Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 31.08.2002 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. З червня 2011 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини і з того часу проживають окремо. Причиною припинення шлюбних відносин є невірність відповідача, який пішов проживати до іншої жінки. У неї фактично склалася інша сім»я, і з цієї причини просила шлюб з відповідачем розірвати. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідач позовні вимоги не визнав, та пояснив, що дійсно шлюбні відносини з відповідачкою припинені з червня 2011 року по причині того , що він пішов проживати до іншої жінки. З 2013 року позивачка знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком. У зв»язку з тим, що вони мешкають у його квартирі, вважає примирення між ним та позивачкою можливим та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі , приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що шлюб зареєстрований позивачем та відповідачкою 31.08.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красноармійського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 295. ( а. с. 4). Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] ( а. с. 5). Судом також встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2011року, сторони втратили почуття поваги один до одного. З 2013 року у позивачки фактично склалася інша сім»я і це є причиною її звернення до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем . Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При цьому зазначає, що суд не зобов»язаний призначити строк для примирення. Це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу. Враховуючи конкретні обставини справи, зокрема відносини, які склались між сторонами, наявність фактичних шлюбних відносин з 2013 року між позивачкою та іншим чоловіком, суд вважає примирення між сторонами неможливим. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд зазначає, що предметом даного спору не є розподіл майна, та відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна подружжя , заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved