Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначили наступне. Позивачі є власниками квартири [ADDRESS] .У зазначеній квартирі позивачів зареєстрований відповідач [PERSON] разом з трьома своїми дітьми. Проте відповідачі тривалий час не проживають у вищевказаній квартирі, не приймають участі в її утриманні та не сплачують комунальні послуги. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав надав заяву про розгляд справи без її участі, у якому також просив позов задовольнити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, що вказані у позовній заяві. Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з тих підстав, що її довіритель - відповідач [PERSON] був власником 1/4 частини спірної квартири. За усною домовленістю з позивачами він подарував свою частку позивачу [PERSON] взамін на дозвіл співвласників на реєстрацію трьох його дітей в спірній квартирі. Представник відповідачів зазначила, що дійсно її довіритель разом зі своїми дітьми проживає за іншою адресою у м. Києві, однак не може у своїй квартирі зареєструвати дітей відповідно до вимог Договору іпотеки від 22.12.2020. Тому представник зазначила, що визнання неповнолітнього [PERSON] та малолітніх [PERSON] і [PERSON] права користування спірною квартирою залишить їх без реєстрації місця проживання. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, у якому також зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності та Договору дарування позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповдіач [PERSON] та його діти, а саме: неповнолітній [PERSON] та малолітні [PERSON] і [PERSON] . Судом встановлено, про що також не заперечувалося сторонами по справі, що відповідач [PERSON] фактично проживає за іншою адресою, а саме у [ADDRESS] . Відповідач також є одноособовим власником зазначеної квартири згідно Договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2020. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи те, що позивачі є власниками квартири, у якій зареєстрований відповідач [PERSON] , фактично за наведеною адресою відповідач не проживає, беручи до уваги ті обставини, що відповідач не є співвласником спірної квартири, суд вирішує задовольнити позовні вимоги щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . У частині визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням неповнолітнього [PERSON] та малолітніх [PERSON] і [PERSON] суд вбачає правильним відмовити у зв`язку з наступним. Як встановлено судом, неповнолітні [PERSON] та малолітні [PERSON] і [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі з 12.11.2019 за згодою позивачів, як всіх співвласників квартири. Частинами 2-4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Пунктом 2.1.8 Договору іпотеки від 22.12.2020, що укладений між [PERSON] та АТ «КРЕДОБАНК»щодо квартири [ADDRESS] , встановлено, що в предметі іпотеки не зареєстровані, не будуть зареєстровані, не проживають, не будуть проживати, не мають права користування предметом іпотеки неповнолітні, малолітні особи. З вищенаведеного вбачається, що відповідач [PERSON] не має можливості зареєструвати у своїй квартирі своїх дітей. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції Про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Суд встановив, що на підставі вищенаведених норм законодавства щодо прав дитини Служба у справах дітей та сім`ї не надала позивачам дозволу про можливість визнання дітей відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд з метою запобігання порушенню цивільних прав та забезпеченню інтересів дітей не вбачає законних підстав для задоволення решти позовних вимог. На підставі ст. 319, 391 ЦК України, ст. 11, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Конвенції Про права дитини,

Outcome: partial