Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] та із врахуванням всіх уточнень просили суд зобов'язати відповідачів за власний рахунок знести самовільно побудовані приміщення підвалу загальною площею 85.3 м2, що розташовані у квартирі [ADDRESS], шляхом засипання їх ґрунтом; зобов'язати відповідачів за власний рахунок знести самовільно побудовані приміщення першого поверху №10, 11, 12, 13, загальною площею 49,1 м2 , що розташовані у квартирі [ADDRESS]; зобов'язати відповідачів за власний рахунок знести самовільно побудовані приміщення мансарди №18, 19, 20, 21, 22, загальною площею 38,2 м2 , що розташовані у квартирі [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог зазначали, що будівництво зазначених приміщень відбулось самочинно, без будь-яких дозвільних документів. В результаті будівництва мансарди відбувається постійне залиття даху квартири позивачів. Будівництво підвалу під будинком може призвести до руйнування будинку. Окрім того, зазначали, що [PERSON] належить право власності на земельну ділянку, розташовану під будинком [ADDRESS] та здійснення самочинного будівництва на цій земельній ділянці порушує права останнього, як власника. Під час розгляду справи відповідачами заявлено зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], Харківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки. Зустрічний позов обґрунтований тим, що оскаржуваним рішенням Харківської міської ради порушуються їх житлові права, права на користування земельною ділянкою. Позивачі за зустрічним позовом зазначають, що під час прийняття рішення було порушено норми безоплатної передачі земельної ділянки, не розроблено проект землеустрою, не погоджено межі земельної ділянки тощо. Ухвалою суду від 03.05.2018 р. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. В судове засідання, яке відбулось 25.02.2019 р., з'явились представник позивачів [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], представник відповідачів [PERSON], представник Харківської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Харківської міської ради Волкова Н.О. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги [PERSON], [PERSON] підтримала в повному обсязі, надала пояснення з приводу заявлених вимог, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. [PERSON], [PERSON] та їх представник в судовому засіданні надали пояснення, проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічний позов просили задовольнити. Представник Харківської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Харківської міської ради проти задоволення первісних позовних вимог не заперечувала, зустрічний позов вважала таким, що не підлягає задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Ці обставини визнані сторонами у справі та підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із ст. 376 ЦК України будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: (1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; (2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; (3) затвердження проектної документації; (4) виконання підготовчих та будівельних робіт; (5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; (6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Відповідно до Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Держбуду України №136 від 10.08.1993 для одержання дозволу на проведення будівельних робіт необхідно подати наступні документи: 1) заяву забудовника; 2) документ, що посвідчує право забудовника на користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об'єкт; 3) рішення відповідної Ради народних депутатів про погодження будівництва; 4) затверджену у встановленому порядку проектно-кошторисну документацію та висновок відповідного місцевого органу у справах містобудування та архітектури про узгодження проектної документації відповідного будівництва; 5) висновок відповідного органу навколишнього природного середовища; 6) висновок відповідного органу пам'яток історії, культури та історичного середовища; 7) наказ генпідрядної будівельної організації про призначення виконавця робіт; 8) наказ забудовника (замовника) про призначення працівника технічного нагляду; 9) наказ проектної організації про призначення авторського нагляду; 10) копії ліцензій підрядника; 11) копії будівельного генерального плану в двох примірниках, погодженого з місцевим органом у справах будівництва та архітектури; 12) копія паспорта фасадів будівель у двох примірниках, угодженого з місцевим органом у справах будівництва та архітектури. Відповідно до Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Держбуду України №273 від 05.12.2000, для отримання дозволу на проведення будівельних робіт необхідно подати наступні документи: 1) заяву забудовника (замовника); 2) рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об'єкта містобудування; 3) документ, що посвідчує право на користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об'єкт; 4) комплексний висновок державної інвестиційної експертизи; 5) документи про призначення відповідальних виконавців робіт (виконроба, осіб, що виконують технічний та авторський нагляд); 6) затверджену в установленому порядку проектну документацію. Відповідно до п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ від 13.05.2011 № 466, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів І-ІП категорії складності. Таким чином, законом встановлено, що проведення будівельних робіт може здійснюватись після отримання документів, які дозволяють їх проведення. З огляду на технічний паспорт квартири [ADDRESS] станом на 2004 рік вбачається, що у квартирі відповідачів підвал відсутній (т. 1, а.с. 12, 13). З огляду на технічний паспорт квартири відповідачів станом на 03.06.2016 р. вбачається, що в квартирі є підвал загальною площею 85,3 кв.м. В технічному паспорті міститься відмітка «Самочинно побудовані» (т. 1, а.с. 166-169). Будь-яких документів щодо надання дозволу на здійснення будівництва підвалу, відповідності його вимогам ДБН, прийняття підвалу в експлуатацію, набуття на нього права власності, відповідачами не надано. Посилання [PERSON] на те, що підвал під його квартирою фактично був побудований ще у 1980-х роках не приймаються судом до уваги, оскільки в технічному паспорті квартири станом на 2004 рік приміщення підвалу відсутні. Таким чином, будівництво підвалу було здійснено без належного дозволу органу архітектури та будівництва, а тому приміщення підвалу вважаються самочинно збудованими. Окрім того, судом встановлено, що в квартирі відповідачів добудовано приміщення першого поверху №10, 11, 12, 13 загальною площею 49,1 кв.м. Судом досліджено рішення Ленінської районної ради м. Харкова Харківської області від 05.05.1998 №110/5, згідно якого [PERSON] та [PERSON] дозволено прибудувати житлову кімнату розміром 5,0х4,5м (22,5 кв.м.), приміщення санвузлу розміром 2,5х2,0м (5 кв.м.) та кухню розміром 4,8х3,8м (18,24 кв.м.) у домоволодінні [ADDRESS]. У рішенні вказано, що будівництво необхідно виконати у відповідності з існуючими будівельними нормами та правилами, узгодити місце розташування газових приладів. (т. 1, а.с. 113). Однак, із вищезазначеного переліку документів, які подаються для отримання дозволу на проведення будівельних робіт, будь-які інші документи, окрім рішення Ленінської районної ради м. Харкова Харківської області від 05.05.1998 №110/5, відсутні. Так само, відсутні докази звернення відповідачів до Інспекції ДАБК Харківської міської ради із заявами про отримання дозволу на проведення відповідного будівництва та докази наявності такого дозволу. Будь-яких документів щодо надання дозволу на здійснення будівництва приміщень першого поверху, відповідності його вимогам ДБН, прийняття приміщень в експлуатацію, набуття на них права власності, відповідачами не надано. Таким чином, будівництво приміщень першого поверху було здійснено без належного дозволу органу архітектури та будівництва, а тому приміщення підвалу вважаються самочинно збудованими. Також судом встановлено, що до квартири відповідачів добудовано приміщення мансарди: №14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.12.2007 у справі №2-3451/07 визнано за [PERSON], [PERSON] право власності на мансарду (приміщення 14, 15, 16 ,17) в квартирі [ADDRESS] (т. 1, а.с. 15). З огляду на технічний паспорт квартири відповідачів станом на 2004 рік вбачається, що мансарда складається з приміщень 14, 15, 16, 17 (т. 1, а.с. 12, 13). З огляду на технічний паспорт квартири відповідачів станом на 03.06.2016 вбачається, що мансарда складається з приміщень 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22. В технічному паспорті наявна відмітка «Самочинно побудовані» (т. 1, а.с. 166-169). Таким чином, відповідачами було добудовано приміщення мансарди 18, 19, 20, 21, 22. Будь-які дозвільні документи на здійснення будівництва відповідних приміщень в матеріалах справи відсутні, а отже вони вважаються такими, що самочинно збудовані. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 09.11.2015 (т. 1, а.с. 57), постанови по справі про адміністративне правопорушення від 11.11.2015 (т. 1, а.с. 58), припису №802-Пр від 09.11.2015 (т. 1, а.с. 60) Департаментом ДАБІ у Харківській області встановлено факт наявності у квартирі відповідачів другого (мансардного) поверху без документа, що надає право на виконання будівельних робіт, незабезпечення здійснення технічного нагляду. На [PERSON] накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 6800,00 гривень та зобов'язано його усунути порушення до 09.06.2016. [PERSON] в протоколі про адміністративне правопорушення від 09.11.2015 зазначено, що він свою вину визнає, будівництво здійснював самостійно. Згідно акту №171-А від 17.06.2016 Інспекцією ДАБК Харківської міської ради проведено перевірку, під час якої доступу до квартири та дозвільних документів співробітникам контролюючого органу не надано. Таким чином, приміщення мансарди 18, 19, 20, 21, 22 є такими, що самочинно збудовані, що підтверджується матеріалами справи. Як встановлено судом, відповідачами не надається доступ контролюючим органам до всіх приміщень квартири, внаслідок чого Інспекцією ДАБК Харківської міської ради встановлено факт незаконності будівництва за результатами зовнішнього огляду. Суд вважає необґрунтованими доводи [PERSON] про те, що він має намір набути право власності на самочинно збудовані приміщення та законно оформити їх існування, оскільки особа має право здійснювати будівництво виключно після отримання відповідного дозволу. Позиція відповідача відносно того, що наявна можливість спочатку здійснити будівництво, а потім здійснити оформлення документів суперечить принципу правової визначеності та вимогами чинного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд враховує, що під час розгляду справи в судовому засіданні відповідач та його представник визнали той факт, що будівництво підвалу, мансарди та приміщень першого поверху здійснювалось без дозволу органу архітектури та будівництва. Представник відповідача зазначив, що Інспекцією ДАБК Харківської міської ради було встановлено факт незаконного будівництва і вони цю обставину визнають. Зібрані докази та пояснення сторін дають змогу суду встановити, що будівництво підвалу, мансарди та приміщень першого поверху здійснювалось без дозволу органу архітектури та будівництва. Окрім того, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази відповідності побудованих приміщень вимогам державних будівельних норм, відповідності їх санітарним нормам та безпечності їх експлуатації для інших осіб. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із актом обстеження від 30.09.2015 р., складеного КП «Жилкомсервіс», система водовідведення на крівлі мансарди відповідачів відсутня, що призводить до залиття квартири позивачів (т. 1, а.с. 165). Актом обстеження від 20.02.2017 р., складеного КП «Жилкомсервіс», встановлено факт залиття квартири позивачів, стін та підвалу (т. 1, а.с. 240). Суд вважає обґрунтованими доводи позивачів про те, що проведення самочинного будівництва призвело до значної деформації будинку, в якому знаходиться квартира позивачів. Надбудований другий мансардний поверх призводить до постійного залиття квартири позивачів, що підтверджується матеріалами справи, а наявність самочинно збудованого підвалу може призвести до руйнування будинку. Суд зауважує, що відповідачем не надано жодних доказів введення в експлуатацію самочинно збудованих приміщень та їх безпечності для інших осіб. У зв'язку з цим, суд вважає, що внаслідок здійснення самочинного будівництва порушуються права позивачів, оскільки в результаті такого будівництва з'явились нові приміщення, які не введені в експлуатацію та відсутні докази щодо їх безпечності, наявність підвалу може призвести до руйнування будинку, з крівлі мансарди відбувається постійне залиття квартири позивачів. Також суд враховує, що Харківська міська рада та Інспекція ДАБК Харківської міської рада є учасниками цього судового процесу - третіми особами, що не заявляють самостійних вимог. Харківська міська рада та Інспекція ДАБК Харківської міської рада підтримали позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] і просили суд задовольнити первісні позовні вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить (аналогічна позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі ВС в постанові від 19.12.2018 у справі №526/1136/16-ц, постанові від 19.11.2018 у справі № 553/4820/14-ц, постанові від 17.10.2018 у справі №553/4820/14-ц тощо). В матеріалах справи відсутні докази того, що право власності на земельну ділянку, на якій відповідачами здійснено самочинне будівництво, належить відповідачам. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку позовні вимоги підлягають задоволенню та самочинно збудовані приміщення підлягають знесенню. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Представником позивача по відношенню до зустрічного позову заявлено про сплив строку позовної давності, представник просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні зустрічного позову з цієї підстави. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зустрічні позовні вимоги зводяться до визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради Харківської області від 21.11.2007 р. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється, окрім іншого, на принципі гласності. Судом встановлено, що в мережі Інтернет у вільному та відкритому доступі наявний Реєстр актів Харківської міської ради (посилання: http://kharkiv.rocks/reestr). 21.11.2007 р. на цьому веб-сайті у Реєстр актів Харківської міської ради розміщене оскаржуване рішення Харківської міської ради (посилання: http://kharkiv.rocks/reestr/407102), роздруківка оскаржуваного рішення з цього реєстру наявна в матеріалах справи. Отже, суд приходить до висновку [PERSON] та [PERSON] об'єктивно мали можливість дізнатись про прийняте рішення та оскаржити його в межах строку позовної давності. Зустрічний позов подано зі спливом більше десяти років, після прийняття оскаржуваного рішення. Відповідачами (позивачі за зустрічним позовом) не заявлялись заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, судом встановлено, що зустрічний позов подано з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. До того ж суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка була відведена оскаржуваним рішенням [PERSON] у приватну власність. Отже, земельна ділянка наразі перебуває у власності територіальної громади. У зв'язку з цим, жодні права відповідачів цим рішенням не порушуються та вони також мають право звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про виділення земельної ділянки із фонду земель, які підлягають такому виділу. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved