Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, вказавши в ньому, що 9 березня 2008 року вони позичили [PERSON] гроші в сумі 23 818 доларів США, які відповідно до курсу Національного Банку України складають 489 936, 26 гривень та 47 000 гривень на строк до 1 березня 2009 року. Вказують, що на їх неодноразові прохання, починаючи з квітня 2009 року, [PERSON] як при зустрічі так і по телефону обіцяв повернути зазначену суму, такі обіцянки тривали до 2012 року. В 2013 році вони зверталися через свого представника до Хотинського РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 190 КК України. Повторно зверталися до Хотинського РВ УМВС України в Чернівецькій області 27.08.2014 року, однак гроші відповідач їм так і не повернув. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав в повному обсязі, підтвердивши обставини, які в ньому викладені. Не вважає, що є підстави для застосування позовної давності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що дійсно позивачі дали йому в борг в березні 2008 року 23 818 доларів США та 47 000 гривень, які він мав повернути протягом року. Гроші він повертав частинами, всього відав 17 000 доларів США, крім цього регулярно платив відсотки. Решту боргу в червні-липні 2012 року повернув його брат [PERSON] Підтверджуючих документів про повернення боргу в нього не має, однак він регулярно записував які суми він віддає позивачам, на сьогоднішній день він їм нічого не винен. Просить в позові відмовити, застосувати позовну давність. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Судом встановлено, що дійсно, 9 березня 2008 року між сторонами, а саме між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України у письмовій формі, згідно якого позивачі передали відповідачу гроші в сумі 23 818 доларів США та 47 000 грн., які останній мав повернути до 09 березня 2009 року, що стверджується розпискою. Факт отримання грошей в зазначеній сумі відповідач не заперечує, але стверджує, що повернув їх в повному обсязі. Доказів, які б стверджували повернення боргу за договором позики суду не надано. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що про своє порушене право позивачам стало відомо 9 березня 2009 року, коли відповідач вчасно не повернув їм суму боргу. До суду вони звернулись 18 травня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, а позивачі не довели в суді поважності причин пропуску ними позовної давності, тому їх порушені права не підлягають захисту, в позові слід відмовити. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судових витрат, а тому судові витрати відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України компенсуються за рахунок держави. Позивачка [PERSON] не звільнена від сплати судових витрат, а тому має сплатити ? частину судових витрат ( судовий збір) , а саме 2 688 грн. 68 коп. в дохід держави.

Outcome: approved