Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що між ними та відповідачем було укладено договори про інвестування житлового будівництва квартир та нежитлових приміщень багатоповерхового житлового будинку в [ADDRESS]. Договорами було передбачено, що відповідач зобов'язується після завершення будівництва ввести житловий будинок в експлуатацію та передати позивачам усі необхідні документи для отримання в КП «ДМБТІ» свідоцтва про право власності. На теперішній час позивачі не мають можливості оформити право власності на свої квартири та нежитлові приміщення, оскільки відповідач не надає необхідні документи - державний акт прийняття в експлуатацію будинку та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про його затвердження, іншу документацію. Відповідно до розпорядження міського голови від 14.02.2007 року №74р житловому комплексу по [ADDRESS] присвоєно адресу - [ADDRESS]. Оскільки дії відповідача перешкоджають позивачам реєстрації права власності на свої квартири та нежитлові приміщення, посилаючись на ст.ст.16,182,328 ЦК України, позивачі просили визнати за ними право власності на відповідні квартири в житловому комплексі по [ADDRESS]. Ухвалою суду від 07.02.2014 року позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр міста», третя особа - [PERSON], про визнання права власності на квартиру було залишити без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України. Позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було подано уточнену позовну заяву, в якій останні посилаючись на те, що на теперішній час житловий будинок по [ADDRESS] не ведений в експлуатацію, відповідачем не виконані свої зобов'язання щодо передачі позивачам документів для подальшого оформлення права власності та до моменту прийняття житлового будинку в експлуатацію позивачі, як інвестори, є лише власниками майнових прав на інвестовані об'єкти нерухомості, посилаючись на ст.ст.16,177,178 ЦК України, остаточно просили суд визнати за ними майнові права на відповідні квартири в житловому комплексі по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі та, посилаючись на викладені в позовній заяві та уточненнях підстави, просить їх задовольнити. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр міста», в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Представники третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні повністю, посилаючись на те, що вони є неконкретизованими, заявлені не у передбачений законом спосіб та не ґрунтуються на договірних умовах. Заслухавши пояснення представників позивачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між позивачами та відповідачем було укладено договори про інвестування житлового будівництва квартир багатоповерхового житлового будинку в [ADDRESS]. Відповідно до розпорядження міського голови від 14.02.2007 року №74р житловому комплексу по [ADDRESS] присвоєно адресу - [ADDRESS] Умовами договорів про інвестування житлового будівництва, укладених між позивачами та відповідачем, було передбачено обов'язок забудовника (відповідача) організувати будівництво житлового будинку та введення його в експлуатацію у передбаченому законом порядку, після чого допустити інвестора до огляду об'єкта інвестування та передати його по акту прийому-передачі, підготувати та передати інвестору всі необхідні документи для отримання в КП «ДМБТІ» свідоцтва про право власності, виписки про реєстрацію права власності та технічного паспорту на об'єкт інвестування, при умові, що інвестор проінвестував 100% вартості об'єкту інвестування. Свої зобов'язання за договорами позивачі виконали в повному обсязі, сплативши обумовлені останніми суми інвестицій, про що свідчать відповідні листи відповідача. Проте, до теперішнього часу житловий будинок по [ADDRESS] в експлуатацію не введено та відповідні документи, необхідні для реєстрації позивачами права власності на об'єкти інвестування у передбаченому законом порядку, згідно умов договорів відповідачем не передано. Також з матеріалів справи вбачається, що зазначений житловий комплекс було побудовано на земельних ділянках по [ADDRESS], що згідно державних актів на право власності на земельну ділянку належать на праві власності [PERSON] та Приватному підприємству «Центр міста». В уточненому позові позивачі посилаючись на те, що на теперішній час житловий будинок по [ADDRESS] не ведений в експлуатацію та відповідачем не виконані свої зобов'язання щодо передачі позивачам документів для подальшого оформлення права власності, а також, що до моменту прийняття житлового будинку в експлуатацію позивачі, як інвестори, є лише власниками майнових прав на інвестовані об'єкти нерухомості, просили суд визнати за ними майнові права на відповідні квартири в житловому комплексі по [ADDRESS]. В обґрунтування правових підстав посилались на ст.ст.16,177,178 ЦК України. Відповідно до ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ч.1 ст.178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обме-ження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта. Статтею 2 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.ч.1,3,4 ст.3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визна-ються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до п.п.1,3, ч.1 ст.4 Закону №1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; інші речові права відповідно до закону. Відповідно до ст.5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище положень закону, майнові (речові) права на об'єкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації. А новостворене нерухоме майно підлягає прийняттю в експлуатацію. В зв'язку з цим, оскільки житловий будинок по [ADDRESS] на теперішній час у передбаченому законом порядку в експлуатацію не введено, суд вважає, що позовні вимоги позивачів щодо визнання майнових прав на розташовані в ньому квартири, не ґрунтується на законі та в задоволені позову останнім слід відмовити повністю. Також суд враховує, що правовідносини, що виникли між сторонами, випливають із умов укладених між ними договорів про інвестування будівництва, знаходяться в структурі зобов'язального права та позивачі не позбавлені можливості захистити свої прав у іншій, передбачений законом спосіб, зокрема щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, виходячи з його зобов'язань, визначених у п.п.3.1.1-3.1.3 договорів. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачами судові витрати по справі слід віднести на користь держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed