Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинком №329 по вул. Шкільна в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області. Позов обґрунтовується тим, що позивачам та третій особі по справі, а також неповнолітньому сину позивачки [PERSON] [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок №329 по вул. Шкільна в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області. У вищевказаному будинку, окрім позивачів, третьої особи та неповнолітніх синів позивачки [PERSON] [PERSON] та [PERSON], зареєстровані ще відповідачі по справі [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] перебували у цивільному шлюбі з листопада 2012 року та за згодою всіх співвласників будинку, відповідач разом з неповнолітніми дітьми була зареєстрована та проживала в спірному будинку. В лютому 2016 року вони припинили шлюбні відносини та відповідач [PERSON] з 01.02.2016 року разом з неповнолітніми дітьми забрала все належне їй майно, особисті речі та особисті речі дітей, виїхала з будинку та з того часу у будинку не проживає. Отже, відповідач разом з неповнолітніми дітьми з лютого 2016 року в спірному будинку не проживає, їх речей в квартирі немає, намірів щодо проживання в спірному будинку відповідач не предявляє, до будинку не зявляється, а тому вони повинні бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст.405 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, пояснила, що вона є співвласником частини спірного житлового будинку. Відповідач [PERSON] з 2012 року проживала разом з її сином - третьою особою по справі [PERSON] в цивільному шлюбі. В них народилось двоє дітей. Потім син пішов до АТО, де перебував до лютого 2016 року. В лютому 2016 року [PERSON] зібрала речі: ліжко, холодильник, пральну машину, особисті речі та речі дітей та пішла проживати до матері разом з дітьми за адресою: 50-річчя Перемоги, 28, кім.94. З того часу вона там з дітьми і проживає. В серпні 2017 року відповідач разом з дітьми приїжджала в гості, 3 дні мешкала в будинку, а потім знову поїхала. Оскільки, більше року відповідач з дітьми за зареєстрованою адресою не проживають, їх речей в будинку немає, просить визнати її та дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, пояснила, що вона є співвласником частини спірного житлового будинку. Третя особа по справі її брат. Відповідач [PERSON] з 2012 року по січень 2016 року мешкала в спірному будинку, як цивільна дружина брата, а з січня 2016 року в будинку не мешкає. Відповідача ніхто з будинку не проганяв, вона сама пішла, забрала речі, забрала дітей та переїхала до своєї матері за адресою: 50-річчя Перемоги, 28, кім.94. З січня 2016 року [PERSON] не проживає в спірному будинку без поважних причин, вселитися до будинку вона також не намагалася. В серпні 2017 року відповідач разом з дітьми приїжджала в гості. 3 дні вона побула в будинку, а потім знову поїхала до матері. Оскільки, більше року відповідач з дітьми за зареєстрованою адресою не проживають, їх речей в будинку немає, просить визнати її та дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона мешкала разом з [PERSON] в спірному будинку з 2012 року на правах його дружини. В лютому 2017 року вона забрала речі та поїхала до матері в гуртожиток, оскільки чоловік сказав їй, що приведе до будинку нову жінку. Окремо з дітьми вона проживає в гуртожитку лише з лютого 2017 року, а речі з будинку вивезла в травні 2017 року. В серпні 2017 року вона разом з дітьми, на запрошення позивачки [PERSON], приїхала до спірного будинку, щоб там проживати, при цьому взяла всі необхідні речі. Вона мешкала там три дні. Однак, через три дні, знову поїхала до матері, оскільки там мешкала нова дружина [PERSON] З дітьми мешкати їй ніде, зареєструвати своє місце проживання в іншому місці вона можливості немає, тому заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача адвокат [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає, що твердження позивачів про те, що відповідач разом з дітьми не проживає в спірному будинку більше року, не відповідає дійсності. [PERSON] разом з дітьми за сімейними обставинами залишала зареєстроване місце проживання у лютому 2017 року. [PERSON] не має у власності будь-якого іншого житла, тому в лютому 2016 року вона уклала договір оренди кімнати № 28 у гуртожитку, розташованому у будинку № 28 по вул. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі. При цьому, належне їй майно вона перевезла з зареєстрованого місця проживання тільки наприкінці травня 2017 року. Не можливо погодитись і з тим, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації без поважної причини. Належні їй речі, які вказані у позовній заяві, вона перевезла на фактичне місце проживання після того, як батько її дітей, [PERSON], повідомив її про те, що буде мешкати в спірному будинку з іншою жінкою. За викладених обставин [PERSON] просто вимушена була змінити як своє місце проживання, так і місце проживання дітей. Крім того, відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Умов для проживання відповідачу з дітьми в гуртожитку немає, там лише одна кімната. Діти, члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Третя особа [PERSON] наполягає на задоволенні позовних вимог, в судовому засіданні пояснив, що він також є співвласником спірного житлового будинку. З 2012 року мешкав разом з [PERSON] як чоловік та жінка в спірному будинку, в них народилися діти. Однак, з лютого 2016 року з відповідачем разом не проживає, з того часу вона переїхала з дітьми до своєї матері до іншого житла. З того часу вона в будинку не мешкає. 28.09.2016 року він був призваний по мобілізації на військову службу. Коли відповідач з дітьми в серпні 2017 року приїжджала до будинку на три дні, він був на службі. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, у вступному слові зазначила, що визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням порушує їх права. Малолітні діти мають право на користування жилим приміщенням як за місцем проживання батька так і за місцем проживання матері. В даному випадку батько дітей є співвласником житлового будинку по вул. Шкільна, 329 с. Костянтинівка, де зареєстровані діти, при цьому мати дітей постійного житла немає, знімає його по найму. Органом опіки та піклування проводилася перевірка родин де народилися діти. У складі комісії вона особисто за вказаною адресою відвідувала сімю [PERSON] та [PERSON] після народження у них другої дитини, і це відбувалося весною чи осенію. При перевірці були присутні [PERSON] та [PERSON], якому вона зробила зауваження з приводу недостатнього опалення будинку, також в будинку була ще одна дитина, старша за віком. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду\~ Запорізької області від 06.09.2017 провадження у справі було відкрито, справу призначено до судового розгляду на підставі ст. 122 ЦПК України, в редакції ЦПК 2004 р., що діяла на час відкриття провадження у справі, а тому суд розглянув справу в судовому засіданні в загальному порядку. Позивачами при предявленні позову було заявлено про допит свідків [PERSON], [PERSON] Заява про допит свідка [PERSON] була подана позивачкою [PERSON] з порушенням вимог ч.3 ст.91 ЦПК України, неможливість подання заяви у встановлений строк з причин, що не залежали від неї позивачка не обґрунтувала, а тому у задоволенні клопотання судом відмовлено. Відповідачкою [PERSON] було заявлено про допит свідків [PERSON] та [PERSON] У задоволенні клопотання представника відповідачки про долучення до матеріалів справи довідки з міста проживання відмовлено у звязку з наданням з порушенням строків, встановлених ч.3 ст.83 ЦПК України та неповідомленням про причини неможливості подання доказу з обєктивних причин, а також у звязку з тим, що довідка належним чином не завірена. Суд, вислухавши пояснення позивачів, відповідача та її представника, пояснення третьої особи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2008 у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] знаходиться будинок № 329 по вулиці Шкільній в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області (а.с. 12). Вказана обставина підтверджується й копією витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 21.05.2009. (а.с.13). З 2012 року третя особа по справі [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в цивільних шлюбних відносинах та разом мешкали в будинку № 329 по вулиці Шкільній в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області. Від фактичних шлюбних відносин у них народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. ---) Згідно довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради №6033 від 03.08.2017 в будинку № 329 по вулиці Шкільній в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.18). Оцінюючи доводи позивачів, щодо наявності законних підстав для визнання відповідачки та неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням та заперечення відповідачки та її представника, суд виходить з наступного: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~будинок\~(частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Разом з цим, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України щодо деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ у разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивачі вказують, що відповідачка разом зі своїми неповнолітніми дітьми з лютого 2016 року не мешкає в спірному будинку, забрала всі свої речі, в том числі особисті, речі своїх дітей та переїхала в гуртожиток до своєї матері за адресою: м. Мелітополь, пр. 50-річчя Перемоги,28, кім. 94. З того часу вона в будинку не проживала, до будинку, не зявлялась, намірів вселитися у будинок не виказувала. На підтвердження цих доводів позивачі надали довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради /а.с. 18,19/ та акт, складений депутатом Костянтинівської сільської ради [PERSON] /а.с.20/, зі змісту яких вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], але фактично не проживає з 01.02.2016 року. Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON] Проте, суд критично відноситься до вказаних посилань та оцінюючи надані позивачами докази на підтвердження цих доводів вважає, що вони не відповідають фактичним обставинам справи. Так, позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що відповідачка в лютому 2016 року забрала речі та разом з неповнолітніми дітьми виїхала з будинку, де проживала як цивільна дружина [PERSON] Проте, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами та обставина, що дочка відповідачки та третьої особи [PERSON], [PERSON], народилася 05.05.2016. Отже, станом на лютий 2016 року відповідачка ще не народила дочку [PERSON], а тому посилання позивачів на те, що вона виїхала з будинку разом з дітьми саме в цей час є недоречним. Не підтверджує доводи позивачів у цій частині і свідок [PERSON], яка пояснила, що відповідачка на час народження дочки [PERSON] проживала в будинку позивачів, вона бачила її та дитячу коляску у дворі, а в серпні 2016 року зустріла [PERSON] у лікаря-педіатра в с.Костянтинівка, куди вона також прийшла на прийом зі своїм онуком, який теж народився в травні 2016 року. З якого часу відповідачка не проживає в будинку позивачів їй не відомо, але у 2017 році вона її вже не бачила. Відповідачка стверджує, що вона виїхала з будинку у лютому 2017 року і ці обставини підтвердили свідок [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснила, що відповідачка переїхала проживати у гуртожиток до своєї матері у лютому 2017 року. Час переїзду запамятався тому, що 2 лютого у неї день народження і відповідачка не була присутня в цей день, а через декілька днів переїхала у гуртожиток. В травні 2017 року [PERSON] забрала з с. Костянтинівка, де проживала разом з [PERSON], свої речі і вона разом з чоловіком допомагала їх перевозити. Свідок [PERSON] дав аналогічні показання. Отже, доводи відповідачки щодо часу, з якого вона не проживає у спірному будинку, а саме з лютого 2017 року, підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які узгоджуються між собою, та фактичними обставинами справи, та одночасно спростовують посилання позивачів, що відповідачка разом з дітьми не проживає в будинку з лютого 2016 року. Таким чином, відсутність відповідачки, як члена сімї співвласника житла, у спірному будинку без поважних причин понад один рік, що є правовою підставою втрати членом сімї власника житла права на користування цим житлом, не знайшло підтвердження в судовому засіданні. Крім того, з пояснень відповідачки [PERSON] вбачається, що вона в серпні 2017 року, на запрошення позивачки [PERSON] повернулася до будинку з наміром там проживати. На перший час вона взяла з собою деякі речі. Проте, оскільки, в будинку мешкала вже інша жінка, з якою у [PERSON] були відносини, вона, через 3 дні, знову вимушена була поїхати до матері. Позивачі в судовому засіданні також підтвердили факт приїзду до спірного будинку відповідачки [PERSON], проживання в ньому, протягом трьох днів, проте зазначили, що відповідачка приїжджала лише в гості. Зазначені відповідачкою обставини підтвердили і свідки [PERSON] та [PERSON] У\~Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.\~ Крім того, аналізуючи Узагальнення Верховного Суду України про практику розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та вселення, вбачається, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що в серпні 2017 року, з дозволу співвласника спірного будинку [PERSON], відповідачка [PERSON] повернулась до місця свого постійного проживання з наміром залишитися там проживати, проте, через 3 дні, вимушена була покинути будинок через проживання там іншої жінки, відносини з якою, на той час, мав її колишній цивільний чоловік [PERSON] Оскільки, відповідачка [PERSON] повернулася до місця свого постійного проживання на запрошення позивача [PERSON], повернення її до будинку було повязано з її наміром там проживати, строк її тимчасової відсутності в спірному будинку перервався, відповідачка не втратила інтересу щодо користування спірним будинком, а тому її не можна вважати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в розумінні вимог ст. 405 ЦК України за вказаних обставин. Отже, відсутні правові підстави вважати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житлом з підстав, визначених ст. 405 ЦК України. Та обставина, що [PERSON] 17.10.2017 уклав шлюб з [PERSON] не позбавляє відповідачку права на користування житлом та не є підставою для визнання її, як колишнього члена сімї власника житла, такою, що втратила право користування жилим приміщенням без передбачених ст. 405 ЦК України підстав. Крім того, вирішуючи питання про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням малолітніх [PERSON] та [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи вчиняючи дії, які впливають на житлові права дитини, він повинен діяти в інтересах дитини. В даному випадку, третя особа на стороні позивачів [PERSON] є батьком малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], та одночасно їх законним представником згідно вимог закону, а тому повинен діяти в їх інтересах та не допускати звуження прав дітей на користування житлом, співвласником якого він є. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Оскільки, неповнолітні [PERSON] та [PERSON], були зареєстровані за місцем реєстрації свого батька, [PERSON] в будинку № 329 по вулиці Шкільній в с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, частина якого належить йому на праві власності, неповнолітні діти вважаються такими, що вселені на законних підставах відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК Української РСР. Отже, оскільки неповнолітні діти вселилися в будинок на законних підставах, їх батько є співвласником будинку та продовжує в ньому проживати, підстав для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням немає. При цьому, суд приймає до уваги те, що ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Та обставина, що неповнолітні діти фактично проживають з матірю не є підставою для задоволення позову, оскільки після їх народженні було досягнуто згоди щодо їх реєстрації за місцем проживання батька [PERSON] Після досягнення повноліття неповнолітні [PERSON] та [PERSON] матимуть можливість самі вирішувати питання щодо проживання, реєстрації тощо. Крім того, позивачами не зазначено чим порушуються їх права як власників будинку наявною реєстрацією у квартирі неповнолітніх. Відповідно до висновку орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації не підтримує позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], яка також діє в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою с.Костянтинівка, Мелітопольського району Запорізької області, вул. Шкільна, 329, оскільки ці вимоги передбачають втрату права користування житлом малолітніх дітей, співвласником якого є їх батько, що порушує їх законні права та інтереси. Таким чином, враховуючи викладене законних підстав для визнання неповнолітніх дітей відповідачки та третьої особи [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням також не має. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed