Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 березня 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, однак у квітні 1999 року останні фактично припинили шлюб і спільне проживання. Під час роздільного проживання подружжя, а саме 18 квітня 2000 року, позивачка придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість якої на час звернення до суду становить 119938,00 гривень. Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 07 вересня 2000 року шлюб між сторонами було розірвано та яким встановлено, що фактично шлюб між сторонами припинено у квітні 1999 року. На теперішній час [PERSON] має намір розпорядитись належною їй квартирою, однак не має можливості нотаріально посвідчити такий правочин, оскільки квартира придбана під час знаходження позивачки у шлюбі з відповідачем. Тому, позивачка просить суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю останньої. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про доставку СМС-повідомлення щодо документу «Судова повістка про виклик до суду» (а.с. 68). На адресу суду від позивачки надійшло письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 64). Згідно доповідних кур`єра Вугледарського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року, від 09 липня 2020 року, від 18 серпня 2020 року, від 08 вересня 2020 року, від 25 листопада 2020 року та довідок оператора поштового зв`язку про причини невручення поштового відправлення, за адресою проживання відповідача, зазначеною в позові, вручити судові повістки останньому про виклик до суду виявилось не можливим, оскільки фактично [PERSON] за даною адресою відсутній (а.с. 20, 22, 25, 36, 39, 44, 47, 55, 62, 71, 75). У зв`язку з викладеним Вугледарським міським судом Донецької області, з метою виклику відповідача в судове засідання та повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, розміщено оголошення від 23 березня 2020 року, від 18 липня 2020 року, від 03 вересня 2020 року, від 24 вересня 2020 року, від 29 жовтня 2020 року та від 17 листопада 2020 року на офіційній веб-сторінці Вугледарського міського суду Донецької області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (а.с. 18, 34, 43, 52, 59, 76). Однак, відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзив на позов, зустрічний позов та/або додаткових доказів суду не надав. Згідно письмових показів свідка [PERSON] від 18 листопада 2020 року, остання зазначає, що тривалий час знайома з позивачкою. Пояснила, що [PERSON] - [PERSON] мешкала в місті Горлівка та працювала на виробництві, де стояла в черзі на квартиру. Через деякий час позивачка отримала квартира та мешкала у місті Горлівка, однак з сімейними обставина остання була вимушена змінити місце мешкання та продала належну їй квартиру у місті Горлівка. У зв`язку з тим, що спільне життя [PERSON] та [PERSON] не склалось, остання подала на розлучення, яке тривало значний проміжок часу. Тому, знаходячись в шлюбу позивачка здійснила купівлю квартири [ADDRESS] . На той час відповідач не проживав спільно з [PERSON] і не приймав участі в придбанні зазначеної квартири (а.с. 77). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 19 листопада 2020 року, останній зазначає, що знайомий з позивачкою з 1999 року. Пояснив, що його брат відповідач [PERSON] прожив спільно з [PERSON] - [PERSON] один місяць, після чого 25 березня 1999 року уклали шлюб, однак 27 березня 1999 року останні сильно посварились і позивачка пішла від [PERSON] та поїхала до свого особистого місця мешкання у місті Горлівка. Через деякий час свідкові стало відомо, що [PERSON] продала свою квартиру у місті Горлівка та придбала за кошти з зазначеного продажу іншу квартиру у місті Вугледар. Позивачка після вищезазначеної сварки не підтримувала стосунків з [PERSON] в розірвала шлюб з останнім без його участі. Свідок підтвердив, що [PERSON] самостійно придбала квартиру у місті Вугледар за власні кошти (а.с. 80). Враховуючи повторну неявку у судове засідання належним чином повідомленого відповідача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018787596 від 03 жовтня 2017 року, виданого Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] 26 березня 1999 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області. Зазначений шлюб було розірвано, про що 18 вересня 2000 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області складено відповідний актовий запис №108 (а.с. 7). Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 07 вересня 2000 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Даним рішенням встановлено, що фактично сім`я останніх розпалась у квітні 1999 року (а.с. 8). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 вересня 2000 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м. Вугледар Донецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18 вересня 2000 року зроблено запис №108. Після розірвання шлюб позивачці присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 9). Відповідно до договору купівлі-продажу серії АВІ №632113 від 18 квітня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори Бурш Л.І., [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документів про право приватної власності зазначена квартира на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 11). Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість зазначеної квартири станом на 09 жовтня 2017 року складала 119938,00 гривень (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 19 червня 2004 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 19 червня 2004 року зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції від 09.02.2000 року) (далі КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Як вбачається з ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №16 від 12.06.1998 року (в редакції від 12.06.1998 року) « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. В межах даної цивільної справи, яка розглядається в порядку загального позовного провадження, відповідачем, ні в установлені судом строки, ні в підготовчому судовому засіданні, не надано відзив на позов або зустрічний позов, або будь-яких доказів на спростування обґрунтувань та вимог даного позову. Так, як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 вересня 2000 року шлюб між сторонами було розірвано 18 вересня 2000 року, однак в рішенні Вугледарського міського суду Донецької області від 07 вересня 2000 року встановлено, що сім`я сторін фактично розпалась у квітні 1999 року, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню у даній цивільній справі, а також підтверджується письмовими показами свідків та не спростовується відповідачем. З огляду на викладене, зважаючи, що фактично сім`я сторін розпалась у квітні 1999 року, а спірна квартира [ADDRESS] була придбана позивачкою 18 квітня 2000 року, тобто за час фактичного припинення шлюбних відносин, суд, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 28 КпШС України, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову та вважає доцільним та необхідним їх задовольнити, визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] , [INFO] . Зі згоди\~позивачки,\~суд ухвалює\~рішення про\~заочний розгляд\~справи,\~що відповідає\~положенням ст.\~280\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved