Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивачка 12 лютого 2015 року звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, зобовязання вчинити певні дії (а.с.3-5). В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона являється власницею 3/10 частин домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську. [PERSON] є власницею 4/10 частин домоволодіння. Співвласницею 3/10 частин даного домоволодіння була [PERSON], померла 17.07.2011 року, яка заповіла свою частку будинку [PERSON]. 23 жовтня 2014 року на підставі договору дарування укладеним між [PERSON] та [PERSON], остання стала власницею 3/10 частин домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську. Позивачка вважає, що договір дарування був укладений під впливом обману та з порушеннями загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому він є недійсним, у зв'язку із чим, вимушена була звернутися до суду із даним позовом. Уточнивши свої позовні вимоги позивачка просить суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську укладений 23.10.2014 року. Позивачка в судовому засідання разом із своїм представником за договором адвокатом [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON], представником за договором якої являється адвокат [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі. Співвідповідачка [PERSON] із своїм представником за договором адвокатом [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечували у повному обсязі. У задоволенні позову просили відмовити. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності (а.с.116-117). Вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні, повний текст складений 11 вересня 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним. Підставою звернення до суду позивачки із даним позовом до суду є захист майнових прав та інтересів, повязаних із обмеженням її можливості належної реалізації права користування нерухомим майном. Судом встановлено, що домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м. Дніпропетровську на справі спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 23 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 3/10 частин домоволодіння №8 по вул..\~Докучаєва у м. Дніпропетровську, відповідно до якого [PERSON] належні їй, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22.09.2012 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за №1238, 3/10 частини даного домоволодіння подарувала [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ст.. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право приватної власності на 3/10 частини домоволодіння №8 по вул.. Докучаєва у м.\~Дніпропетровську [PERSON] зареєструвала належним чином, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За змістом ст.ст.316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається із договору дарування від 23.10.2014 року сторонами правочину являються саме [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] не являється стороною договору, тобто не має жодного відношення до даного правочину (а.с.6). Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Суд наголошує на тому, що відповідно до покладеного обовязку доказування згідно ст.60\~ЦПК України, позивачем не надано суду жодних доказів того, що вчинений між [PERSON] та [PERSON] правочин, а саме: договір дарування від 23.10.2014 року, порушує обсяг її майнових інтересів чи то суперечать нормам закону, у звязку із чим, підстави для визнання його недійсними відсутні. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, взагалі недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed