Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивачі просять визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вказують про те, що позивач [PERSON] є наймачем спірної квартири, інша позивач (її донька) там зареєстрована та проживає, а відповідачі, які також є членами сім`ї [PERSON] , фактично без поважних причин в ній не проживають: колишній чоловік [PERSON] одразу після розлучення в 2015р. виїхав з квартири, син [PERSON] не проживає з 2007р., а син [PERSON] не проживає з 2010р., проживають окремо зі своїми родинами. Відповідачі за комунальні послуги не сплачують, їх особисті речі в квартирі відсутні, перешкод у проживанні позивачі їм не чинили, вони добровільно змінили місце свого проживання, будь-яких мір для реалізації свого права на проживання у спірній квартирі не приймали, що свідчить про обрання ним нового постійного місця проживання, втрату ними інтересу до спірного житла. Своїми діями відповідачі порушують права позивачів, як користувачів квартири, а також законні інтереси на отримання субсидії. Представник позивачів надала письмову заяву про підтримку позову, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 65). Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 24-26), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами і в судове засідання не з`явилися (а.с. 48-53, 73-82), причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, поважності неявки не убачається. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 63). Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідачів в розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред 'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] , яка на даний час не приватизована, зареєстрована та проживає в ній, як і інша відповідач, яка є донькою наймача квартири (а.с. 12, 13, 14). Як вбачається з наданих квитанцій, особові рахунки за вищевказаною адресою відкрито на [PERSON] , яка здійснює їх оплату (а.с. 18, 19). 21.10.2015р. позивач [PERSON] розірвала шлюб із відповідачем [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до довідки ПЖКГ «Донецьке» від 17.11.2020 року та відповідей Донецької селищної ради Балаклійського району Харківської області, відповідачі, які є колишнім чоловіком та синами наймача квартири, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 24-26). Згідно до акту обстеження від 24.11.2020р., складеного депутатом Донецької селищної ради Балаклійського району Харківської області, спірна квартира не приватизована, головним квартироутримувачем є [PERSON] , відповідачі за вищевказаною зареєстрованою адресою місця проживання фактично не проживають: [PERSON] відразу після розлучення у 2015р. виїхав з квартири, стосунків з колишньою дружиною не підтримує, комунальні послуги не сплачує, його особисті речі в квартирі відсутні, [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі з 2007р. та 2010р. відповідно, проживають окремо зі своїми родинами, за комунальні послуги не сплачують, на теперішній час в квартирі зареєстровані та дійсно фактично проживають [PERSON] , її донька [PERSON] та малолітній син доньки, що підтверджено свідками: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15,16). В заяві свідок [PERSON] пояснила, що у вказаному будинку проживає більше 15 років та може підтвердити, що чоловіка [PERSON] не бачила фактично з літа 2015р., вони розлучилися та він пішов з квартири, забравши свої речі. Синів [PERSON] не бачила за вказаною адресою більше десяти років, вони створили свої сім`ї, до матері та сестри не ходять, не спілкуються. Зі слів [PERSON] вона одна сплачує всі комунальні послуги (а.с. 67). Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані позивачі та відповідачі, останні є колишнім чоловіком та синами позивача [PERSON] та з 2015р., 2007р. та 2010р. в квартирі не проживають. Відомості про те, що відповідачі цікавляться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що вони зверталися до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, починаючи з дати їх фактичного непроживання в квартирі, в матеріалах справи відсутні, як і відсутні дані про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою. Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідачів, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами понад 6 місяців, судом також не встановлено. Таким чином, відповідачі без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі тривалий час, значно більший ніж 6-ть місяців, яку залишили добровільно, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не зверталися, втратили зв`язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР втрачають право на користування цим житлом. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved