Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «Агрофірма «Родина» , в якому просить визнати угоди такою, що відбулася та визнати право власності на будівлю олійниці та крупорушки. Свої вимоги мотивує тим, що 11 листопада 2013 року вона уклала з ліквідатором ПАТ «Агрофірма «Родина» Дворніченко О.О. договір купівлі-продажу будівлі олійниці, яка розташована за адресою : будинок [ADDRESS] та крупорушки, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. 11 листопада 2013 року позивачка сплатила в касу ПАТ «Агрофірма «Родина» кошти за вказані будівлі в сумі 11000 гривень, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №2 від 11 листопада 2013 року. В той же день за актами прийому-передачі вказані будівлі були передані позивачці. При укладенні угоди була домовленість, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу буде здійснено після виготовлення ліквідатором ПАТ «Агрофірма «Родина» Дворніченко О.О. правоустановчих документів на зазначену нерухомість. Після сплати позивачкою коштів та передачі їй будівель вона приступила до їх ремонту. На теперішній час вона бажає належним чином оформити своє право власності та здійснити державну реєстрацію зазначених будівель, але у зв'язку з відсутністю правоустановчих документів на зазначені приміщення, зробити це не можливо. До цього часу ліквідатором ПАТ «Агрофірма «Родина» Дворніченко О.О. не виконано домовленість щодо виготовлення правоустановчих документів на будівлі олійниці та крупорушки, посилаючись на відсутність коштів. Крім того, у зв'язку з визнанням ПАТ «Агрофірма «Родина» банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури, керівництво підприємства також не може виконати зобов'язань по нотаріальній реєстрації договору купівлі-продажу зазначених будівель. Враховуючи вище викладене, позивачка просить в судовому порядку визнати угоду такою що відбулася та визнати за нею право власності на будівлі олійниці та крупорушки. Позивачка в судове засідання не з'явилась, на розгляд суду від неї надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність. Заперечень щодо розгляду справи у заочному порядку не надала (а.с. 86). Представник відповідача ПАТ «Агрофірма «Родина» у судове засідання не з'явився. Належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення з його підписом, який засвідчує отримання ним судової повістки (а.с.82) та телефонограма (а.с.90). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - голова Євгенівської сільської ради в судове засідання не з'явився, на розгляд суду від представника третьої особи надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність (а.с. 84). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачаємо, що 17 січня 2013 року постановою господарського суду Одеської області №5017/3758/2012 було визнано ПАТ «Агрофірма «Родина» банкрутом, відкрито відносно ПАТ «Агрофірма «Родина» ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Дворніченко О.О. (а.с.87-88). 11 листопада 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Агрофірма «Родина» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Дворніченко О.О. було укладено договір купівлі- продажу майна підприємтсва-банкрута, а саме : будівлі олійниці, яка розташована за адресою : будинок [ADDRESS] та крупорушки, яка розташована за адресою : [ADDRESS] (а.с.46-47). Згідно акту прийому-передачі майна до договору купівлі-продажу майна підприємства-банкрута від 11 листопада 2013 року ПАТ «Агрофірма «Родина» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Дворніченко О.О. передало [PERSON] будівлі олійниці, яка розташована за адресою : будинок [ADDRESS] та крупорушки, яка розташована за адресою : [ADDRESS] (а.с.48). Однак договір купівлі-продажу будинку нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другої сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 11 листопада 2013 року вбачається, що [PERSON] за будівлі олійниці та крупорушки сплатила 11000 гривень (а.с.62). Однак, представник відповідача не виконав умов договору та ухиляється від оформлення договору купівлі - продажу в нотаріальній конторі при тому, що гроші за продані приміщення передано згідно квитанції. Також, ухилення відповідача від оформлення договору купівлі - продажу в нотаріальній конторі підтверджується його неприбуттям в судове засідання без поважних причин. За таких обставин юридично оформити договір купівлі - продажу позивачка не має можливості. Як наслідок, вона позбавлена можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися придбаним майном. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Враховуючи те, що придбані позивачем об'єкти є нерухомим майном, до нього застосовуються положення ст. 657 ЦК України щодо форми договору купівлі - продажу, тобто при укладанні даного договору не може бути застосована проста письмова форма, а обов'язкове нотаріальне посвідчення. Судом встановлено, що фактично правочин відбувся. Позивачка 10 грудня 2013 року оформила технічний паспорт на будівлі крупорушки, яка розташована за адресою : [ADDRESS] та олійниці, яка розташована за адресою : будинок [ADDRESS] (а.с.49-55, 56-61 відповідно). Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Правова норма, а саме частина 3 статті 640 ЦК України, на час розгляду справи та на час звернення позивача до суду була змінена і положення щодо моменту укладення договору який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації - з моменту державної реєстрації, втратило силу з 1 січня 2012 року, згідно із Законом від 11 лютого 2010 року №1878- VІ, а в силу змін внесених Законом від 9 грудня 2011 року - з 1 січня 2013 року. Після внесених змін до частини 3 статті 640 ЦК України її положенням встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а тому позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу за правилами частини 2 статті 220 ЦК України не суперечить цій нормі. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В силу ч. 2 ст.215 ЦПК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним, однак нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Судом встановлено, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як вимагає ст. 203 ч. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачкою виконано всі, передбачені законом, умови договору. За таких обставин суд,

Outcome: approved