Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог з урахуванням уточнень посилаються на те, що вони після смерті [INFO] матері [PERSON] згідно свідоцтва про право приватної власності на житло від 02.06.1998 року №2/961-98 разом з їх бабусею [PERSON] та [PERSON] стали в порядку приватизації співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,7 кв.м., в якій вони до того часу постійно проживали. Невдовзі після отримання документів на право власності на квартиру [PERSON] вивіз їх, на той час неповнолітніх, разом з їх бабусею [PERSON] , яка стала їх опікуном, на якусь квартиру у бараку, де вони проживали якийсь час. В той період їм було 14 та 9 років відповідно. Через місяць їх з цієї квартири виселили і вони були змушені повернутися на [ADDRESS] , але не в їх квартиру, бо там вже проживали інші люди, а в підвал цього будинку, де вони разом з бабусею проживали до самої її смерті. Зі слів бабусі вони дізнались, що [PERSON] обманним шляхом продав належну їм квартиру без її участі та без згоди на те опікунської ради, без якої неможливо було продати житло, де проживали неповнолітні діти, над якими встановлено опіку. Таким чином, незаконно оформивши договір купівлі-продажу квартири їх, неповнолітніх на той час дітей, позбавили єдиного житла та права власності і самої власності. [INFO] померла їх бабуся [PERSON] , серед її речей вони знайшли документи, в тому числі вищевказане свідоцтво про приватизацію квартири, і дізнались, що вони були співвласниками квартири №3 . Нещодавно вони також знайшли договір купівлі-продажу квартири від 16.07.1998 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] , що діяла за себе та як опікун неповнолітніх дітей [PERSON] , 1989 р.н., та [PERSON] , 1985 р.н., продали квартиру [ADDRESS] покупцю [PERSON] . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. Позивачі посилаються на те, що відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час право приватної власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 15.08.2014 р., серія та номер: НАВ №664039, р.№2886, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушевською І.Р. Згідно наданим суду документам власниками квартири в період з 1998 по 2014 роки були наступні особи: [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.07.1998 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 7245; [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. 12.02.2001 р. за реєстром 1-488, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар бюро 10.09.2002 року за №147п-48-95; [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №5-949 від 28.02.2003 р., виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою; [PERSON] (1/2 частка власності) на підставі договору купівлі-продажу №4097 від 18.08.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д.; [PERSON] (1/2 частка власності) на підставі договору купівлі-продажу №4097 від 18.08.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1136 від 08.05.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О. Таким чином, на сьогоднішній день вони внаслідок незаконних дій [PERSON] та ряду протиправних правочинів позбавлені можливості реалізувати своє право власності на цю квартиру. Один з них - [PERSON] змушений проживати у підвалі будинку [ADDRESS] , інший - [PERSON] знайшов тимчасовий дах над головою у незнайомих людей. Посилаючись на зазначене, позивачі просять визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.07.1998 р., укладений із [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. та зареєстрований реєстрі за № 7245 в частині продажу ј частки квартири, яка належить на праві власності [PERSON] , 1989 р.н., та в частині ј частини квартири, яка належить на праві власності [PERSON] , 1985 р.н.; витребувати у [PERSON] та зобов`язати його повернути [PERSON] належну йому ј частку квартири [ADDRESS] та витребувати і повернути [PERSON] належну йому ј частку квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачі з представником позовні вимоги підтримали. В дане судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди позивачів вважає можливим провести заочний розгляд справи. Вислухавши позивачів з представником, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01.03.2006 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, [INFO] померла мати позивачів [PERSON] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів №77 від 16.02.1996 року в зв`язку зі смертю матері бабуся позивачів [PERSON] була призначена опікуном над неповнолітніми онуками [PERSON] , 1985 р.н., та [PERSON] , 1989 р.н. Всі разом вони проживали в квартирі [ADDRESS] . Згодом квартира [ADDRESS] була приватизована і згідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.06.1998 року виконкомом міської ради народних депутатів, вказана квартира належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] та позивачам у справі [PERSON] , [PERSON] . Невдовзі після отримання документів на право власності на квартиру [PERSON] вивіз неповнолітніх позивачів разом з їх бабусею [PERSON] з квартири [ADDRESS] в іншу квартиру у бараку, де вони проживали якийсь час. Через місяць їх із цієї квартири виселили і вони були змушені повернутися на [ADDRESS] , але не в їх квартиру, бо там вже проживали інші люди, а в підвал цього будинку, де вони разом з бабусею проживали до самої її смерті. Зі слів бабусі вони дізнались, що [PERSON] обманним шляхом продав належну їм квартиру без участі бабусі, яка теж була співвласником даної квартири, та без згоди на те опікунської ради, без якої неможливо було продати житло, де проживали неповнолітні діти, над якими встановлено опіку. Бабуся позивачів [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08.04.2009 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 2659. Серед її речей позивачі знайшли документи, в тому числі вищевказане свідоцтво про приватизацію квартири і дізнались, що вони були співвласниками квартири [ADDRESS] . Нещодавно вони також знайшли договір купівлі-продажу квартири від 16.07.1998 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] , що діяла за себе та як опікун неповнолітніх дітей [PERSON] , 1989 р.