Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивачі у липні 2017 року звернулись до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просили визнати недійсним (фіктивними) договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що у Подільському районі м.Києва, від 4 грудня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. та зареєстрована в реєстрі за №7966 та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О.Е. та зареєстрована в реєстрі за № 7966, що зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 25 січня 2006 року за номером 4334, застосувати наслідки недійсності фіктивного правочину - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер майна 37490991 житловою пощею 41,30 кв.м, номер запису 4334 в книзі д.461-107, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 29.08.2012; визнати недійсним (фіктивним) договір дарування квартири [ADDRESS] від 30 січня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 149 та угоду від 6 серпня 2012 року про розірвання цього договору дарування, визнати право на реєстрацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1999 року, що видане відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням від 27 грудня 1999 року № 1913. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилаються на те, що вони з 1990 року постійно проживаю та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] 27 грудня 1999 року ця квартира була приватизована позивачем 1 [PERSON] та його сином позивачем 2 [PERSON] в рівних долях. У грудні 2003-го року позивач 1 зайнявся бізнесом, який був досить ризиковим, і на його майно могло бути накладено стягнення. Тому він запропонував своїй бувшій дружині [PERSON], вона ж мати позивача 2, оформити квартиру на ім»я її матері (бабусі позивача 2) [PERSON]. Остання, порадившись зі своєю дочкою відповідачем [PERSON], погодилась, після чого був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири від 4 грудня 2003-го року. У якості продавця за цим договором виступав особисто позивач 1 та позивач 1 від імені свого сина позивача 2 за довіреністю, у якості покупця - [PERSON] У грудні 2005-го року [PERSON] захворіла і, боячись, що скоро може померти, за спільною згодою усіх членів сім»ї переоформила спірну квартиру за договором купівлі-продажу на відповідача [PERSON] При цьому кошти при укладенні вказаних договорів не передавались. Позивач 1 зазначає, що і відповідачу, і її матері [PERSON] він повністю довіряв і довіряє. Не зважаючи на те, що шлюб між ним та [PERSON] (яка є рідною сестрою відповідача та дочкою [PERSON]) на час спірних правовідносин був розірваний, позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] тісно спілкувались та допомагали один одному. У спірній квартирі з 1990 року зареєстровані і увесь час проживають обидва позивачі. Відповідач погодилась номінально прийняти на своє ім»я спірну квартиру та підписалась у договорі купівлі-продажу. А у 2007 році, так само на виконання сімейних домовленостей, вона подарувала спірну квартиру назад позивачу 1. Таким чином спірна квартира юридично повернулась у власність позивача 1, хоч фактично ніколи з власності позивачів не вибувала, у ній завжди мешкав і мешкає позивач 1 зі своєю сім»єю, лише він сплачує за утримання квартири, за її ремонт, приймає в ній гостей та здійснює всі інші дії, які може здійснювати власник майна. У 2012-му році у позивача стались фінансові проблеми з бізнесом, і він з відповідачем домовились укласти фіктивну угоду про розірвання договору дарування квартири, і 6 серпня 2012 року угода про розірвання останнього договору дарування квартири була підписана. Після підписання цієї угоди відповідач права фактичних власників квартири не порушувала. Позивачі зазначають, що нещодавно сім»я відповідача розпалась - шлюб [PERSON] з [PERSON] було розірвано і [PERSON] подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя, у якій просить розділити нажите спільно з [PERSON] майно. Дізнавшись про такий позов, третя особа [PERSON] став збирати інформацію і з реєстру прав на нерухоме майно дізнався про наявність у відповідача квартири і подав зустрічний позов, у якому просить поділити також і спірну квартиру, яка фактично позивачами не продавалась і увесь час належала та на даний час належить позивачам. З огляду на викладені вище обставини та з посиланням на статті 203, 215, 234 ЦК України позивачі просять позов задовольнить. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 05.10.2017 рок матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2017 було відкрито провадження по даній цивільній справі. 05.12.2017 р., до початку розгляду справи, через канцелярію суду надійшла нотаріально посвідчена заява відповідача про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. 20.03.2018 надійшло клопотання представника третьої особи [PERSON] - адвоката Іванової Т.В. про застосування строків позовної давності. 20.08.2018 р. представником третьої особи подані письмові пояснення, в яких третя особа у справі просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю відповідача та третьої особи, а також просили суд застосувати строк позовної давності. 06.11.2018 р. від представника позивачів надійшла відповідь на пояснення третьої особи, в яких сторона позивача зазначала про те, що вимоги позивачів засновані на законі та підтверджуються зібраними доказами. Ухвалами суду від 14.11.2018 р. та 15.02.2019 р. за клопотанням представника третьої особи - адвоката Іванової Т.В. призначались судові засідання в режимі відеоконференції, проведення якої доручалось Корабельному районному суду м.Миколаєва, до яких не прибували ні третя особа у справі, ні її представник. Відповідно п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв'язку з чим справа розглянута в порядку загального позовного провадження. Представник позивачів в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явивлась, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону. Заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що через канцелярію суду подала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову. Третя особа [PERSON] та його представник адвокат Іванова Т.В. в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду повідомлені відповідно до вимог закону. Крім того, представник третьої особи, достеменно знаючи про час та місце розгляду справи, перебуваючи з 27.08.2018 р. по 24.05.2019 р. на навчанні в м.Києві, жодного разу в судові засідання не з'явилась, продаючи при цьому клопотання про участь в режимі відеоконференції в м.Миколаєві, до Корабельного районного суду якого не з'являлась. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. З довідки за формою № 16 судом встановлено, що позивачі зареєстровані та постійно проживаю у квартирі [ADDRESS] (надалі - «спірна квартира»), у тому числі позивач [PERSON] з 20 березня 1990 року. Із свідоцтва про право власності на житло встановлено, що 27 грудня 1999 року спірна квартира була приватизована позивачем 1 та його сином - позивачем 2 [PERSON], в рівних долях. З пояснень позивача, підтверджених показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається, що у грудні 2003-го року позивач 1 зайнявся бізнесом і, з метою запобігання наслідків збитковості, запропонував своїй колишній дружині - [PERSON], що є матір'ю відповідача 2, оформити квартиру на ім»я її матері (бабусі відповідача 2) [PERSON]. Судом встановлено, що 04 грудня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири - квартир [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гнідюком О.Б. за реєстром № 7966, згідно якого [PERSON], діючи від свого імені та імені [PERSON] на підставі доручення, продав, а [PERSON] придбала вказану квартиру. Згідно договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Орловською О.Е. за реєстром № 6333, [PERSON] продала, а [PERSON] купила вищевказану спірну квартиру. Відбулось це за згодою сторін, при цьому, як встановлено з пояснень представника позивачів та заяви про визнання позову відповідачем, кошти при укладенні вказаних договорів не передавались, квартира не передавалась теж. Як встановлено з матеріалів справи, сторони усіх правочинів, які є предметом позову, є родичами. Як встановлено з витягу з Державного реєстру правочинів, 30.01.2007 відповідач подарувала квартиру позивачу 1. Таким чином, номінально, за документами, 30 січня 2007 спірна квартира повернулась у власність позивачів, хоч фактично, за твердженням сторін та показань свідків, ніколи з їх власності не вибувала, у ній завжди мешкав і мешкає позивач 1 із своєю сім»єю, який сплачує за утримання спірної квартири, ремонтує її, здійснює інші дії, які належить власнику майна, а також мешкає позивач 2. Сторона позивача зазначає, що аналогічні підстави (проблеми з бізнесом) стали мотивом для позивача 1 для укладення у 2012 році угоди про розірвання договору дарування спірної квартири, яка була укладена, як встановлено з угоди про розірвання договору дарування спірної квартири та копії витягу з Державного реєстру правочинів, 6 серпня 2012 року. Сторони стверджують, що після підписання зазначених вище угод відповідач права фактичних власників спірної квартири не порушувала, проте, нещодавно її сім»я розпалась, [PERSON] подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя, у якій просить розділити нажите спільно з третьою особою [PERSON] майно. [PERSON] подав зустрічний позов, у якому просить поділити також і спірну квартиру, тобто, він претендує на половину квартири позивачів, яку він не купував, участі у придбанні якої не приймав, кошти за яку не передавав. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1). 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ( ч.3). Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Усі перелічені вище угоди відносно спірної квартири вчинені між позивачами та відповідачем без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Це було підтверджено показаннями свідків [PERSON] та [PERSON]. Як встановлено судом зі свідоцтва про смерть, [PERSON] [INFO] померла. Як встановлено з копій свідоцтва про народження та про укладення шлюбу [PERSON] та копій свідоцтв про право на спадщину за законом, які є в матеріалах справи, відповідач [PERSON] є дочкою [PERSON] і єдиним її спадкоємцем, так як друга її дочка [PERSON] відмовилася від своєї частки у спадщині. Таким чином, правонаступником [PERSON], у тому числі зі спірних питань, є відповідач [PERSON], яка позов визнає повністю. Третя особа [PERSON] заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира є спільним сумісним майном його разом з відповідачем, проте, жодних доказів своєї участі у придбанні майна, передачі коштів, прийнятті квартири у свою власність, її утриманні, користуванні спірної квартирою, її ремонті тощо, факту проживання в ній суду не надав. Свідки підтвердили той факт, що квартира фактично ніколи відповідачу чи третій особі не передавалась, гроші за неї при укладенні договору купівлі-продажу не платились, а також те, що третя особа [PERSON] ніколи у спірній квартирі не був і про її існування як номінальної власності відповідача навіть не знав. При цьому свідок [PERSON] є дочкою не лише відповідача, але і третьої особи. Показання свідків по даній справі є належними та допустимими доказами. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду про обставини, які їм безпосередньо відомі, джерело їхньої обізнаності - це факт проживання в одній сім»ї, безпосередня участь в обговоренні питань, що стосуються предмету спору - укладення спірних правочинів ([PERSON]) та безпосереднє тісне щоденне спілкування [PERSON] з відповідачем (матір»ю) та третьою особою (батьком), що дає підстави їй стверджувати з першоджерела, що спірну квартиру її батьки ніколи не приймали у своє володіння чи розпорядження та що її батько про оформлення квартири у місті Києві на відповідачку за час перебування у шлюбі навіть не знав. Показання допитаних у суді свідків є допустимими, належними та достовірними доказами. Таким чином сторона позивачів довела, що майно від позивачів до відповідача фактично не передавалось, залишалось та залишається у володінні та користуванні позивачів, ключі від квартири, самі приміщення ніколи не передавалось ні відповідачу, ні третій особі. Обставинами справи підтверджується твердження позивачів про те, що третя особа [PERSON] жодного відношення до спірної квартири не має і ніколи не мав, дізнався про номінальне володіння правом власності на спірну квартиру своєї колишньої дружини [PERSON] із реєстру права власності на нерухоме майно під час підготовки до розгляду справи за позовом [PERSON] про поділ майна. Він у спірній квартирі ніколи не був, не розпоряджався, не користувався і не володів. Усі правочини щодо цієї квартири були вчинені без його участі. Щодо застосування позовної давності за заявою представника третьої особи суд зазначає про таке. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Таким чином, позовна давність не може бути застосована судом за заявою третьої особи. В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до правого висновку від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Така ж позиція відображена у ряді інших постанов Верховного Суду, - по справам, при перегляді яких Верховний Суд керувався зазначеною вище правовою позицією. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 по справі № 362/388/15-ц, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2018 року по справі № 761/8367/17-ц, постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 по справі № 916/371/18, постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року. Таким чином, суд при розгляді справи встановив наступні факти: - що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 4 грудня 2003 року, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 грудня 2005 року, договір дарування квартири [ADDRESS] від 30 січня 2007 року та Угода від 6 серпня 2012 року про розірвання договору дарування квартири [ADDRESS] від 30 січня 2007 року є фіктивними правочинами, оскільки суд встановив наявність умислу усіх сторін правочину, сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання цих правочинів, крім державної реєстрації, такі правочини вчинялись умисно; - що при укладені усіх зазначених вище правочинів спірна квартира фактично нікому не передавалась, - при укладенні зазначених вище правочинів був умисел на укладення саме фіктивного правочину усіх його сторін. Проте, враховуючи позицію Верховного суду, викладену у постанові від 07 грудня 2018 року по справі № 910/7547/17, позивачам слід у задоволенні позову відмовити, щоб не допустити захисту права, яким особа при укладенні правочину зловживала. Зокрема даною постановою визначено, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. Звертаючись з позовом про визнання недійсним Договору, Позивач переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на Майно, яким він розпорядився за оспорюваним правочином. Частина перша статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим відповідно до частини третьої статі 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила. Враховуючи викладене вище, Суд вважає, що позов про визнання недійсним Договору, поданий Позивачем, який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на Майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила. Таким чином, з метою недопущення судового захисту права власності позивачів на квартиру, якими вони зловжили, укладаючи фіктивні угоди щодо своєї квартири з метою уникнути стягнення на неї, суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦК України не підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного, ст.ст. 6, 16, 203, 215, 234 ЦК України,

Outcome: dismissed