Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, уточненим під час розгляду справи, просили суд: застосувати наслідки недійсності нікчемної угоди - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 21.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON], визнати його недійсним та визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру; крім того визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 8.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову зазначили, що укладенням договору від 21.02.2007 року порушені права неповнолітньої дитини, сина продавця [PERSON] - [PERSON], оскільки не отримано дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] страждав психічним розладом та не усвідомлював значення своїх дій, що підтверджується неодноразовими його зверненнями до психіатричної лікарні. З цих підстав просили визнати договір купівлі-продажу квартири від 21.02.2007 року недійсним. Оскільки позивачі вважають, що квартира фактично не могла належати [PERSON], то його спадкоємець - батько [PERSON] не мав права укладати щодо квартири договір купівлі-продажу із [PERSON] При зверненні до суду просили поновити строк позовної давності. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник наполягали на задоволенні позову з вищезазначених підстав. Позивач [PERSON], належним чином повідомлений про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, його інтереси в судовому засіданні представляв представник. Відповідачі, та їх представники заперечували проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що на час укладення договору купівлі-продажу від 21.02.2007 року в спірній квартирі не було зареєстровано неповнолітніх осіб, а доводи позивачів щодо психічного розладу [PERSON] на час укладення договору матеріалами справи не підтверджені. Просили застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.02.2007 року, [PERSON] зобов'язався передати у власність, а [PERSON] зобов'язався прийняти квартиру і сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених в договорі. За попередньою домовленістю сторін продаж вищевказаної квартири вчинено за 353 500 грн. Вказана квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чичековою О.А. 13.09.2005 року. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири продавець гарантує, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, а також продавець ствердив, що членів сім'ї - дітей, які б мали право проживання в даній квартирі немає. Згідно з копіями особових рахунків на квартиру [ADDRESS] на час укладення угоди неповнолітній [PERSON] не був зареєстрований за зазначеною адресою. Згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Враховуючи наведене, суд вважає, що доводи позивачів про порушення прав неповнолітньої дитини є безпідставними, й відповідно застосування правових наслідків, передбачених ст.224 ЦК України немає. З цього приводу є неспроможними показання свідка [PERSON] Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним. Йдеться про тимчасовий стан, при якому особа внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків. Відповідно правове значення для визнання угоди недійсною має бути неспроможність через нервове потрясіння, фізичну травму, глибоке алкогольне або наркотичне сп'яніння, тощо, дієздатного громадянина розуміти значення своїх дій або керувати ними саме в момент укладення угоди. Отже, підставою для визнання угоди недійсною за правилами ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент укладення угоди розуміти значення своїх дій або керувати ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи №514а від 04.12.2013 року, комісія не в змозі відповісти на питання щодо перебування [PERSON] на час укладення договору в такому стані, що він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, оскільки відсутні дані психіатричного нагляду за [PERSON] на час укладення договору. Враховуючи наведене, при прийнятті рішення по справі суд виходить з недоведеності обґрунтування позовних вимог, так як наведені при цьому доводи щодо захворювання або стану позивача [PERSON], яке могло вплинути на його волевиявлення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в якій відсутні відомості про його неспроможність в момент укладення договору розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому вважає, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири позивач [PERSON] був повністю адекватним, отже, відсутні установлені ст. 225 ЦК України підстави для визнання недійсним указаного договору. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемної угоди - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 21.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON], визнання його недійсним, внаслідок чого не існує підстав для визнання за [PERSON] права власності на вказану квартиру та задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 8.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ч.ч.2-5 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки судом встановлено відсутність у позивачів права, яке підлягає судовому захисту, заява відповідачів про застосування наслідків пропущення строків позовної давності судом не розглядається, оскільки підставою для застосування таких наслідків є наявність порушеного права та сплив строків для його судового захисту. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, не існує підстав для стягнення на користь позивачів, понесених ними судових витрат, так як їм в задоволені позову відмовлено.

Outcome: dismissed