Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] . При житті [PERSON] склав заповіт за яким все, чим він володів заповів [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] та земельний пай. Житловий будинок був побудований батьками у 1965 році. Зазначають, що відповідно до копії погосподарської книги, членами кологоспного двору у будинковолодінні було восьмеро осіб. Син покійного [PERSON] та члени його сім`ї дружина [PERSON] та син [PERSON] виділились з господарства в липні 1992 року і будь-яких майнових претензій не мають. Після смерті [PERSON] та [PERSON] на момент смерті спадкодавця він разом із [PERSON] та [PERSON] в рівних долях по 1/3 кожен були власниками зазначеного будинковолодіння як члени колгоспного двору. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину будинковолодіння. Позивач [PERSON] , як інвалід третьої групи і спадкоємець першої черги відповідно до статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині. Однак відповідно до вказаної статті розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи той факт, що спадкоємець за заповітом є сином позивача [PERSON] , у них хороші родинні стосунки і вони спільно ведуть господаство позивач просить зменшити її обов`язкову частку Звернувшись до приватного нотаріуса Іваничівського районного нотаріального округу Волинської області Завіши Л.Я. з метою отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. На підставі викладеного просять визнати за ними право власності по 1/3 частині житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . На виконання ухвали суду від 09 лютого 2021 року про залишення позовної заяви без руху, позивачами конкретизовано зміст позовних вимог та вказано, що на момент прийняття ЗУ «Про власність» їхнє господарство мало статус кологоспного двору і відповідно членами колгоспного двору (співвласниками) було вісім осіб. Брат позивача [PERSON] та члени його сім`ї, всього троє осіб, виділились із когоспного двору по [ADDRESS] забравши свої частки і будь-яких майнових претензій до вказаного господарства та його членів не мають. Таким чином, лишилось п`ять членів колгоспного двору. У 1997 році померла [PERSON] , а в 1998 році [PERSON] . Їхні частки в майні колгоспного двору в рівних долях прийняли інші члени колгоспного двору [PERSON] , позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину будинковолодіння. (а.с.29). 22 лютого 2021 року відкрите провадження у справі, справу до розгляду призначено в порядку загального позовного провадження. 25 березня 2021 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду та залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 18 травня 2021 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, від його представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю. Представник відповідача Павлівської сільської ради в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує щодо їх задоволення. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, заперечень щодо задоволення позовних вимог немають. Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов необхідно задоволити частково виходячи з наступних підстав. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії погосподарської книги, житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року мав статус колгоспного двору і його членами були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Інші особи, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] станом на 15 квітня 1991 року не були членами колгоспного двору. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року. Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. 06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору. При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору судами належить виходити з того, що Закон Української РСР «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування. Статті 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до статті 4 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Згідно з частинами першої, другої статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу) колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. З огляду на це, доводи позивача [PERSON] про вибуття [PERSON] та [PERSON] з господарства, а тому втрату ними права на частки у майні колгоспного двору у будинковолодінні, що знаходиться в [ADDRESS] не знайшло свого підтвердження із вище вказаних підстав, оскільки вони мали право на 1/7 частку кожен у праві власності на спірний будинок як члени колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року. Таким чином, кожному із членів господарства належало по 1/7 частині будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно із роз`ясненням, викладених в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункту «г» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Витягом з погосподарської книги № 3 за 2017 рік виконавчого комітету Павлівської сільської ради стверджується, що житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] рахується за померлим [PERSON] . (а.с.8). [INFO] померла [PERSON] . Спадщину після її смерті прийняла дочка [PERSON] шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем за однією адресою відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), спадкова справа на ім`я [PERSON] не заводилась (а.с.68). Таким чином, їй стало належати 2/7 частини будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] . Згідно копії спадкової справи № 432, яка заведена у Іваничівській державній нотаріальній конторі та надійшла до суду з Волинського державного нотаріального архіву, при житті, 18 версня 1998 року [PERSON] склала заповіт за яким сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 028492 заповіла внукові [PERSON] . 04 грудня 2001 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На момент смерті спадкодавиці [PERSON] , разом із нею були зареєстровані та проживали чоловік - [PERSON] та дочка [PERSON] , таким чином ними успадковано 2/7 частини будинковолодіня, що знаходиться в [ADDRESS] , тобто кожен із них успадкував по 1/7 частині будинковолодіння. Кожному з них стало належати по 2/7 частини вище вказаного житлового будинку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [INFO] помер [PERSON] . Згідно копії спадкової справи № 2/2021 до майна померлого [PERSON] , при житті 04 жовтня 2016 року останній склав заповіт за яким, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Переславичі, земельну частку (пай) площею 1,89 га. на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ВЛ 023236 видане 17 липня 2001 року заповів онуку [PERSON] . (а.с.49). Судом встановлено, що його частка у спірному будинковолодінні становить 2/7 частини. Згідно заяви [PERSON] , яка подана приватному нотаріусу Іваничівського районного нотаріального округу Завіші Л.Я. 21 січня 2021 року, її обов`язкова частка у спадковому майні становить 1/12 оскільки крім неї за законом за статтею 1261 ЦК України мали б право спадкувати інші спадкоємці, а саме, діти спадкодавця [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином судом вираховується обов`язкова частка [PERSON] після смерті [PERSON] (2/7 :6:2= 1/42). [PERSON] належало 2/7 частини будинковолодіння та враховуючи обов`язкову частку 1/42, [PERSON] стало належати 13/42 частини будинковолодіння, що знаходиться за вище вказаною адресою. Позивачу [PERSON] , за вирахуванням обов`язкової частки, що належить [PERSON] (2/7-1/42=11/42), належить 11/42 частини житлового будинку з господарськими будівлями, яку він успадкував за заповітом після смерті [PERSON] . Частиною 1 та 2 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч. 5 вище вказаної статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК). Згідно зі ст.1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положенням ч. 1 ст. 1223 ЦК передбачено, що право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. Нормою з ч. 3 ст. 1268 ЦК встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 346 ЦК України смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позивачі звернулися до приватного нотаріуса Іваничівського районного нотаріального округу Завіши Л.Я. з метою отримання свідоцтва про прийняття спадщини, однак їм відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с. 9). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК). Згідно зі ст.1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 1296 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 13/42 частини, а за [PERSON] на 11/42 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про зменшення розміру її обов`язкової частки після смерті її батька [PERSON] , на користь сина - позивача [PERSON] , то суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Позивачем в ході розгляду справи не конкретизовано, який розмір частки повинен бути зменшений судом у спадковому майні, а тому не визначивши вказане суд позбавлений можливості зменшити розмір її частки у спадковому майні, що залишилось після смерті [PERSON] . Частиною 2 ст. 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За таких обставин, вказана вимога до задоволення не підлягає. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачами позову та не заперечення третіми особами щодо його задоволення суперечить закону, суд не прийняв визнання ними позову, у зв`язку з чим було продовжено судовий розгляд.

Outcome: dismissed