н., та [PERSON] , 1985 р.н., продали квартиру [ADDRESS] покупцю [PERSON] Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. Згодом, на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2001 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. за реєстром 1-488, зареєстрованому в Дніпропетровському інвентарбюро 10.09.2002 року за №147п-48-95, власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину №5-949 від 28.02.2003 р., виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, власником квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] стала [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2004 р., зареєстрованому в реєстрі за №4097, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., власниками квартири [ADDRESS] стали [PERSON] та [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2007 р., укладеному з [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в реєстрі за №1136, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О., власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] . Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2016 року на даний час право приватної власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 15.08.2014 р., серія та номер: НАВ №664039, р.№2886, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушевською І.Р. В наслідок зазначеного [PERSON] змушений проживати у підвалі будинку [ADDRESS] , а [PERSON] знайшов тимчасовий дах над головою у незнайомих людей. Вказане підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що знайомі з позивачами з їх дитинства, вони проживали з ними по сусідству в квартирі [ADDRESS] з матір`ю та бабусею, яка стала їх опікуном. Їм відомо, що їх бабусю, яка зловживала спиртними напоями, обманули і вимусили продати вказану квартиру, в наслідок чого тоді ще неповнолітні позивачі стали проживати у підвалі цього ж будинку. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.2 ч.2 цієї статті Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 2) визнання правочину недійсним; Згідно ч.1, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч.І ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.ст.48, 59 Цивільного кодексу України від 18.07.1963 року, який діяв на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Згідно ст.145 Кодексу про шлюб та сім`ю України, прийнятого 20.06.1969 р., який діяв на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Відповідно ст.224 та ч.І ст.236 ЦК України, в ред.2004 р., правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч.1, 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майноза відплатним договоромпридбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зважаючи на те, що суду не надано доказів того, що договір купівлі-продажу квартири від 16.07.1998 року між [PERSON] , [PERSON] , що діяла за себе та як опікун неповнолітніх дітей [PERSON] , 1989 р.н., і [PERSON] , 1985 р.н., та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. та зареєстрований реєстрі за № 7245, був укладений опікуном [PERSON] за наявності дозволу відповідних органів опіки і піклування, він підлягає визнанню недійсним в частині продажу за цим договором ј частки квартири, яка належить на праві власності [PERSON] , 1989 р.н., та в ј частки квартири, яка належала на праві власності [PERSON] , 1985 р.н. Як вбачається зі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.06.1998 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 02.06.1998 року № 2/961-98, квартира [ADDRESS] належала власникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності і відповідно до вищенаведених вимог законодавства частки співвласників у праві власності є рівними. Задовольнячи вищевказані позовні вимоги, суд також вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про витребування у [PERSON] та зобов`язання його повернути [PERSON] та [PERSON] належні їм по ј частці квартири [ADDRESS] , як такі, що вибули з володіння їх як власників не з їхньої волі. Позивачами була надана суду заява про поновлення пропущеного з поважних причин строку позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами В обгрунтування заяви позивачі посилаються на те, що ними нещодавно було віднайдено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.07.1998 року, відповідно до якого спірну квартиру було відчужено їх бабусею та [PERSON] на користь [PERSON] . На час подання первісного позову вони не мали вказаного договору і не заявляли позовних вимог про визнання його недійсним як першого договору відчуження вказаної квартири, який було укладено з порушенням закону. В зв`язку з тим, що тільки у 2009 році вони дізналися про те, що вони були співвласниками квартири [ADDRESS] і тільки нещодавно віднайшли зазначений договір купівлі-продажу цієї квартири вони просять поновити пропущений строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про його часткову недійсність. Відповідно до ст. 71 ЦК України в ред. 1963 року, що діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 80 вищевказаного ЦК України закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Коли суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 267 ЦК України в ред. 2004 року, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що наведені позивачами підстави пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами за захистом свого порушеного права є поважними, оскільки, зокрема, про те, що вони були співвласниками спірної квартири, яка була з часом продана, їм стало відомо після смерті бабусі [PERSON] в 2009 році, після чого вони 14.12.2010 року звернулися до суду за захистом своїх прав. Зважаючи на вказане, суд вважає, що порушене право позивачів підлягає захисту та їх строк звернення до суду підлягає поновленню. Відповідно до ст. 88 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі - сплачений судовий збір 08,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього 128,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial