Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжі Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові зазначили, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2013 року вони, позивачі є власниками квартири [ADDRESS] - по 1/2 частці у кожного, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2014 року. Також, позивачка [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, що підтверджується копією її паспорту та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 21.02.2017 року № 04-27/4-3290. Відповідач по справі, [PERSON], син позивачки від першого шлюбу, зареєстрований в належній позивачам квартирі з 2008 року, однак фактично в ній ніколи не проживав, і на теперішній час квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує, його речі в квартирі відсутні, намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляє. Позивачі є пенсіонерами, позивачка [PERSON] є інвалідом 2 групи, вимушені нести додаткові витрати по утриманню житла у зв'язку з реєстрацією відповідача. До того ж, відповідач оформив у банку кредит, від сплати якого ухиляється, у зв'язку з чим позивачів регулярно турбують працівники колекторських компаній та вимагають погасити борг відповідача, тому позивачі вимушені звернутися до суду з вимогою про визнання [PERSON], таким, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не мешкає більше року, витрат по утриманню не несе, в квартирі речей не має. Позивачі просять суд визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням. Відповідач в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Представник зацікавленої особи - Дніпровського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, [PERSON], надала до суду повідомлення про розгляд справи без їх участі на розсуд суду, оскільки їх установа реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання не здійснює. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши сторін, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] - по 1/2 частці у кожного на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2013 року /а.с. 11-12/, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 158078564 та № 15807617 від 03.01.2014 року /а.с. 15,16/. Позивачка [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, що підтверджується копією її паспорту та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 21.02.2017 року № 04-27/4-3290 /а.с.6-7, 17/. В спірній квартирі з 12.08.2008 року по теперішній час також зареєстрований відповідач, син позивачки від першого шлюбу - [PERSON], згідно Довідки департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/2263 від 16.05.2018 р. /а.с.24/, який фактично в ній ніколи не проживав, особистих речей відповідача в квартирі не має, оплату за користування житлом не здійснює, нею не цікавиться, намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляє, однак, добровільно виписатись із квартир відмовляється. Позивачі є пенсіонерами, а позивачка [PERSON] ще й інвалідом 2 групи з обмеженням праці та пересування /а.с.13,14,18/, вимушені нести додаткові витрати по утриманню житла у зв'язку з реєстрацією відповідача, оскільки на нього нараховуються комунальні платежі, які позивачі змушені сплачувати самостійно. До того ж, відповідач оформив у банку кредит на придбання телефону, від сплати якого ухиляється, у зв'язку з чим позивачів регулярно турбують працівники колекторських компаній з вимогами погасити борг відповідача. В силу того, що місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване за вказаною адресою у квартирі, що належить позивачам, але він не проживає там тривалий час, позивачі не можуть в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправнопозбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що коженмає право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніжз підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідност. 319 ЦК України, власникволодіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник маєправо вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник власника житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. З'ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], не проживає у квартирі з 2008 року, з цього часу не несе жодних обов'язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточних витратах на утримання квартири, усі витрати, пов'язані з утриманням житла, несуть позивачі. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що відповідач, [PERSON], у судовому засіданні визнав позов у повному обсязі та не заперечував, що не проживає в даній квартирі без поважних причин з 2008 року, не несе обов'язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, та залишається зареєстрованим у даному будинку, що спричиняє позивачам додаткові матеріальні витрати за відповідача, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування квартирою, оскільки понад 1 рік не проживає в ній без поважних причин, жодних зобов'язань пов'язаних з утриманням житла відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов'язки, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, не цікавляться спірним приміщенням та намірів щодо користування житлом, на протязі тривалого часу, не виявляє. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved