Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять зобовяжи відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю для проведення ремонтних робіт шляхом демонтажу павільйону «Алко», встановленого в м. Жовкві на пл. Вічевій між будинками №3 та №4. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що є власниками 25/100 та 7/100 частин будинку на пл. Вічевій, 3 на підставі договорів купівлі-продажу від 07.08.2009 р., укладеного із [PERSON] міською радою. Вказує, що в проході між будинками №3 та №4 [PERSON] встановлено торговий павільйон впритул до належної їм частини будинку, що сприяє руйнуванню керамічної цегли зовнішньої та внутрішньої стіни будинку, вивітрювання швів кладки між бутовим каменем фундаменту будинку. Оскільки будинок потребує ремонту, позивачі виготовили проект, проте, через розташування павільйону не можуть провести ремонт північної сторони будинку. Стверджують, що через встановлений кіоск неможливий доступ пожежників до будинку, при встановленні кіоску було допущено протипожежних розривів та норм ДБН щодо відстаней між будинками. Крім того стверджують, що по стороні примикання проходить газова труба, яка опинилась всередині кіоску. 19.11.2015 року позивачі відчужили належні їм приміщення [PERSON] шляхом укладення договорів дарування. [PERSON], як новий власник приміщень, вступив в справу в якості правонаступника позивачів [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] подала зустрічний позов, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати недійсними з моменту укладення договори купівлі-продажу 25/100 та 7/100 частин нежитлової будівлі, укладених між територіальною громадою в особі [PERSON] міської ради Львівської області та [PERSON], [PERSON] 07.08.2009 р., скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та записи про державну реєстрацію права власності на 25/100 та 7/100 частин будинку №3 на пл. Вічевій в м. Жовкві Львівської області, винесені Реєстраційною службою Жовківського районного управління юстиції Львівської області 16.11.2015 р., визнати недійсним з моменту укладення договори дарування 25/100 та 7/100 частин будинку, укладені між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 19.11.2015 р. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зміст вказаних договорів суперечить чинному законодавству, такі всупереч ст. ст. 18,19 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вчинені без обовязкового погодження із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, і без врахування його права привілейованої купівлі памятки національного значення. Крім того, приміщення були позивачами реконструйовані самовільно, відтак, такі не могли бути предметом дарування, оскільки в самих позивачів право власності на такі приміщення не виникло. В судове засідання зявивилися представники позивача за первісним позовом, позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні, викладеним в позові, проти зустрічного позову заперечили. Представником позивача подано заяву щодо застосування позовної давності до вимог про визнання недійсними договорів, укладених у 2009 році. Представник відповідача проти первісного позову заперечив, зустрічний позов підтримав, надав письмове обґрунтовування причин пропуску строку позовної давності щодо частини позовних вимог. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча була належно повідомлена про дату і місце слухання справи. Відповідач [PERSON] міська рада явку повноважного представника не забезпечила, подала заяву, в якій просить слухати справу за відсутності в судовому засіданні представника. Відповідач [PERSON] районне управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області явку повноважного представника не забезпечило, подало письмові пояснення, в яких вказує, що реєстраційною службою було лише перенесено відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі поданих заявниками правовстановлюючих документів та даних відомостей реєстру прав власності до 2013 року та видано витяги з державного реєстру речових прав. Вказує, що відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для державної реєстрації прав несе заявник. До реєстраційної служби Жовквіського РУЮ [PERSON] та [PERSON] не подавали заяв про внесення змін до реєстру у звязку із реконструкцією, а лише заяви про реєстрацію права власності. Третя особа Міністерство культури України явку представника в судове засідання не забезпечило, подало до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що житловий будинок № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві є памяткою національного значення. Погодження відчуження памяток національного значення належить до повноважень Міністерства культури України. Звернень стосовно відчуження памятки на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві до Міністерства не надходило. Просить прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області в судове засідання зявився, пояснив, що в жовтні 2015 року Департаментом була проведена перевірка , в ході якої встановлено здійснення гр. [PERSON] та [PERSON] реставраційно-ремонтних робіт в будинку №3 на пл. Вічевій в м. Жовкві без дозволу на виконання будівельних робіт, без ліцензій та належно затвердженого проекту, через що такі були притягнуті до адміністративної відповідальності, приписи про усунення допущених порушень ними не виконано, приміщення в експлуатацію не введено. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не зявилися, подали письмові заперечення в яких просять первісні вимоги [PERSON] відхилити, а зустрічний позов [PERSON] задоволити, з підстав, вказаних у поданих запереченнях. Третя особа [PERSON] в судове засідання зявилася, просить первісні вимоги відхилити, а зустрічні задоволити з підстав, зазначених нею у письмовій заяві. Представник третьої особи Жовківського державного історико-архітектурного заповідника в судовому засіданні у вирішення спору покладається на думку суду. Треті особи Відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської ОДА, [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливим слухати справу в їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши всі зібрані у справі докази в їх сукупності, дослідивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у первісному позові слід відмовити, а зустрічний задоволити з огляду на наступне. Відповідно до положень ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] і про відмову в задоволенні первісного позову [PERSON], суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 7/100 та 25/100 частин нежитлової будівлі на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві Львівської області на підставі договору дарування 25/100 частки будинку, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу [PERSON] 19.11.2015 р., зареєстрованого за №1895 та договору дарування 7/100 частки будинку посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу [PERSON] 19.11.2015 р. за № 1896. Право власності позивача підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданими приватним нотаріусом [PERSON] 19.11.2015 р. Як вбачається з листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 28.01.2016 р. № 1013-6/429-16 власник [PERSON] експлуатує вказані приміщення під магазин продовольчих товарів без проходження процедури прийняття їх в експлуатацію. Абз. 2 пп. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.03.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» вказує, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] є власником торгового павільйону «Алко», розміщеного між будинками №3 та №4 по пл. Вічевій в м. Жовкві. Рішенням виконкому Жовквіської міської ради №419 від 19.08.99 р. «Про надання дозволу на торгівлю алкогольними та тютюновими виробами в м. Жовква», дозволено підприємцю [PERSON] продаж тютюнових виробів в кіоску на пл. Вічевій, 3-4. Рішенням виконкому Жовкіської міської ради № 333 від 30.10.2003 р. «Про затвердження ПП [PERSON] проекту реконструкції торгового павільйону між будинками № 3 та № 4 по пл. Вічевій в м. Жовкві» [PERSON] дозволено встановити реконструйований торговий павільйон на пл. Вічевій між будинками № 3 та № 4. Рішенням виконкому № 76 від 29.02.2008 р. погоджено графік роботи павільйону. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається зі змісту предявленого позову, позивач просить усунути перешкоди в користуванні власністюдля проведення ремонтних робіт шляхом демонтажу павільйону «Алко». Разом з тим, як слідує із наявного в матеріалах справи висновку експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження по заяві гр. [PERSON] № 29/15 від 04.12.2015 р., виконаного судовим експертно-розрахунковим бюро ТзОВ «Серб», доступ до зовнішніх стін будинку № 3 на пл. Вічевій у м. Жовкві, Львівської області для проведення на них ремонтно-будівельних робіт наявний, перешкоди в експлуатації будинку № 3 на пл. Вічевій у м. Жовкві у звязку із розміщенням торгового павільйону «Алко» відсутні. Суд не бере до уваги посилання позивача на висновок про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних обєктів, виконаний ФОП [PERSON], оскільки, такий не підтверджує факту наявності перешкод для проведення ремонтних робіт будинку № 3 на пл. Вічевій у звязку із розміщенням павільйону, що є предметом позову. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків. встановлених ст. 61 цього кодексу. Обставини, на які посилається позивач, а саме порушення протипожежних розривів між будинками та норм діючих ДБН у звязку із встановленням павільйону, а також знаходження в ньому загальнобудинкової газової труби спростовуються наявним в матеріалах справи висновком експертного дослідження № 29/15, яким встановлено, що повний доступ до будинку № 3 на пл. Вічевій для ліквідації пожежі в будь-якій його частині можливий (п.5), порушення протипожежного розриву між будинком № 3 і будинком № 4 та норм ДБН щодо відстаней між вказаними будинками на пл. Вічевій в м. Жовкві у звязку із розміщенням павільйону не встановлено (п.6), трубопровід на лівій боковій стіні будинку № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві (зі сторони розміщення павільйону) влаштований над покрівлею кіоску та примиканням між ними (п.7). Не підтверджуються належними доказами також доводи позивача про те, що розташування павільйону в притул до стіни будинку сприяє руйнуванню останнього. Як вбачається із висновку експертного дослідження, руйнівного впливу від розміщення кіоску на нищення чи руйнування лівої бокової стіни (північного) фасаду будинку, належної йому частини фундаменту, в цілому будинку № 3 на пл. Вічевій у м. Жовкві не встановлено (п.1), необхідності проведення капітальних ремонтно-будівельних робіт на лівій боковій стіні цього будинку не встановлено (п.2). Суд не бере до уваги наявний в матеріалах справи висновок технічного обстеження, оскільки однозначних тверджень щодо вказаних обставин такий не містить. Як слідує із вказаного висновку, причинами часткового руйнування оздоблення фасаду з тинькування, вапняної побілки тощо є також недосконала система зовнішнього організованого водовідведення, перемінне змочування та затікання води, що стікає з покрівлі по стінах, дія атмосферних опадів, несвоєчасний ремонт будівлі в цілому. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявність перешкод в користуванні власністю для проведення ремонтних робіт у звязку із розміщенням торгового павільйону «Алко» позивачем не доведена. Крім того, судом встановлено, що позивач є одним із співвласників будинку № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві, якому в сукупності належить 32/100 частин вказаного будинку. У відповідності до ч.1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Наявність згоди інших співвласників на проведення ремонтних робіт вказаного будинку позивачем не доведено. Натомість, як вбачається із наявних в матеріалах справи заперечень, поданих власниками квартир в будинку № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві, такі проти позову про усунення перешкод в користуванні власністю для проведення ремонтних робіт шляхом демонтажу павільйону «Алко» заперечують, зокрема, з тих підстав, що бокова стіна будинку, до якої примикає павільйон, є відремонтованою, та додаткового ремонту не потребує, павільйон жодним чином не перешкоджає їм як співвласникам в експлуатації будинку. У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що будинок на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві Львівської області Постановою ради міністрів Української РСР №970 від 24.08.1963 року включено до памяток архітектури національного значення, охоронний номер 394/1, відтак, у відповідності до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини», такий є памяткою національного значення. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», ремонт - сукупність проектних, вишукувальних і виробничих робіт, спрямованих на покращення технічного стану та підтримання в експлуатаційному стані об'єкта культурної спадщини без зміни властивостей, які є предметом охорони об'єкта культурної спадщини. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини», консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації. Такого дозволу на проведення ремонтних робіт на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві Львівської області, позивачем не представлено. Таким чином, суд також приходить до висновку про відсутність у позивача за первісним позовом права, на захист якого спрямований первісний позов, а саме права на проведення ремонтних робіт на обєкті, що має статус памятки архітектури національного значення. Враховуючи вищенаведене, первісний позов до задоволення не підлягає. Що стосується зустрічного позову, то судом встановлено наступне. 07.08.2009 р. між територіальною громадою [PERSON] міської ради та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 7/100 частин нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1467. За умовами вказаного договору [PERSON] набув у власність 7/100 частин нежитлової будівлі на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві Львівської області, а саме: приміщення, позначені в технічній документації, що є невідємною частиною правовстановлюючих документів як «6-1», «6-7» загальною площею 27,7 кв.м. (пп.1.1. Договору). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» 05.07.2010 року, підтверджується реєстрація права спільної часткової власності [PERSON] на 7/100 частин будинку на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві. Нежитлові приміщення площею 27,7 кв.м. передані [PERSON] за актом прийому-передачі від 29.06.2010 р. Крім цього, 07.08.2009 р. між територіальною громадою в особі [PERSON] міської ради та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 25/100 частин нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1465. Згідно цього договору [PERSON]. набула у власність 25/100 частин нежитлової будівлі, а саме приміщення, позначені в технічній документації, що є невідємною частиною правовстановлюючих документів від «6-2» по «6-6» загальною площею 92,6 кв.м. за адресою: пл. Вічева,3 в м. Жовква Львівської області. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» 05.07.2010 року, підтверджується реєстрація права спільної часткової власності [PERSON] на 25/100 частин будинку на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві. Нежитлові приміщення площею 92,6 кв.м. передані [PERSON] за актом прийому-передачі від 29.06.2010 р. У відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Пп. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пп. 20 ч.1 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачає, що погодження відчуження або передачі памяток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у разі продажу пам'ятки (крім пам'ятки, яка не підлягає приватизації) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у письмовій формі повідомити про це відповідний орган охорони культурної спадщини із зазначенням ціни та інших умов продажу. У відповідності до ч. 2 вказаної статті, що центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини має право привілеєвої купівлі пам'ятки національного значення. У разі відмови від здійснення цього права чи нездійснення його протягом місяця з дня одержання повідомлення власник або уповноважений ним орган має право на продаж пам'ятки. У відповідності до пп. 23 п. 4 Положення про Державну службу з питань національної культурної спадщини, затв. Постановою КМУ № 336 від 15.03.2006 р., чинного на час укладення оспорюваних договорів, Державна служба з питань національної культурної спадщини у межах повноважень, наданих Міністерством культури і туризму, погоджує питання щодо відчуження або передачі пам'яток національного значення їх власниками чи уповноваженими органами іншим особам у володіння, користування або управління. Як вбачається із пп. 1.4. Договору купівлі-продажу 7/100 частин нежитлової будівлі та пп.1.4. Договору купівлі-продажу 25/100 частин нежитлової будівлі, такі укладені з дозволу Управління охорони культурної спадщини Львівської обласної державної адміністрації від 22.01.2009 р. № 2/185 та № 2/186 «Про приватизацію будинку на площі Вічевій, 3 у м. Жовкві». Із листів Управління охорони культурної спадщини Львівської обласної державної адміністрації від 22.01.2009 р. № 2/185 та № 2/186 слідує, що такими листами надано тільки попереднє погодження на приватизацію [PERSON] та [PERSON] першого поверху будинку № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві. Разом з тим, вказано, що приватизацію зазначеного приміщення необхідно погодити з Державною службою з питань культурної спадщини. Жодних доказів такого погодження відповідачами за зустрічним позовом не представлено. А тому, за таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорювані договори купівлі-продажу вчинені без погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, і без врахування його права привілейованої купівлі памятки національного значення, що суперечить ст. ст. 18, 19 Закону України «Про охорону культурної спадщини». В обґрунтування причин пропуску строку на звернення до суду з вимогами про визнання недійсними зазначених договорів позивачка за зустрічним позовом вказує, що про факт існування оскаржуваних договорів їй стало відомо тільки в судовому засіданні у зазначеній справі, оскільки на них позивач за первісним позовом посилається як на підставу своїх вимог. Зміст оскаржуваних договорів та порушення у звязку із цим прав позивачки став відмий останній в кінці листопада 2015 року, оскільки засвідчені копії оскаржуваних договорів отримані її адвокатом у відповідь на запит у звязку із цією судовою справою від [PERSON] міської ради. Позивачка у справі [PERSON] стороною оскаржуваних правочинів не є, а зміст таких правочинів не являється публічною інформацією та до опублікування не підлягає. Тому про існування вказаних договорів та порушення у звязку із цим її права в інший спосіб довідатися не могла. А тому, враховуючи наведені обставини, суд визнає зазначені причини строку позовної давності поважними, і згідно ст. 267 ЦК України, право позивачки підлягає захисту. Як вбачається із наявного у справі [PERSON] перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил № 15/1022/1 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 06.10.2015 р., [PERSON] та [PERSON] виконали реставраційно-ремонтні роботи у власних приміщеннях будинку № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві з влаштування нових віконних та дверних прорізів та замуровуванням існуючих, встановленням віконних блоків, розпочаті роботи з оздоблення фасаду власних приміщень першого поверху без дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 28 Закону України «Про архітектурну діяльність». Окрім того, вказаними особами проводяться будівельні роботи у власних приміщеннях, що призведуть до зміни техніко-економічних показників обєкту, а саме: влаштовано збільшений дверний проріз в стіні будинку, в приміщенні № 6 зведені блочні перегородки для влаштування санвузла, в усіх приміщеннях проводяться внутрішні оздоблювальні роботи без погодженої та затвердженої науково-проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено ст. 9, ст. 27, ст. 28 Закону України «Про архітектурну діяльність», п. 6.8 ДБН А.2.2.-6-2008, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того, перевіркою встановлено, що робочий проект «Реставраційно-ремонтні роботи на фасадах будинку № 3 на пл. Вічевій у м. Жовкві Львівської області» розроблений з порушенням вимог законодавства, містобудівної документації, вихідних даних для проектування, будівельних норм, державних стандартів і правил. За результатами проведеної перевірки [PERSON] та [PERSON] притягнуті до адміністративної відповідальності, що підтверджується наявними в матеріалах справи постановами по справах про адміністративні правопорушення від 16.10.2015 р., які не скасовані. У відповідності до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Верховний Суд України в Постанові від 30.09.2015 р. у справі № 6-286/15 зазначив, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Зазначена правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду України у справі № 6-286/15 від 30.09.2015 р. З огляду на те, що гр. [PERSON] та [PERSON] здійснена самочинна реконструкція приміщень на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві, такі права власності на самовільно реконструйовані приміщення не набули. Разом з тим, 16.11.2015 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Жовкіського районого управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26188937 про проведення державної реєстрації права власності на 7/100 частин будинку за [PERSON] Як вбачається із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.11.2015 р., індексний номер 47728521, нерухомими майном, право власності на яке зареєстроване є приміщення, позначені в технічні документації «6-1» та «6-7», загальною площею 27.7 кв.м. Також 16.11.2015 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Жовкіського районного управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №26186434 про проведення державної реєстрації права власності на 25/100 частин за [PERSON] Із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.11.2015 р., індексний номер 47724402, слідує, що нерухомим майном, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] є приміщення, позначені в технічні документації з «6-2» по «6-6», загальною площею 92,6 кв.м. З матеріалів реєстраційної справи вбачається, що для проведення державної реєстрації буди надані договори купівлі-продажу 7/100 та 25/100 частин будинку від 07.08.2009 року та технічні паспорти на 7/100 частин та 25/100 частин будинку на пл. Вічевій, 3 в м. Жовкві, видані КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» станом на 05.11.2015 р., тобто після проведеної реконструкції приміщень. При цьому, як вбачається з технічного паспорта на 25/100 частин будинку, приміщення «6-6», яке було предметом договору купівлі-продажу, не існує, тобто у звязку із проведеною реконструкцією кількість приміщень була зменшена внаслідок обєднання таких. У відповідності до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах. Зазначене не було взято до уваги державним реєстратором, що призвело до реєстрації права власності на самочинно реконструйовані приміщення, в тому числі, і ті, які після реконструкції перестали існувати. Згідно ч. 2 ст. 26 вказаного Закону, підставою внесення запису про скасування державної реєстрації прав є скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав та скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення про державну реєстрацію права власності та записи про державну реєстрацію права власності на 25/100 та 7/100 частин будинку № 3 на пл. Вічевій в м. Жовкві Львівської області за [PERSON] та [PERSON], винесені державним реєстратором Жовківського районного управління юстиції Львівської області 16.11.2015 р. підлягають скасуванню. 19.11.2015 р. [PERSON] та [PERSON] подарували, відповідно 25/100 та 7/100 частин будинку [PERSON] Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи договорами дарування, посвідченими приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованими в реєстрі за № 1895 та № 1896. У відповідності до ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути нерухомі речі. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Самочинно збудоване (реконструйоване) нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом договору дарування відповідно до ст. 718 ЦК України. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що оспорювані договори дарування, предметом яких є самочинно реконструйоване майно суперечать вищезазначеним нормам цивільного законодавства України. Також як вбачається зі змісту договору дарування 25/100 частин будинку, предметом дарування є приміщення загальною площею 92, 6 кв.м., а саме приміщення позначені в технічному паспорті, що є невідємною частиною правовстановлюючих документів, виданому 05.11.2015 р. КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» «6-2» по «6-6», тобто приміщення якого за даними згаданого технічного паспорту не існує. Окрім того, як слідує із п. 12 оспорюваних договорів дарування, такі укладені зі згоди відділу охорону культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації. З листа відділу охорони культурної спадщини Львівської ОДА від 16.10.2015 р. № 5/1041 видно, що відділ не заперечує проти відчуження гр. [PERSON] та [PERSON] належної їм частини будинку № 3 на пл. Вічевій у м. Жовкві, що є частиною памятки архітектури національного значення, разом з тим, одночасно повідомляє, що погодження такого відчуження належить до повноважень центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. У відповідності до пп. 68 п. 4 Положення про Міністерство Культури України, затв. Постановою КМУ від 03.09.2014 р. № 495, погодження відчуження або передача памяток національного значення їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління належить до повноважень Міністерства культури України. Як вбачається із пояснень Міністерства культури України, за результатами перевірки електронної бази даних документообігу, звернень стосовно погодження відчуження памятки (частини памятки) на пл. Вічевій, 3 у м. Жовкві до Міністерства не надходило. Жодних доказів такого погодження відповідачами суду не представлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорювані договори дарування також вчинені без погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що суперечить ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] та відсутні підстави для задоволення позовних вимог за первинним позовом [PERSON]. Таким чином, суд прийшов до переконання, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити повністю, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: approved