Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачка 12 березня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23.09.2006 року по 20.03.2013 року. Від спільного подружнього життя мають доньку [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає разом з позивачкою, відповідач проживає окремо. Влітку 2014 року під час літніх канікул дочки, а також на осінні і зимові канікули 2014-2015 р.р. позивачка разом з дочкою хоче тимчасово поїхати до Російської Федерації в м. Почеп Брянської області, в гості до своєї матері, бабусі [PERSON]. Однак, відповідач безпідставно не бажає надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини. Така ситуація в 2013 році вже була, коли відповідач відмовився надати згоду на виїзд дитини, що змусило позивачку 21.05.2013 року подати аналогічний позов до суду. Тоді відповідач у перерві між першим та другим судовими засіданнями добровільно надав нотаріальну згоду, і позивач два рази їздила з дитиною до Росії. Зараз відповідач знову не бажає надавати згоду на виїзд дитини до бабусі. Позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд у 2014 році під час літніх канікул (23.05.2014 р.-31.08.2014 р.), під час осінніх канікул (24.10.2014 р. - 02.11.2014 р.) та під час зимових канікул (26.12.2014 р. - 11.01.2015 р.) за межі України у супроводі [PERSON] до Російської Федерації малолітній [PERSON], [INFO], уродженки м. Дніпропетровська без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], уродженця м. Дніпропетровська; стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006 року по 20 березня 2013 року (а.с.7). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Після розірвання шлюбу дочка [PERSON] проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Як достовірно встановлено в судовому засіданні, відповідач не бажає, щоб донька виїздила за межі України. Обґрунтовує відмову тим, що це дуже далеко, та там неблагополучний контингент. Проте, відповідач вагомих причин своєї незгоди суду не зазначив. Відмова відповідача, на думку суду, не відповідає інтересам дитини і порушує права останньої з наступних підстав. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця доживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч.2, ч. 3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані готувати її до - самостійного життя. Відповідно до ч.7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Позивачка бажає, щоб дитина всебічно розвивалась, та на час шкільних канікул відвідувала свою бабусю, яка мешкає на території м. Почеп Російської Федерації, однак домовитися з батьком не має можливості. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При вирішенні справи суд приймає до уваги бажання дитини виїжджати за межі України з метою відпочинку, викладені доводи позивача про наявність можливості організації тимчасових виїздів доньки за межі України до Російської Федерації, також, те, що дитина, яка не досягла 16 років, обмежена в праві виїжджати за межі України згодою своїх батьків, і приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд за межі території України [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], до Російської Федерації, м. Почеп в період з 31 травня по 31 серпня 2014 року без згоди батька [PERSON], з обов'язковим поверненням на територію України. Згідно листа від 14.02.2014 р. № 1/9-115 Міністерства освіти і науки України «Про порядок закінчення навчального року та проведення державної підсумкової атестації у загальноосвітніх навчальних закладах в 2013/2014 навчальному році», вбачається, що у цьому навчальному році заняття завершуються 30 травня (31 травня для шкіл, які працюють за шестиденним робочим тижнем). У цей день проводиться свято «Останній дзвоник». Тому, суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини саме з 31 травня 2014 року. Щодо іншої частини позовних вимог, саме, що стосується осінніх канікул (24.10.2014 р. - 02.11.2014 р.) та під час зимових канікул (26.12.2014 р. - 11.01.2015 р.), то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними. Враховуюче вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законні, обґрунтовані та такі, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем при оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн., необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial