Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 24.10.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності та визнати відповідача [PERSON] [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. В обґрунтування заявленого позову позивачка зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № Н2-1121, посвідченого 03.09.1996 року на біржі нерухомості та основних фондів «Україна». Крім неї за цієї адресою зареєстрованої син- [PERSON] , який з 2001 року без поважних причин в квартирі не проживає, його особистих речей в квартирі не має, оплату за комунальні послуги не проводить. Тобто фактично виїхав з квартири , в утриманні житла участі не бере, взагалі квартирою не цікавиться, перешкоди в користуванні жилим приміщенням йому не чинилися. У судове засідання позивачка не з`явилася, до суду подала заяву, в якій просить розгляд справи провести за її відсутності , позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та постановити по справі заочне рішення. У судове засідання відповідач не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджено даними зворотної рекомендованої поштової кореспонденції. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1996 року № Н2-1121 позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно даних довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку зазначається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивачка та відповідач . Як вбачається із змісту висновку за фактом звернення до Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області від [PERSON] від 07.08.2018 року щодо встановлення місця знаходження [PERSON] , о/у Шнвченківськеого ВП ГУ НП в Харківській області проведено перевірку та встановлено , що з 2001 року вказана особа виїхала до РФ (Тюменська область) на заробітки та з 2006 року з ним було втрачено зв`язком з матерю. Встановити фактичне місце знаходження особи не надалось можливим. Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактична відсутність за місцем реєстрації відповідача перешкоджає позивачу як власнику на власний розсуд користуватись його власністю, в тому числі реалізовувати надані законом права, що в свою чергу призводить до додаткових витрат на оплату комунальних послуг. Відповідач не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачкою і ведуть з нею спільне господарство. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Згідно ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, провадиться у судовому порядку. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди , відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Абзацом третім п. 34 Постанови Пленуму ВСУ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особою безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Таким чином, приймаючи до уваги викладене, а також наявність у позивачки непорушного права власності, наданого Конституцією України, порушення цього права з боку відповідача , який тривалий час не мешкає за адресою реєстрації , шляхом не здійснення дій по зняттю з реєстраційного обліку у спірній квартирі, суд дійшов висновку про задоволення даного позову в частині поновлення порушеного права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. На підставі ст.. 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені судові витрати . На підставі викладеного,

Outcome: approved