Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись в суд із позовом до [PERSON] сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, про визнання права власності на майно, в порядку спадкування, а саме просять визнати за ними право власності по 1/6 частині на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд та будівель, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області, в порядку спадкування по закону після померлого, 20.12.1995р., [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовують тим, що після смерті, 20.12.1995 року, чоловіка та батька [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області. Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що державна реєстрація права власності на житловий будинок не проведена, а також, мають місце розбіжності у прізвищі спадкодавця. В судове засідання позивач [PERSON], який є також представником позивача [PERSON], з»явились, подавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]сільської ради в судове засідання не з»явився, направивши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов визнають. Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. При розгляді справи судом встановлено наступне. Згідно довідки виконкому [PERSON]сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №1819 від 18.11.206р., станом на 01.07.1990 року будинковолодіння №576 по вул.Коренівка, в с.Настасів Тернопільського району Тернопільської області колгоспний двір, членами якого були : [PERSON] голова двору, [PERSON] - дружина, [PERSON] син. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ст. 120 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяв на час виникнення правовідносин, майно колгоспного двору належить членам на праві сумісної власності. Зважаючи на те, що станом на 15.04.1991 року житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд та будівель, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області належав колгоспному двору, що складається із трьох членів, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками по 1/3 його частини. 20.12.1995 року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії І-ИД №210163, видане 08.11.2016 року (повторно) [PERSON] сільською радою Тернопільського району Тернопільської області), після смерті якого відкрилася спадщина за законом на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та будівель, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області. Постановою Тернопільської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.11.2016 року № 4992/02-14 [PERSON], [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого, 20.12.1995року, [PERSON], на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд та будівель, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області, у звязку тим, що державна реєстрація права власності на житловий будинок не проведена, а також, мають місце розбіжності у прізвищі спадкодавця - [PERSON] [PERSON]. Як вбачається з довідки №1870, виданої 23.11.2016року виконкомом [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, на день смерті [PERSON] у житловому будинку, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області були зареєстровані [PERSON] - дружина, [PERSON] син, [PERSON] невістка, [PERSON] - внук. Відповідно до Інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 15.11.2015р. №778, станом на 11.11.2015р., по обліку бюро будинковолодіння, яке знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області рахується за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Державна реєстрація права власності в бюро не проведена (довідка зв вих. №779 від 15.11.2016р.). Відповідно до вимог ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ст.1268 ЦК України). У відповідності до вимог ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із вимогами ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Нормами статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, так як в даному випадку мають місце порушення прав позивачів, які підлягають захисту шляхом визнання за позивачами права власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд та будівель, який знаходиться в с.Настасів по вул.Коренівка,576, Тернопільського району, Тернопільської області по 1/6 його частини за кожним, в порядку спадкування за законом після померлого, 20.12.1995р., [PERSON].

Outcome: approved