Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання за ними права на проживання та реєстрацію без згоди власників в квартирі за адресою: Чернігівська область, Варвинський район, с.м.т. Варва, [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 вересня 1998 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Відразу після одруження вони почали проживати у його батьків. 16 березня 1999 року у подружжя народився син [PERSON]. У 2002 році за пропозицією матері чоловіка [PERSON], вони з чоловіком та сином переїхали проживати до квартири № 23 в будинку № 32 в с.м.т [PERSON]. Проте дозвіл на реєстрацію у зазначеній квартирі отримав лише її чоловік [PERSON] - син відповідача [PERSON], проти її реєстрації та реєстрації свого внука відповідач [PERSON] заперечувала. 09 жовтня 2015 року рішенням суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом з сином продовжує проживати у квартири № 23 в будинку № 32 в с.м.т [PERSON] без реєстрації. Відповідач [PERSON] намагається виселити їх з сином та створює умови, в яких неможливо проживати, зокрема, відключила водопостачання. Вважає, що вони з сином набули право на проживання в спірній квартирі на підставі ст.ст. 64-65, 156 ЖК України, адже вселялись в квартиру як члени сімї наймача [PERSON], вели з ним спільне господарство та постійно там проживали, хоча й були зареєстровані в іншому місці. На підставі ст. 396 ЦК України просять визнати за ними право на проживання та реєстрацію без згоди власників у квартирі за адресою: Чернігівська область, Варвинський район, с.м.т. Варва, [ADDRESS], зобовязати відповідачів надати домову книгу для проведення процедури реєстрації по місцю проживання та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Позивач [PERSON] підтримала позов з підстав, викладених у позовній заяві, та просила його задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивачів адвокат [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] має право на реєстрацію в спірній квартирі, оскільки вона там постійно проживає зі згоди власників та довгий час проживала зі своїм чоловіком, що був зареєстрований у квартирі. Позивач [PERSON] так само має право на реєстрацію в квартирі, де він у 2002 році поселився разом зі своїми батьками, адже згода власників на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей не потрібна. Право власності позивачів за адресою: [ADDRESS], по 1/5 частці квартири було зареєстровано формально та з порушенням законодавства про приватизацію. Крім того, той факт, що позивачі мають у власності інше житло, не має жодного відношення до предмету спору. Позивач [PERSON] надає відповідачу [PERSON] кошти для оплати комунальних послуг, проте відповідач [PERSON] цю оплату не здійснює. Сплачувати за послуги самостійно позивач не має змоги, оскільки вона в квартирі не зареєстрована, а тому не може укласти договори з виконавцями житлово-комунальних послуг. Крім того, вважає, що відповідачі у своїх запереченнях фактично визнали позовні вимоги, а тому суд повинен задовольнити позовні вимоги позивачів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, через канцелярію суду подала письмові пояснення, згідно яких позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Вказала, що на підставі ст. ст. 316, 317, 319, 321, 358, 383 ЦК України вона має право розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд. Вона ніколи не заперечувала проти проживання позивачів у квартирі за адресою: Чернігівська область, Варвинський район, с.м.т. Варва, [ADDRESS], і не створювала ніяких перешкод у цьому, отже, предмет спору відсутній. Однак надавати дозвіл на реєстрацію у власній квартирі особі, яка не є членом її родини, не бажає. Крім того, позивач [PERSON], проживаючи у її квартирі, недобросовісно ставиться до обовязку сплачувати за комунальні послуги, внаслідок чого за особовим рахунком власника квартири [PERSON] рахується заборгованість за газ та послуги з газопостачання в сумі 10\~510,48 грн., за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 1\~967,90 грн., за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також за вивезення твердих побутових відходів в сумі 1\~156,51 грн. Отже, відключення відповідних комунальних послуг є наслідком їх неоплати позивачами, а не її спробами виселити позивачів. Також зазначає, що позивачі зареєстровані за адресою: [INFO], де їм належить по 1/5 частці. Вважає, що позивачі неправильно визначили спосіб захисту своїх прав, оскільки ч. 2 ст. 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як реєстрація місця проживання без згоди власника. Просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав письмове заперечення проти позову, яке за змістом майже ідентичне поясненням відповідача [PERSON] Крім того, в запереченні зазначено, що він має трьох дітей, а 1/2 частка спірної квартири є його єдиним нерухомим майном. Він не проти проживання колишньої дружини свого брата та племінника в своїй квартирі, проте сплачувати за них комунальні послуги він змоги не має, а оскільки заборгованість збільшується, то він не виключає можливості, що його може бути навіть позбавлено права власності на квартиру в рахунок боргів позивачів. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Варвинського селищного голови [PERSON] надійшла заява про розгляд у справи без участі третьої особи, в якій зазначено, що третя особа проти позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, представника позивачів та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що право власності на квартиру за адресою: Чернігівська область, Варвинський район, с.м.т. Варва, [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Варвинською селищною радою народних депутатів 22 січня 1997 року, що підтверджується копією відповіді КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради № 358 від 02 березня 2017 року на адвокатський запит (а.с. 69). Глава 2 (ст. ст. 61-117) ЖК України регламентує порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано главою 6 ( ст. ст. 150-174) ЖК України. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до т. 155 ЖК України власника квартири, що перебуває у його приватній власності, не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника квартири член його сімї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сімї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (ч. 2, 4 ст. 156 ЖК України). Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України до членів сімї належать дружина, діти та батьки. Крім того, членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, ознака спільного проживання в даному випадку є обовязковою умовою розуміння сімї. Виходячи з наведеного, колишній чоловік позивача [PERSON] - [PERSON], будучи сином відповідача [PERSON] та братом відповідача [PERSON], був би членом сімї власників квартири в тому випадку, якщо б він проживав у спірній квартирі разом з цими власниками. Проте, оскільки власники квартири [PERSON] та [PERSON] у зазначеній квартирі разом з сімєю [PERSON] не проживали, суд вважає, що [PERSON] не є членом сімї власників квартири в розумінні ч. 1 ст. 156 ЖК України. Позивач [PERSON], яка є невісткою власника квартири [PERSON], та [PERSON], який є внуком власника квартири [PERSON], у вказаній квартирі разом з власниками [PERSON] та [PERSON] також не проживали і не вели спільного господарства, а тому також до членів сімї власників не відносяться. Власники квартири [PERSON] та [PERSON] не давали своєї згоди на реєстрацію [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі, з чого можна зробити однозначний висновок, що при вселенні позивача та її неповнолітнього сина в спірну квартиру між нею та власниками квартири було обумовлено, що самостійного права користування спірною квартирою вони не набувають. За таких обставин підстави для визнання за позивачами права на користування жилим приміщенням та для реєстрації позивачів у спірній квартирі без згоди власників відсутні. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 17 листопада 2010 року у справі №6-38364св10. Крім того, згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 80166215, № 80166904 та № 80167272 від 13 лютого 2017 року та № 84403455 від 06 квітня 2017 року позивачу [PERSON] та її синові [PERSON] належать на праві приватної спільної часткової власності по 1/5 частці квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34-36, 37-38, 39-40, 110-111), де вони згідно з матеріалами справи зареєстровані (а.с. 6, 7а). Згідно ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Проте Верховний Суду України в своєму розясненні від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначив, що за змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сімї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні (пункт 14 розяснення). Зі змісту зазначеного розяснення можна зробити висновок, що наявність у позивачів іншого приватизованого приміщення також є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання за ними права проживання та реєстрації без згоди власників. Згідно ст.ст. 401-403 ЦК України зміст сервітуту (право користування чужим майном) визначає обсяг прав щодо користування чужим майном. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Отже, якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, у неї відсутня підстава для звернення до суду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про право користування жилим приміщенням. Отже, визнання за особою права на проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання в порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Так само в порядку виконання судового рішення вирішується питання про отримання у відповідача домової книги. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачами не доведено, що вони протягом часу проживання в спірній квартирі (з 2002 року по даний час) коли-небудь були чи є членами сімї власників квартири в житлових правовідносинах, що між позивачами та власниками було досягнуто згоди про самостійне право користування квартирою чи укладено договір найму жилого приміщення. Разом з тим встановлено, що позивачі мають у власності інше житло . Зважаючи на перелічені обставини, у задоволенні позову слід відмовити. Повний текст рішення складено 12 квітня 2017 року. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed