Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивачка [PERSON]\~05 грудня 2014 року звернулася в суд з\~\~позовом до [PERSON] сільської ради, [PERSON], який уточнила 22 лютого 2015 року,\~ про визнання незаконним рішення X сесії ІУ демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 24 листопада 2004 року, державного акту на право приватної власності на землю серії ЯД № 498397. Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що проживає [INFO] по сусідству з відповідачкою [PERSON]. Рішенням [PERSON] сільської ради від 05 квітня 2011 року їй надано дозвіл на передачу у власність земельної ділянки розміром 0.40 га. та виготовлення технічної документації на земельну ділянку по вулиці Стрийській, 7 в Жирівське, в тому числі 0.25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,15 га ведення особистого селянського господарства. В ході підготовки документів для виготовлення технічної документації сусіди - [PERSON] і [PERSON] відмовилися підписати акт узгодження меж між суміжними земельними ділянками. Рішенням Жидачівського районного суду від 08 грудня 2011 року зобов»язано управління Держкомзему видати завдання землевпорядній організації без підпису акту узгодження меж суміжних земельних ділянок з [PERSON] та [PERSON] При виготовленні технічної документації землевпорядною організацією ПП «АБМ Компані» встановлено, що розмір її земельної ділянки становить лише 0,3446 га. Вважає, що частину її земельної ділянки захопила сусідка [PERSON], яка проживає [INFO], якій рішенням X сесії ІУ демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 24 листопада 2004 року передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель земельну ділянку площею 0.25 га. та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0.2754 га. На підставі даного рішення було виготовлено та зареєстровано два державні акти на право власності на земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку й господарських будівель серії ЯД № 498397 та для ведення особистого підсобного господарства серії ЯД № 528575. Вважає, що рішення сільської ради сфальсифіковано, поскільки згідно земельнокадастрових, по господарських книг за господарством [PERSON] записано 0.49 га., а згідно оспорюваного рішення їй передано у власність без будь якого обґрунтування 0.5254 га., хоча в технічному завданні № 239 від 23.12.2004 року вказано 0.49 га. Просить визнати недійсними рішення X сесії ІУ демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 24 листопада 2004 року Жидачівського району Львівської області «Про передачу земельної ділянки у приватну власність гр..[PERSON] та виданий на підставі цього рішення Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 528575 від 24 травня 2007 року громадянці [PERSON] , який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010745100295 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 4621585600:12:002:0002. В судовому засіданні\~\~позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Представники відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON], [PERSON], в судових засіданнях у яких приймали участь,\~позов не визнали. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] позов не визнав, суду заявив, що підстав для задоволення позову немає, крім цього вважає, що дана справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, позивачкою пропущений строк позовної давності. Представник 3-ої особи відділу Держземагенства у Жидачівському районі [PERSON] в судових засіданнях у яких приймав участь заявив, що в технічній документації землеустрою при проведенні робіт по виготовленню державного акта на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] є технічне завдання від 23.12.2004 р. на розробку технічної документації по земельній ділянці [PERSON] загальною площею 0.49 га. Технічне завдання повинно було видано на підставі рішення сільської ради, а тому вважає, що повинно було бути рішення [PERSON] сільської ради про виділення земельної ділянки [PERSON] загальною площею 0.49 га. В зв»язку з чим в даний час в даній технічній документації є рішення на земельну ділянку загальною площею 0.5254 га. сказати не може.\~ Представник 3-ої особи відділу - ПП «Картограф» [PERSON] суду заявив, що технічна документація для виготовлення державних актів на право приватної власності на землю виготовлялась відповідно рішення [PERSON] сільської ради від 24.11.2004 року. Представник 3-ої особи ПП «АБМ Компані» [PERSON] суду заявив, що при проведенні зйомки присадибної ділянки позивачки було встановлено, що її земельна ділянка становить 0.3446 га. Заслухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши матеріали\~\~справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивачка, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин. Завданням цивільного судочинства, відповідно до ст. 1 ЦПК України є своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин, а також справи інших правовідносин, окрім випадків, якщо розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Зміст та спрямованість правосуддя випливає із обов'язку держави по забезпеченню прав і свобод людини. Завдання будь - якого судочинства відображає його спрямованість, тобто кінцеву мету. Правовідносини, які виникли між сторонами, визначаються Земельним кодексом України. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому ст. 152 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно змісту ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. Згідно ст. 12 Земельного кодексу України - орган місцевого самоврядування у земельних правовідносинах визначено як рівноправного суб'єкта цих правовідносин, а не як суб'єкта владних повноважень в розумінні ст. 17 КАС України. Виходячи зі змісту ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.\~\~ Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом»\~поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим\~законом»\~орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України\~до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності\~Конституцією\~чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено, що через те, що земля (земельна ділянка) є об'єктом права власності та органи місцевого самоврядування та органи державної влади, приймаючи рішення щодо земельних ділянок, виступають в якості власників, то земельні спори про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею в залежності від суб'єктного складу підлягають розгляду або в порядку господарського судочинства, або в поряду цивільного судочинства. Поскільки позивачка оспорює права на частину земельної ділянки, яка на її думку могла б за певних умов належати їй, її вимоги відповідачем [PERSON] сільською радою та відповідачкою [PERSON] не визнаються, а тому в даному випадку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси позивачка повинна у способи, визначені ст. 152 Земельного кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України, у відповідності до ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, тобто у порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 60 ч.1, ч. 4 \~ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог \~і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. \~ На час виникенення спірних правовідносин право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, що передбачено діючої на той час статтею 126 Земельного Кодексу України. Згідно вимог ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпоряджання належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Ст. 393 ЦК України вказує, що \~правовий акт органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Ст. 202 Земельного кодексу України зазначає, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється \~у складі \~державного реєстру земель. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. В судовому засіданні встановлено наступне: Рішенням [PERSON] сільської ради від 05 квітня 2011 року позивачці [PERSON] надано дозвіл на передачу у власність земельної ділянки розміром 0.40 га. та виготовлення технічної документації на земельну ділянку по вулиці Стрийській, 7 в Жирівське Жидачівського району, в тому числі 0.25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,15 га ведення особистого селянського господарства. В ході підготовки документів для виготовлення технічної документації сусіди - [PERSON] і [PERSON] відмовилися підписати акт узгодження меж між суміжними земельними ділянками. Рішенням Жидачівського районного суду від 08 грудня 2011 року зобов»язано управління Держкомзему видати завдання землевпорядній організації без підпису акту узгодження меж суміжних земельних ділянок з [PERSON] та [PERSON] При виготовленні технічної документації землевпорядною організацією ПП «АБМ Компані» встановлено, що розмір її земельної ділнки становить лише 0,3446 га., тобто розмір менший, ніж вказано в рішенні від 05 квітня 2011 року. Рішенням X сесії ІУ демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 24 листопада 2004 року [PERSON], яка проживає [INFO], передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель земельну ділянку площею 0.25 га. та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0.2754 га. На підставі даного рішення було виготовлено та зареєстровано два державні акти на право власності на земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку й господарських будівель серії ЯД № 498397 та для ведення особистого підсобного господарства серії ЯД № 528575. Державний акт - це офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Підставами для визнання такого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який його видав. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів сторін у справі. Судом встановлено, що згідно записів земельно-шнурової книги станом на дату видання рішення X сесії ІУ демократичного скликання [PERSON] сільської ради від 24 листопада 2004 року за господарством [PERSON] записано 0.49 га. земель. В технічному завданні від 23.12.2004 р. зазначено, що видається технічне завдання на розробку технічної документації по земельній ділянці [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0.49 га. В судовому засіданні представники [PERSON] сільської ради заявили, що в рішенні від 24 листопада 2004 року вказані дійсні розміри земельної ділянки [PERSON], які встановлені при проведенні замірів працівниками ПП «Картограф», тобто в рішення внесенні розміри вже після прийняття оспорюваного документа сесією [PERSON] сільської ради, а тому рішення сфальсифіковане та підлягає скасуванню. Будь-якого обґрунтування підстав збільшення розміру земельної ділянки в рішенні не наведено. Підлягають скасуванню і державні акти на право власності на земельні ділянки: для обслуговування обслуговування житлового будинку й господарських будівель серії ЯД № 498397 та для ведення особистого підсобного господарства серії ЯД № 528575. Суд приймає рішення лише в межах заявлених позовних вимог. Позивачка просить скасувати лише державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства серії ЯД № 528575. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Суд вважає, що позивачка [PERSON] звернулася до суду в межах строку позовної давності. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] не надав суду будь яких доказів пропуску позивачкою строку позовної давності. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Стягненню в користь позивачки підлягають також судові витрати, понесені нею при подачі позову до суду, а саме, судовий збір в розмірі 243,60 грн., який підлягає стягненню з [PERSON] сільської ради, як сторони винної у видачі незаконного рішення.

Outcome: approved