Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовують тим, що 06 листопада 2016 року помер [PERSON], який був батьком [PERSON] та дідом [PERSON] На випадок своєї смерті [PERSON] залишив два заповіти на різні види майна. Заповітом від 29 березня 2007 року спадкодавець заповів їм та [PERSON], яка в подальшому відмовилась від своєї частки в спадщині на користь [PERSON], все своє майно їм в рівних частках кожному. Таким чином, [PERSON] має право на 2/3 частки, а [PERSON] на 1/3 частку у спадковому майні. Заповітом від 05 січня 2011 року спадкодавець заповів [PERSON] земельну ділянку площею 2,04 га, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, яка належала йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії 111-ВН № 050035 від 12.05.2003 року. Під час оформлення свідоцтв про право на спадщину вказані заповіти були переплутані у текстах свідоцтв, у звязку з чим нотаріус вносив відповідні виправлення. Позивачі зазначають, що 19 квітня 2018 року вони отримали постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. Підставою відмови була приналежність даного будинку до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір», в звязку з чим нотаріус не може визначити частку спадкодавця у даному будинку. Вказують, що станом на 1991-1995 р.р. головою колгоспного двору був спадкодавець [PERSON], а членом двору його дружина [PERSON], яка померла 17 липня 2003 року. Спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину та отримав на своє імя свідоцтва про право на спадщину за законом на певне майно, був її чоловік [PERSON] Таким чином, після смерті 06 листопада 2016 року [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшов цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. У звязку з неможливістю оформити свої спадкові права на відповідні частки у вищевказаному спадковому будинку та отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачі просять суд ухвалити рішення, яким визнати за ними право власності в порядку спадкування за заповітом: позивач [PERSON] на 2/3 частки будинку, а позивач [PERSON] на 1/3 частку будинку. В судове засідання учасники справи не зявились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] згідно довіреності [PERSON] в спільно поданій письмовій заяві також зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, а представник відповідача сільський голова с. Степанівка, Вінницького району Вінницької області в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги сільська рада визнає. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що\~\~кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що 06 листопада 2016 року в с. Степанівка, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про його смерть (а.с. 32). До складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшов також житловий будинок, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. Згідно даних технічного паспорта від 17.05.1989 року житловий будинок літ. «А», що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області, загальною площею 56,7 кв., житловою площею 31,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами складається з: огорожі № 4-3, сараю літ. «Б», сараю літ. «б», гаражу літ. «В», сараю з погребом літ. «Г», вбиральні літ. «Е» (а.с. 14-17). 29 березня 2007 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, яким заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, в рівних частках кожному: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується ксерокопією вказаного заповіту (а.с. 33). 05 січня 2011 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав ще один заповіт, яким заповів своєму внуку [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку розміром 2,04 га, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що підтверджується ксерокопією вказаного заповіту (а.с. 34). [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті 06 листопада 2016 року [PERSON] прийняли належним чином, звернувшись у визначений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори з письмовими заявами про прийняття спадщини та на частину спадкового майна вже отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом. А спадкоємиця [PERSON] у визначений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подала нотаріусу письмову заяву про відмову від своєї частки в спадковому майні на користь сина спадкодавця [PERSON], що вбачається з матеріалів копії спадкової справи № 534/2016, заведеної до майна померлого 06 листопада 2016 року [PERSON] (а.с. 19-73). Однак, у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті 06 листопада 2016 року [PERSON] на відповідні частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори [PERSON] позивачам було відмовлено у звязку з віднесенням даного будинку до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір», що підтверджується ксерокопією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 716/02-31 від 19.04.2018 року (а.с. 74). З ксерокопії свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 14.03.1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької районної Ради народних депутатів № 128 від 19.05.1988 року, вбачається, що цілий житловий будинок, розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до ксерокопії витягу (виписки) від 19.04.2018 року із погосподарської книги № 4 за 1991-1995 р.р. Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області по адресі: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області, особовий рахунок № 350, станом на 15.04.1991 року головою колгоспного двору записаний [PERSON], [INFO] (помер 06 листопада 2016 року), а членом двору його дружина [PERSON], [INFO] (померла 17 липня 2003 року) (а.с. 11). Приналежність домоволодіння за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір» також підтверджується ксерокопією довідки № 251, виданої Степанівською сільською радою Вінницького району Вінницької області від 19.04.2018 року (а.с. 12). 17 липня 2003 року померла [PERSON] (дружина [PERSON], який помер 06 листопада 2016 року). Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину та отримав на певне майно свідоцтво про право на спадщину за законом на своє імя був її чоловік [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] після смерті його дружини [PERSON] (а.с. 75). Відповідно до ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених\~ЦСУ СРСР\~13\~квітня 1979\~року №\~11215\~«Вказівок по\~веденню погосподарського\~обліку в\~сільських радах\~народних депутатів»,\~визначення в\~сільській \~ місцевості\~ \~громадського \~ типу\~ \~господарства \~ в\~ \~погосподарській \~ книзі\~ \~тавідомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок\~ведення погосподарського\~обліку в\~сільських радах\~визначавсяВказівками по\~веденню погосподарського\~обліку в\~сільських Радах\~народних депутатів,\~затвердженими постановою\~Державного комітету\~статистики СРСР\~від \~ 12\~ травня\~ \~1985\~ року\~№ \~5-24/26,\~ а\~згодом \~-\~ Вказівками,затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У рай смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Таким чином, судом встановлено, що після смерті 06 листопада 2016 року [PERSON] відкрилась спадщина на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. Відповідно, частка спадкоємця [PERSON] у спадковому будинку, з врахуванням частки у спадковому майні, від якої відмовилась спадкоємиця за заповітом [PERSON], становить 2/3 (дві третіх), а частка спадкоємця [PERSON] 1/3 (одну третю). Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1, 3 статті 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Судом є встановленим, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті свого батька та діда [PERSON], який помер 06 листопада 2016 року. Спадщину вони прийняли належним чином, звернувшись у визначений законом шестимісячний строк з часу її відкриття до нотаріальної контори з письмовими заявами про прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку в спадковому майні немає. Однак, у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок нотаріусом їм було відмовлено. Згідно розяснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у звязку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Оскільки судом є встановленим, що позивачі не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане нерухоме майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у них немає, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved