Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

Позивачка, 29.01.2014 р., звернулася в суд із даним позовом. Позивачка - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Із змісту позовних вимог вбачається, що позивачка зареєструвала з відповідачем шлюб 05.07.2003 року. [INFO] у них народилася донька [PERSON]. 06.09.2005 року, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Відповідач ухилявся від сплати аліментів та жодної іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надав і не надає до цього часу. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею взагалі. 20.06.2013 року відповідач написав нотаріально завірену заяву, в якій надав згоду на усиновлення його малолітньої доньки [PERSON], громадянином Російської Федерації [PERSON], теперішнім чоловіком [PERSON], матері малолітньої дівчини. Вказує, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Відповідач - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації Вінницької області - Лілія Предиткевич, в судове засідання не з'явилася, подала заяву із клопотанням розглядати справу за відсутності представника служби. Позов підтримує та просить задовольнити його в інтересах малолітньої [PERSON]. Прокурор прокуратури Косівського району - Беньковський Володимир Андрійович, в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає позовні вимоги підставними, доведеними в судовому засіданні i такими, що підлягають до задоволення за таких підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що відповідач в справі, [PERSON] являється батьком малолітньої [PERSON] [INFO] (а.с. 8), що стверджується копією свідоцтва про народження дитини. Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 5) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 130 від 06 вересня 2005 року. Після реєстрації розірвання шлюбу позивачці в справі присвоєно прізвище «[PERSON]». Органом опіки і піклування Барської районної державної адміністрації прийнято висновок №01-1-36/2803 від 13.09.2013 року (а.с. 9) про те, що в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], є доцільним позбавити її батька [PERSON] батьківських прав. Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як встановлено в судовому засіданні відповідач умисно ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню і вихованню своєї малолітньої доньки. Одним із способів захисту інтересів неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. Разом із тим суд звертає увагу, що факт ухилення відповідача від виконання свого батьківського обов'язку щодо своєї малолітньої доньки стверджено і долученими до матеріалів справи письмовими доказами, а саме довідкою про неотримання аліментів № 1181/11-33/05 від 13.05.2013 року виданої відділом ДВС Косівського РУЮ (а.с. 7) із якої вбачається, що позивачка не отримувала аліменти від [PERSON] у період з 01.11.2012 р. по 30.04.2013 р. згідно з виконавчим листом № 2-601, який видано 30.05.2011 р. Барським районним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] [INFO]. Актом перевірки матеріально-побутових умов (а.с. 17) стверджено, що у дитини, яка проживає з матір'ю є всі належні умови для нормального росту і розвитку. Характеристикою виданою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 3 м. Бара, на [PERSON] (а.с. 6), із якої вбачається, що вихованням дівчинки займалася мама, а батько [PERSON] жодного разу не був в школі, не цікавився успіхами доньки, не відвідував батьківських зборів та шкільних свят. Відповідно до довідки № 19756 (а.с. 13) вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS]. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п. 16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Також суд враховує, той факт, що відповідно до копії заяви (а.с. 11) вбачається, що відповідач дав згоду на усиновлення громадянином Російської Федерації [PERSON], його малолітньої дочки - [PERSON], у зв'язку з тим, що [PERSON] як законний чоловік матері його дочки подав заяву на її усиновлення. Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої доньки [PERSON] [INFO], оскільки протягом тривалого часу він не проявляв відносно дитини належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров'я та розвитку, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. Як вбачається із квитанції (а.с. 1) позивачка сплатила судовий збір у розмірі 229,40 грн., який відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. Однак, на момент подання позову до суду, в Україні діяла ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру у розмірі 243,60 грн. отож суд вважає за необхідне стягнути з відповідача недоплачену позивачкою суму судового збору у розмірі 14,20 грн. до спеціального фонду Державного бюджету України. На підставі наведеного, ст. 51 Конституції України, принципу 6 Декларації прав дитини, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 164, 165, 166, 182, 184 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та

Outcome: approved