Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON]\~звернулась до\~Ленінського районного\~суду м.\~Запоріжжя з\~позовом до\~[PERSON],\~[PERSON],\~третя особа:\~[PERSON] про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням.\~В позові\~зазначила,\~що будинок\~за №\~81\~по вул.\~Черняховській в\~м.\~Запоріжжі був\~успадкований нею\~разом з\~братом,\~[PERSON],\~третьою особою\~по справі,\~після смерті\~в 1987\~році їх\~ батька,\~[PERSON].\~Позивачці належить\~31/50\~частка будинку,\~брату [PERSON] - 19/50 часток будинку відповідно. Відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON], були зареєстровані в належному позивачці будинку в 2008 році за їх проханням для працевлаштування та вступу до навчального закладу, однак фактично в ньому не проживали, на даний час їх місце перебування невідоме. При цьому відповідачі перебувають на реєстраційному обліку в зазначеному будинку, хоча фактично в ньому не мешкають, житлові та інші послуги не сплачують, будинком не користуються, його станом не цікавляться, намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу не виявляють. Позивачка вимушена нести додаткові витрати по утриманню житла у зв'язку з реєстрацією відповідачів, тому вимушена звернутися до суду з вимогою про визнання [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не мешкають, витрат по утриманню не несуть. [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком за № 81 по вул. Черняховського в м. Запоріжжі Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка та її представник, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягають на задоволенні позову про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи були повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надали суду відзив на позовну заяву. Третя особа по справі [PERSON] просить суд розглянути справу на розсуд суду за його відсутності. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши позивачку та її представника, свідків [PERSON], [PERSON], оцінивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить 31/50 частка будинку № 81 по вул. Черняховського в м. Запоріжжі та 19/50 частки будинку належить брату [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за 1988 рік, зареєстровано в реєстрі 3-1685, свідоцтва про право власності на житловий будинок № 81 по вул. Черняховського в м. Запоріжжі від 01.07.1991 року (а.с.27). В будинку, окрім позивачки, також зареєстровані відповідачі [PERSON] з 27.10.2005 року та [PERSON] з 01.11.2005 року, які фактично в ньому ніколи не проживали, особистих речей відповідачів в будинку не має, оплату за користування житлом відповідачі також не здійснюють, що підтверджується Актом про не проживання від 29.05.2018 р., завіреного підписом та печаткою голови квартального комітету № 35 (а.с.26,30). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у зазначеному будинку не проживають з моменту їх реєстрації, у будинку відсутні їх майно та їх особисті речі. У зв'язку з реєстрацією відповідачів в будинку позивачка, як малозабезпечена особа, яка має на утримання брата, інваліда першої групи, який потребує постійного догляду (а.с.28), позбавлена права на оформлення та отримання державної субсидії, крім того на відповідачів нараховуються комунальні платежі, які вона змушена сплачувати самостійно, що обмежує право позивачки в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156\~ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сімї позивачки, були зареєстровані в даному житловому будинку за їх проханням та втратили право користування даним житлом, оскільки більше 1 року, починаючи з 2008 року в ньому не проживають, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялися, та залишаються зареєстрованим в спірному житловому будинку, жодних зобовязань повязаних з утриманням будинку не несуть, ним не користуються, повністю не виконують обовязки, повязані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавляться спірним приміщенням, що спричиняє власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Таким чином, зясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved