Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] 05.05.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Новобузької РДА Миколаївської області, та просить суд надати дозвіл на тимчасовий неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Грузії, разом із ним без згоди та супроводу матері [PERSON], на період з 27.07.2016 р. по 20.08.2016 р. Також просить надати йому дозвіл на виготовлення документів необхідних для такого виїзду. Крім того просить стягнути із відповідача [PERSON] на його користь судові витрати та допустити негайне виконання рішення суду в частинні надання йому дозволу на виготовлення документів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також позов підтримав, уточнив, що в п.2 прохальної частини мається технічна помилка, а саме позивач просить надати йому дозвіл на виготовлення документів на період не з 01.07.2016 року по 15.07.2016 року, а правильно зазначити з 27.07.2016 р. по 20.08.2016 р. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, оскільки в минулому судовому засіданні перерву було оголошено за її клопотанням та оголошено дату та час наступного засідання. Причини своєї неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи суду не надала. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання також не зявився, надав суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату, оскільки він приймає участь у розгляді судової справи в іншому місті. Однак будь-яких доказів виклику для участі в будь-якій іншій справі не надав, а тому суд вважає причину неявки представника відповідача в судове засідання не поважною. А в цілому суд вбачає у діях відповідача намагання затягнути безпідставно розгляд даної справи, а тому оскільки в матеріалах справи маються письмові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач [PERSON] висловила свою позицію, та з метою захисту прав та інтересів дітей, суд вважає за можливе розглянути дану справу без присутності відповідача та її представника. Заслухавши доводи позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, повно та всебічно проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Суд встановив, що 24 лютого 2012 року рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області шлюб між сторонами по справі розірвано. В період перебування у шлюбі у сторін по справі народило двоє дітей: донька [PERSON], [INFO] ( а.с. 15), та син [PERSON], [INFO] ( а.с.16). Як встановлено в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] наразі проживає зі своєю матірю відповідачкою по справі, а неповнолітня [PERSON] проживає із батьком позивачем [PERSON] (а.с.20). В липня серпні 2016 року позивач має намір разом з неповнолітніми дітьми тимчасово виїхати за кордон, а саме до Грузії , для оздоровлення, відпочинку на морському узбережжі та розширення світогляду дітей . Проте, у зв'язку з тим, що відповідачка заперечувала проти виїзду дітей за кордон, позивач звернувся до суду для отримання дозволу. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Згідно пункту 18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року №231,оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинне законодавство передбачає можливість оформлення проїзного документа дитини та виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за рішенням суду. Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Доводи відповідача про те, що позов не підлягає до задоволення не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] не надано доказів на підтвердження своїх обґрунтувань. Приймаючи до уваги, що позивач має складнощі в отриманні належним чином оформленої згоди відповідача на тимчасовий виїзд дітей за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити. Справи, в яких суд допускає рішення до негайного виконання, визначено в ст. 367 ЦПК України. Справа, що розглядається, не відноситься до їх категорії, а тому суд не приймає доводи позивача про необхідність допуску рішення до негайного виконання. Судові витрати суд покладає на відповідача, що відповідає вимогам ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: partial