Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивачка 05 липня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду із даним позовом (а.с.3-8). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 09 квітня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. 14 вересня 2015 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом став власником домоволодіння №20 по вул.. Руднича у м.\~Дніпрі. Із 2009 року позивачка разом чоловіком почали проживати та робити ремонт будинку. 20 квітня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно, а саме: домоволодіння №20 по вул.. Руднича у м.\~Дніпрі. Спадкоємцями після його смерті є вона та сини від попереднього шлюбу - [PERSON], [PERSON], які належним чином прийняли спадщину звернувшись до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] Позивачка зазначає, що за спільні кошти подружжя вона із чоловіком облаштовували та ремонтували будинок №20 по вул.. Руднича у м.\~Дніпрі, що при істотного збільшення вартості даного будинку. Відповідачі із батьком [PERSON] не спілкувались, не допомагали ремонтувати та облаштовувати вищевказаний будинок, не приймали участі в утриманні будинку. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на обґрунтування позовної заяви, позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з усіма надвірними спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Руднича, буд. 20; виділити ідеальні частки з майна, що є у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з усіма надвірними спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул..\~Руднича, буд. 20, та визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з усіма надвірними спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул..\~Руднича, буд. 20. Позивачка в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявились. Їх представник за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.146). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили наступне. Свідок [PERSON] зазначив, що живе по сусідству із родиною [PERSON]. Спочатку по сусідству жили батьки покійного чоловіка позивачки, які купили будинок і почали його добудовувати, вистроївши коробку, покривши дах. Потім померла мати покійного [PERSON], а батька до себе забрала сестра. У спірному будинку поселився [PERSON], який і продовжував роботи з будівництва будинку. У [PERSON] були два сина, яких з 2009 року жодного разу не бачив на подвірї дому. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки пояснила, що [PERSON] поселилась у спірному будинку в 2009 році, після того як батька померлого чоловіка забрала до себе сестра, а мати померла. Позивачка разом із чоловіком облаштовували будинок: перекрили дах, вставили вікна, внутрішні роботи проводили, провели газ до будинку. Фундамент вже був збудований колишніми господарями батьками покійного чоловіка. Свідок [PERSON] пояснила, що знала родину [PERSON] із 1976 року. Її чоловік працював разом із батьком покійного чоловіка позивачки. Дружили родинами. Батьки померлого придбали приватний будинок по вул.. Руднична, 20, який вони добудовували збудувавши фундамент, звівши стіни, покрили дах. В останнє вона була в будинку перед тим як захворів [PERSON]. Свідок [PERSON] вказав, що був знайомий із померлим [PERSON] із 1990 року, так як разом працювали. Приблизно у 2004 році він допомагав йому перекривати дах будинку батька. Після цього часу у будинку не був. Свідок [PERSON] пояснив, що був знайомий із [PERSON] по роботі. Дружили родинами. Будинок на вул.. Рудничій належав його батькам. Наприкінці 2013 року був в будинку та бачив виконані внутрішні роботи в будинку. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст складений 31 травня 2017 року. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (а.с.12). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2015 року [PERSON] став власником житлового будинку розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Руднича, буд. №20 (а.с.19). Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 20 квітня 2016 року [PERSON] помер (а.с.130). Після його смерті спадщину прийняли його дружина [PERSON] та сини [PERSON], [PERSON] (а.с.124,133,138). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно ст.. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, встановлено, що [PERSON] помер 24.02.2015 року, після його смерті спірний будинок успадкував його син [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2015 року. У відповідності до ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, фактично житловий будинок №20 по вул..Руднича у м. Дніпрі як спадкоємцю [PERSON] став належати починаючи із 24.02.2015 року, тобто з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON], та по 20.04.2016 року - моменту його смерті. Тому, враховувати збільшення вартості спірного будинку належить саме у період із 24.02.2015 року по 20.04.2016 року. Суд критично ставиться до наданих позивачкою квитанцій, товарних чеків, доставочних листів, специфікації, рахунки-фактури у підтвердження проведених робіт та облаштувань спірного будинку, так як з них неможливо встановити які саме роботи були виконані, та товар було придбано задля ремонту будинку. Крім того, вказані документи датовані 2010-м, 2012-м та 2013-м роками, в той період часу коли [PERSON] ще не являвся власником спірного будинку (а.с.24-29). Інших належних, достовірних та достатніх доказів у підтвердження того, що вона своєю працею і (або) коштами приймала участь в утриманні, облагодженні, будівництві та ремонті спірного нерухомого майна позивачкою не надано. Також, суд приймає до уваги те, що допитані судом свідки підтвердили в судовому засіданні, що дійсно за час шлюбу померлий [PERSON] добудував та відремонтував спірний житловий будинок, але разом з тим, із показань свідків неможливо встановити наскільки в період шлюбу збільшилася вартість спірного майна, що є визначальним при ухваленні судом рішення. Згідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed