Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивачі у березні 2020 року звернулися до суду з вищевказаним позовом до відповідача, у якому просили визнати за кожним із них право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . У обґрунтування позовних вимог зазначили, що розпорядженням органу приватизації Мінської районної державної адміністрації м. Києва № 1225 від 01 вересня 1998 року квартиру [ADDRESS] передано у спільну сумісну власність гр. [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідоцтво про право власності на житло було видане в єдиному екземплярі та залишалось у одного із співвласників - відповідача [PERSON] , який його у подальшому втратив. У даний час неможливо отримати дублікат у зв`язку з тим, що для цього необхідна згода усіх співвласників, а відповідач такої згоди не надає, а [PERSON] померла. Через відсутність правовстановлюючого документу на квартиру позивачі не можуть розпорядитися своєю власністю. У зв`язку з цим позивачі змушені звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Одночасно позивачі вважають за можливе здійснити поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Виходячи з рівності часток співвласників, позивачі вважають за можливе визнати за кожним із них право власності на 1/6 частину квартиру відповідно, припинивши при цьому право спільної сумісної власності. За вищевказаним позовом ухвалою суду від 18 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їхній представник, яка також є представником позивача [PERSON] , у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, його представник надав відзив, у якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі з тих підстав, що спірна квартира була видана наймачу [PERSON] та членам її сім`ї, проте відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не були членами її сім`ї, а відтак не мають права на визнання за ними права власності. Заслухавши пояснення позивачів та їхнього представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Розпорядження органу приватизації Мінської районної державної адміністрації м. Києва № 1225 від 01 вересня 1998 року вирішено прохання наймача [PERSON] , що мешкала в 2-кімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 44,65 кв.м., задовольнити і передати вказану квартиру в спільну сумісну власність гр. [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.09.1998 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, посвідчено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях). Квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 44,65 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням № 1225 від 01.09.1998. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що Розпорядження органу приватизації Мінської районної державної адміністрації м. Києва № 1225 від 01 вересня 1998 року є неправомірним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України. Також відповідачем не спростовано ті обставини, що позивачі є співвласниками спірної квартири, та ті обставини, що свідоцтво про право власності не є втраченим. Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У судовому засіданні встановлено, що сторони як співвласники спірної квартири не досягли спільної згоди щодо розпорядження вказаного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1-5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беручи до уваги ті обставини, що співвласники спірної квартири не досягли спільної згоди щодо розпорядження нею, а також враховуючи те, що документ, який засвідчує право власності сторін, втрачено, суд на підставі ст. 392 ЦК України вважає необхідним позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного, ст. 319, 355, 365, 368, 372, 380, 392 ЦК України, ст. 4-5, 12-13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved