Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним\~позовом в якому посилаються на те, що 16 вересня 2015 року між Приватним підприємством «РАК» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення № 1-19,83, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, пров. Білостоцького, буд. 8, загальною площею 645,3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7057. 15.06.2012 року [PERSON] став власником нежитлового приміщення № 83 поз. 20-40, загальною площею 496,5 кв.м., за адресою: м. Дніпро пров. Любарського (Білостоцького), 8 на підставі договору дарування, ВРС № 919864, реєстр №1942, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діяла як законний представник малолітнього [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Однак їх право власності було безпідставно скасовано, та визнано за ПАТ «Альфа-Банк». Просили задовольнити їх позовні вимоги, визнати їх добросовісними набувачами вищевказаних обєктів нерухомого майна та визнати їх право власності на вищевказане нерухоме майно. В судове засідання позивачі надали заяву про розгляд справи за їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивачі проти ухвалення заочного рішення не заперечують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 3 частини 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з вимогами частин 1, 4 статті 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 16 вересня 2015 року між Приватним підприємством «РАК» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення № 1-19,83, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, пров. Білостоцького, буд. 8, загальною площею 645,3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7057. На момент укладення договору купівлі-продажу вказане вище нежитлове приміщення належало ПП «РАК» на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2015 року та зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 15.06.2012 року [PERSON] став власником нежитлового приміщення № 83 поз. 20-40, загальною площею 496,5 кв.м., за адресою: м. Дніпро пров. Любарського (Білостоцького), 8 на підставі договору дарування, ВРС № 919864, реєстр №1942, укладений між [PERSON] та [PERSON], яка діяла як законний представник малолітнього [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Ч. 1 ст. 182 ЦК України зазначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, Позивачі придбали нежитлове приміщення за адресою: м. Дніпро, пров. Любарського (Білостоцького), 8 з дотриманням вимог чинного законодавства. Спільними зусиллями та за власні кошти Позивачі відремонтували та перебудували вищевказане нежитлове приміщення. у звязку з чим збільшилась вартість та загальна площа приміщення, яка на сьогоднішній день складається з: нежитлове приміщення 1-19, 83, загальною площею 646,3 кв.м. та нежитлове приміщення № 83 поз. 20-45, загальною площею 675, 1 кв.м., що розташовані за адресою: м. Дніпро пров. Любарського (Білостоцького), 8. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Проте, в подальшому ПАТ «Альфа-Банк» набув у власність спірне нерухоме майно за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2017 року. При цьому, підставою для переходу права власності було невиконаний [PERSON] умов кредитного договору, забезпеченого договором іпотеки № SMERS00411/5 від 05.08.2008 року. Тобто, ПАТ «Альфа-Банк» було вчинено дії щодо набуття права власності на майно Позивачів на виконання зобовязань, до яких останні не мали ніякого відношення. Як вбачається зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~\~ст.328 Цивільного кодексу України\~\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до\~\~ст.330 Цивільного кодексу України\~\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~\~статті 388 Цивільного кодексу України\~\~майно не може бути витребуване у нього. Згідно\~\~ з положеннями\~ст.334 Цивільного кодексу України\~, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як передбачено ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав та не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Слід зазначити, що на момент укладення Позивачами договорів купівлі-продажу від 21.09.2015 року та договору дарування від 15.06.2012 року в нотаріальному реєстрі та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень були відсутні будь-які заборони або обтяження щодо спірного нерухомого майна, в звязку з чим, Позивачі не знали та не могли знати про наявність будь-яких прав (в тому числі іпотеки) третіх осіб на спірне нерухоме майно, тому Позивачі є добросовісними набувачами нежитлового приміщення, за адресою: м. Дніпро, пров. Любарського (Білостоцького), 8, в розумінні ст. 388 ЦК України, а тому спірне нерухоме майно не могло бути витребуване в них з моменту набуття ними права власності. З огляду на викладене та враховуючи, що при укладанні договору купівлі-продажу від 16.09.2015 року ПП «РАК» та [PERSON] та договору дарування між [PERSON] та [PERSON], яка діяла як законний представник малолітнього [PERSON], були дотримані всі вимоги діючого законодавства, а Позивачі не знали та не могли знати про наявність обтяжень, щодо спірного нерухомого майна, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами нежитлового приміщення за адресою: м. Дніпро, пров. Любарського (Білостоцького), 8, яке набуто Позивачами в порядку, встановленому законом на підставі укладених, відповідно до вимог чинного законодавства, договору купівлі-продажу та договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстрові номери 7057 та 1942 відповідно. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі викладеного та

Outcome: approved