Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивачка 16 липня 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] року померла її подруга - [PERSON], яка за життя склала заповіт, яким заповіла позивачці квартиру [ADDRESS], яка належала померлій на праві приватної власності. Під час отримання дублікатів документів про право власності на вищевказану квартиру, ще за життя [PERSON], було з'ясовано, що квартира [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] А, [PERSON] в свою чергу став власником даної квартири на підставі договору дарування від 14.03.1997 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала йому свою квартиру [ADDRESS]. Позивачка неодноразово зверталась до суду щодо визнання договору визнання недійсним договору дарування спірної квартири, свідоцтва про право власності на квартиру, але у задоволенні їй було відмовлено. У зв'язку із недобросовісною роботою адвокатів, до яких вона зверталась за захистом своїх порушених прав з приводу визнання недійсним договору дарування спірної квартири, свідоцтва про право власності на квартиру період з [INFO] року по 06.06.2014 року вона пропустила з поважних причин строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд встановити додатковий строк тривалістю в один місяць для подання до ДДДНК заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. У судовому засіданні позивачка в особі представника за договором адвоката [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судове не з'явився. До суду надав письмову заяву, в якій просив розгляд справи відкласти на іншу дату (а.с.45). Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні, повний текст рішення складено 20 жовтня 2014 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача із позовом до суду є захист особистих прав та майнових інтересів, пов'язаних із правом спадкування, у зв'язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка по справі - [PERSON] народилась [INFO] року, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.07.1993 року, виданого міськвиконкомом згідно з розпорядженням №Л-365, належала [PERSON] (а.с.12). За договором дарування від 14.03.1997 року, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №749, [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON]. (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] року. Після його відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], яку за законом успадкували його дружина [PERSON] та син [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом положень ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця і народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. [PERSON] померла [INFO] року. За життя вона склала заповіт від 04.09.2007 року, яким усе своє майно заповіла [PERSON] (а.с.5). За ст.. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В червні 2014 року [PERSON] звернулась до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], але їй було відмовлено у зв'язку із пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини (а.с.44). Позивачка у період з 2008 рік по 2013 рік неодноразово зверталась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовами щодо визнання дійсним договору довічного утримання, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.13-14,15,16). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.08.2010 року відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] про визнання дійсним договору довічного утримання, визнання недійсним договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину за законом (цив.спр.№2-294/2010, а.с.111-113). У відповідності до вимог ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав спільно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто протягом шести місяців з час відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268, ст.1270 цього Кодексу спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошена померлою (стаття 1220 ЦК України). За змістом ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини за умови пропуску строку для прийняття спадщини з поважної причини. Суд вважає доводи позивачки щодо поважності причин пропуску строку такими, що не пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами. Адже, у період з [INFO] року по 06.06.2014 року вона взагалі не зверталась до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, а звернулась лише 06.06.2014 року (з.а.с.40). Будь-яких доказів, що підтверджували б неможливість позивачки за станом свого здоров'я, чи то інших поважних обставин подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини суду не надано. Таким чином, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, з позиції належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності надані сторонами в обґрунтування доводів та заперечень докази, суд вважає у повному обсязі необґрунтованими доводи позивачки [PERSON] щодо поважності причин пропуску строку для звернення до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини, відкритої після смерті [PERSON], та як наслідок, позовні вимоги незаконними та такими, що не підлягають задоволенню судом. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 88 ЦПК України, суд враховує, що позов не підлягає задоволенню, від оплати судових витрат позивачка не звільнена, у зв'язку із чим, відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed