Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харків з позовом до [PERSON] , [PERSON] , та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , визнавши її особистою власністю; визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , від 05. 12.217 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , із застосуванням наслідків недійсності правочину та повернення сторін у первісний стан; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01.12.2017 року Коваленко Л.О. , державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстром № 7-1358, видане на ім`я [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , із застосуванням наслідків недійсності правочину та повернення сторін в первісний стан. Свої вимоги мотивувала тим, що в період з 21.12.1996 року по 15.04.2008 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу подружжям придбано майно - у 1997 році двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована при купівлі на позивачку, придбана за особисті кошти позивачки, отриманні від продажу її особистої квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності за договором купівлі-продажу від 27.04.1995 року, та у 2005 році - автомобіль ВАЗ 21114, 2005 року випуску. Після розлучення у 2008 році за спільною домовленістю позивачка з [PERSON] , досягли домовленості, що квартира не є власністю подружжя, оскільки куплена вона була частково за кошти від продажу однокімнатної квартири, що належала позивачці на праві особистої власності, придбаної до шлюбу, а у власності [PERSON] залишається автомобіль, який ним використовувався, було куплено за спільні кошти, також останній при розлученні забрав собі нові меблі та техніку. Восени 2017 року, позивачці стало відомо, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про розподіл квартири [ADDRESS] . Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харків від 28.02.2011 року квартиру було поділено. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті спадщину прийняв його син - [PERSON] , який 01.12.2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спірної квартири, та 05.12.2017 року подарував свою частку квартири [PERSON] , що підтверджується відповідним нотаріально посвідченим договором. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачкою було подано заяву про перегляд заочного рішення, справа № 2-993/11 та ухвалою Дзержинського районного суду від 08.11.2017 року у справі було скасовано заочне рішення, яким за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири, а справу призначено до розгляду із залученням правонаступника сина [PERSON] - [PERSON] та третьої особи - [PERSON] , якому [PERSON] подарував свою частку квартири, отриману у спадок. Оскільки [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спірної квартири та подарував її [PERSON] після скасування заочного рішення, яким спадкодавець набув право власності на частку квартири, вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01.12.2017 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної Коваленко Л.О. зареєстроване за № 7-1358 та договір дарування Ѕ частини спірної квартири від 05.12.2017року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 2742, у відповідності до приписів ст. ст. 203, 215, 229-233, 717 ЦК України підлягають визнанню недійсними та просила застосувати наслідки такої недійсності і повернення сторін у первісний стан. 16.06.2021 року представник позивача надав суду ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.05.2021 року, яка 08.06.2021 року набрала законної сили у справі № 2-993/11, провадження №2/638/858/21, якою позовну заяву [PERSON] (правонаступник - [PERSON] ) до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про поділ майна подружжя залишено без розгляду, в зв`язку з чим представником позивача, заявлено клопотання про закриття справи в частині позовних вимог визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , у відповідності до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, через відсутність оспорюваного права на неї в порядку розподілу майна подружжя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про часта місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про часта місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Представник позивача в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позов, просила його задовольнити. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомості № Н5-276 від 07.10.1997 року, укладеного на Харківській товарній біржі, [PERSON] (після одруження прізвище змінено на [PERSON] ) придбала право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Право особистої власності за [PERSON] зареєстровано в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації за реєстровим № М-1-5940 20.10.1997 року. Згідно вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна позивач [PERSON] спірну квартиру набула у індивідуальну власність. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2011 року у справі № 2-993/11 поділено майно, набуте за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині за кожним. [INFO] [PERSON] помер. 08.11.2017 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 2-993/11 заочне рішення від 28.02.2011 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя скасовано та призначено справу до судового розгляду. 01.12.2017 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської нотаріальної контори Коваленко Л.О. спадкоємцю [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\2 частину квартири, розташованої за адресою : [ADDRESS] , зареєстрованої 01.12.2017 року за реєстровим № 7-1358. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі державним нотаріусом Одинадцятої Харківської нотаріальної контори Коваленко Л.О. реєстраційний номер 1424990863101, номер запису 23691986. 05.12.2017 року [PERSON] подарував свою частку квартири [PERSON] , згідно договору дарування від 05.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Чуприною Г.О. зареєстровано в реєстрі за № 2742. Право власності зареєстровано за [PERSON] в реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 3825063 від 05.12.2017 р. приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.05.2021 року, яка 08.06.2021 року набрала законної сили у справі № 2-993/11, провадження №2/638/858/21, якою позовну заяву [PERSON] (правонаступник - [PERSON] ) до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про поділ майна подружжя залишено без розгляду. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] не набув права власності на частку квартири, в зв`язку із скасуванням відповідного рішення суду та залишення його позову без розгляду. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1296 ЦК України Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, у разі його наявності в його власності. Відповідно до приписів ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\2 частину квартири, розташованої за адресою : [ADDRESS] було видано [PERSON] після скасування заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, яким було набуто право власності на Ѕ частину спірної квартири за померлим [PERSON] , тому були відсутні підстави для набуття права власності на вказану частку квартири у відповідача [PERSON] в порядку спадкування. Відповідно і договір дарування останнім частки квартири [PERSON] , згідно договору дарування від 05.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Чуприною Г.О. зареєстровано в реєстрі за № 2742 підлягає визнанню недійсним. Відповідно до приписів ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочин. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином визнаючи недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом, на Ѕ частину спірної квартири, видане [PERSON] та договору дарування [PERSON] цієї частки, суд дійшов висновку про необхідність застосувати наслідків недійсності правочину та повернення сторін в первісний стан, шляхом скасування державної реєстрації цих прав за відповідачами та повернення права власності на спірне майно позивачу - [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім цього ч. і та ч. 2 ст. 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved