Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду в своїх інтересах, а також інтересах своїх малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] з позовом, уточнивши який (а.с.43-44), просить усунути перешкоди у користуванні нею власністю шляхом виселення відповідачів з житлового будинку № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів заборгованість за комунальні послуги. Свої вимоги мотивує тим, що зазначений вище житловий будинок належить їй та її чоловіку [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. На даний час у них виникла нагальна необхідність переїхати у даний житловий будинок, але вони не можуть цього зробити, оскільки у будинку без законних на то підстав проживають відповідачі, які добровільно відмовляються звільнити вказаний будинок, чим чинять її родині перешкоди у користуванні будинком, а тому просить виселити відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Крім цього вказує, що за час проживання відповідачів у спірному будинку виникла велика заборгованість за комунальні послуги, яку просить стягнути з останніх. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, при цьому підтримала письмові заперечення на позовну заяву (а.с.45-47). Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14.06.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 023060 (а.с.17). Вони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-ЖД № 193639 та серії 1-ЖД № 193638 відповідно (а.с.13, 14). 08.09.2006 року [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок під № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, що розташований на земельній ділянці земель Мирненської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, розміром 0,15 га, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 1-3790. При цьому, при укладанні зазначеного договору купівлі-продажу, позивачка [PERSON] власноруч підписаною заявою надала свою згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] вищевказаного житлового будинку у [PERSON] Дана заява посвідчена державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 1-3789. Ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 63 СК України,\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином цивільне та сімейне законодавство України проголошують презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність. Приймаючи до уваги наведені норми права суд приходить до висновку, що житловий будинок під № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому посилання представника відповідачів на те, що [PERSON] не є власником зазначеного житлового будинку, а отже не має підстав для звернення до суду з даним позовом, суд до уваги не приймає. Як пояснила позивачка [PERSON] в судовому засіданні, її чоловік [PERSON] наразі перебуває закордоном, а у неї виникла нагальна потреба переїхати з дітьми у даний житловий будинок, але вони не можуть цього зробити, оскільки у будинку без законних на то підстав проживають відповідачі, які добровільно відмовляються звільнити вказаний будинок, чим чинять її родині перешкоди у користуванні будинком. В свою чергу, представник відповідачів [PERSON] в судовому засідання стверджувала, що відповідачка [PERSON] в грудні 2012 року домовилась з [PERSON] про купівлю-продаж житлового будинку під № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, яким, зі слів останнього, він не користується, за 1125000 грн., які вона мала сплатити йому протягом чотирьох років, тобто до січня 2017 року, після чого оформити нотаріально договір купівлі-продажу. У звязку з цим вона зі своїм співмешканцем [PERSON] переїхала до будинку та розпочала виплату за придбаний будинок, перераховуючи кошти на картковий рахунок [PERSON] в ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак, з січня 2015 року звязок з [PERSON] перервався, залишок несплаченої суми становить 523200 грн., який вона згодна сплатити тільки власнику [PERSON] та укласти з ним договір купівлі-продажу будинку. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, всупереч зазначеній нормі права, ані відповідачі, ані їх представник, не надали суду докази, що підтверджують викладені ними обставини. Судом також встановлено, що будь-яких договорів або усних домовленостей щодо проживання відповідачів у спірному будинку між позивачкою, як власницею, з одного боку, та відповідачами з іншого, не укладалося. Більш того, з 2013 року по теперішній час відповідачами не порушувалось питання про визнання договору купівлі-продажу дійсним, а ксерокопії чеків про перерахування коштів не містять інформацію, кому та за що перераховувались кошти. Єдиним доказом нібито домовленості між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж спірного житлового будинку є розписка про передачу останньому грошової суми розмірі 524000 грн., проте суд не може прийняти її, як належний та допустимий доказ, з огляду на таке. Відповідно\~до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вимогами\~ст. 657 ЦК України\~передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна\~укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Доводи представника відповідачів про те, що останні мають право володіння спірним будинком нічим не підтверджуються, оскільки право володіння, як передбачено\~ст. 398 ЦК України, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Доказів укладання між сторонами вказаного договору відповідачами не надано. Таким чином, судом встановлений факт порушення законних прав позивачки, як власниці, на житловий будинок. До того ж, на даний час у спірному будинку зареєстровані малолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується випискою із домової книги (а.с.12). Частинами 1 і 4\~ст. 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст.\~316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1\~ст. 383 ЦК України,\~\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Права власника житлового приміщення також визначені\~ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі\~ст. 155 цього Кодексу\~жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Оцінюючи досліджені судом докази, а також приймаючи до уваги зазначені норми права, суд приходить висновку, що відповідачі без будь-яких правових підстав проживають у спірному будинку, оскільки жодних належних та допустимих доказів про їх вселення у спірне житло у визначеному законом порядку та набуття права на користування ним вони суду не надали, відтак, позивачка, відповідно до вимог\~ст. 391 ЦК України та норм\~ЖК УРСР має право вимагати усунення створених їй перешкод шляхом виселення відповідачів з житлового будинку. При цьому суд не може погодитись із посиланнями представника відповідачів на те, що останні не підлягають виселенню, оскільки є фактичними власниками спірного домоволодіння, бо дане твердження суперечить дослідженим доказам. Що стосується позовних вимог\~позивачки про стягнення\~з відповідачів на її користь заборгованості по сплаті\~за комунальні послуги\~суд зазначає наступне. Ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» \~передбачено,\~що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до п.п. 1, 5 ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. З огляду на викладене вбачається, що позивачка, як власниця будинку,\~несе відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг, а отже обовязок по сплаті заборгованості перед виконавцем житлово-комунальних послуг покладається на неї. На підставі\~викладеного, суд приходить до висновку, що у позивачки відсутні підстави про стягнення заборгованості\~з відповідачів за\~житлово-комунальні послуги, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею i документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідачів необхідно порівну стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати в сумі 121,80 грн., тобто по 60,90 грн. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки.

Outcome: partial