Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом в якому з урахуванням уточнень просили стягнути з відповідача на користь [PERSON] інфляційні витрати за 12 місяців 2015 року, що становить 45117,33 гривень, три відсотка річних від простроченої суми за 212 днів 2015 року у розмірі 1991,49 гривень, штрафні санкції у вигляді неустойки-пені за прострочення виконання зобовязання за шість місяців 2015 року, що складає 60899 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами за період часу з 24.02.2015 року по 24.03.2016 року у сумі 125917 гривень, сплачений судовий збір в розмірі 1434,05 гривні; стягнути з відповідача на користь [PERSON] інфляційні витрати за 12 місяців 2015 року, що становить 45117,33 гривень, три відсотка річних від простроченої суми за 212 днів 2015 року у розмірі 1991,49 гривень, штрафні санкції у вигляді неустойки-пені за прострочення виконання зобовязання за шість місяців 2015 року, що складає 60899 гривень, проценти за користування чужими грошовими коштами за період часу з 24.02.2015 року по 24.03.2016 року у сумі 125917 гривень, сплачений судовий збір в розмірі 1434,05 гривні. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області 24.02.2015 року з відповідача на користь позивачів стягнуто по 114292 гривні вартості грошової частки майна колективного підприємства перукарня «Фантазія», 22858 інфляційних витрат, 3% річних від простроченої суми в розмірі 7121 грн., та судовий збір, але відповідач добровільно виконувати рішення суду відмовився, лише 24.03.2016 року боржником було сплачено борг у повному обсязі (а.с.57-66). В судовому засіданні позивачі та представник позивача позов в уточненій редакції підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представники відповідача позов не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 24.02.2015 року з відповідача на користь позивачів стягнуто по 114292 гривні вартості грошової частки майна колективного підприємства перукарня «Фантазія», 22858 інфляційних витрат, 3% річних від простроченої суми в розмірі 7121, та судовий збір (а.с.57-66). За вищезазначеним рішенням суду відкрито виконавчі провадження, частина з яких завершена у звязку з їх виконанням (а.с.28-31, 35, 50-53,66). Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми суд зазначає наступне. Згідно з частинами 1, 2 статті 148 Цивільного кодексу України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Відповідно до статті 54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України. Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Суд зазначає, що зазначені норми не обмежують право кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного грошового зобовязання. Відтак позивачі, які є кредиторами по відношенню до відповідача, який є боржником. вправі вимагати в судовому порядку в межах ст.16 ЦК України стягнення інфляційних та процентів річних до повного виконання боржником свого обовязку, яке виникло на підставі рішення суду та в силу закону. Тому суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій за невиконання рішення суду суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Посилання на положення ст.216 ГКУ є необґрунтованими, оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем щодо повернення грошових коштів виникли саме з рішення апеляційного суду. Суд зазначає, що відповідно до ст.625 ЦК України проценти як санкція нараховуються на всю прострочену суму боргу, тобто й включаючи суму, що склалася як проценти за користування грошима. В розумінні положень ст.216 ГКУ пеня, про яку в позові заявлено позивачами призведе до подвійного накладення санкцій, по друге правовідносини, які виникли з рішення суду не носять характер зобовязань, в даному випадку рішення суду виконує охоронну функцію правовідносин, які виникли між сторонами на стадії виконавчого провадження, але жодним чином рішення суду про стягнення боргу не породжує жодних договірних відносин, до яких, на думку суду застосовуються положення із відшкодування збитків. Відтак позов в цій частині є необґрунтованим та не може бути задоволений. Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими грошима суд зазначає наступне. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини, а також і рішення суду. Так на підставі положень ст.536 ЦК України передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей. Посилання позивача на положення ст.8 ЦК України та положення ст.1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України є безпідставними. Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок стягнення грошових коштів за рішенням суду, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України. Аналогічна позиція зазначена в Постанові Верховного Суду України по справі 3-39гс 15. В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, ніяких грошових зобов'язань не укладалось, а є судове рішення, яке набрало законної сили, і підлягає виконанню з застосуванням ЗУ «Про виконавче провадження». З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних з огляду на їх обґрунтованість. Решту позовних вимог суд відхиляє у звяжу з їх необґрунтованістю.

Outcome: partial