Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, який в ході розгляду був уточнений, в якому зазначили, що в 1998 році позивачі переїхали з РФ до м. Харкова до [PERSON] - матері [PERSON] та з її дозволу поселилися в будинку [ADDRESS] . [PERSON] на той час мешкала разом з бабусею [PERSON] в будинку [ADDRESS] . На час вселення до спірного будинку він складався з однієї житлової кімнати площею 25,2 кв.м., кухні площею 9,6 кв.м. та сіней прим. 1 та прим. П, відповідною площею 4,2 кв.м. та 6,0 кв.м. Будинок знаходився у непридатному для життя стані, тому за домовленістю з [PERSON] позивачі почали здійснювати ремонт житлового будинку літ. «А-1» та будівництво прибудови літ. «А1-1». В 2015 році [PERSON] було узаконено самочинну прибудову, після чого загальна площа спірного будинку склала 118,3 кв.м., а житлова 41,6 кв.м. Будівництво прибудови літ. «А1-1» завершилося, але ремонт здійснюється по теперішній час. 07.04.2011 році [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] . Разом з цим, [INFO] [PERSON] померла, залишивши після себе заповіт на ім`я [PERSON] . До спадкової маси увійшла побудована позивачами прибудова літ. «А1-1», яка складається з приміщень № 1-3 (а1), 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 82,9 кв.м., житловою 16,4 кв.м. з ганком літ. а2 , шиферним парканом та земельною ділянкою площею 0,1 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з викладеним, просять визнати за ними право спільної сумісної власності на 79/100 часток житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , що складаються з житлової прибудови літ. «А1-1», яка складається з приміщень № 1-3 (а1), 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, загальною площею 82,9 кв.м., житловою 16,4 кв.м. з ганком літ. а2 , шиферним парканом, визнати за позивачами право власності на 79/100 часток земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , виключити зі спадкової маси, що залишилася після смерті [PERSON] 79/100 часток житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] та 79/100 часток земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , припинити право власності [PERSON] на 79/100 часток житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] та 79/100 часток земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] . Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 11.04.2017 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 11.06.2018 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про зустрічне забезпечення позову. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 27.02.2019 року частково задоволено клопотання позивачів про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 27.02.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Інші процесуальні дії у справі не застосовувались. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, зазначили, що позивачами не надано доказів, що спірна прибудова побудована ними спільною працею та за власні кошти, за згодою [PERSON] . Третя особа в судовому засіданні позов підтримала. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок, літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 118,3 кв.м., житловою 41,6 кв.м., (підстава виникнення: свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 15.12.2015 року, видавник: Харківська міська рада) та земельна ділянка площею 0,1 га, (підстава виникнення: свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 07.05.2014 року, видавник: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції) що розташовані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.03.2016 року. 07.04.2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповідала [PERSON] все своє майно. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до копії заповіту від 15.05.2014 року, [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 1233, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею 1254 ЦК України, разом з іншим встановлено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт . Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Враховуючи норми закону, суд не бере до уваги посилання позивачів, що складання [PERSON] першого заповіту є доказом домовленості про будівництво та подальшу передачу позивачам спірного будинку. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року по справі № № 544/1274/16-ц. Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок.Участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Інші особи, які брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. У справі, наявність спільної домовленості між позивачами та [PERSON] про створення внаслідок будівництва будинку спільної сумісної власності, відсутня. Встановивши, що між позивачами не було укладено письмової угоди з власником будинку [PERSON] про створення спільної власності на будинок та не доведено, що з метою створення спільної власності було добудовано частину будинку за власні кошти [PERSON] та її чоловіка, суд вважає, що відсутні підстави для визнання домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнання за [PERSON] та [PERSON] , їх частки у праві власності на будинок. Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] , щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачами права власності на 79/100 частини житлового будинку і земельної ділянки, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте позивачами та [PERSON] внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначили, що спірну прибудову будували позивачі на власні кошти з дозволу [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є рідною сестрою померлої [PERSON] , сестра ще при житті вирішила, що будинок по [ADDRESS] вона залишить онуку [PERSON] , а будинок [ADDRESS] , донці [PERSON] . Хто будував будинок вона не знає. З урахуванням обставин справи, участь позивачів у будівництві домоволодіння не створює для них права приватної власності. Оскільки позивачі, як члени сім`ї власника, здійснювали будівництво домоволодіння з допоміжними приміщеннями частково за свої кошти і такими правомірними діями перевищили покладений на них статтею 156 ЖК УРСР обов`язок брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенні ремонту, то позивачі як особи, які брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі договору про створення спільної власності, мають право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у даній справі, вжиті ухвалою суду від 11 квітня 2017 року. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: dismissed