Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним посилаючись на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак від нотаріуса вона дізналась, що батько за життя уклав договір довічного утримання з її братом [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті спадщину прийняли його діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вона оглянула у нотаріуса договір довічного утримання та виявила, що він підроблений, ймовірно братом [PERSON] , у зв`язку з чим звернулась до правоохоронних органів. В ході проведення досудового розслідування було проведено почеркознавчу експертизу, висновком якої встановлено, що підпис [PERSON] в договором довічного утримання від 27.06.2000 року виконаний не ним, а іншою особою з наслідуванням його почерку. А тому просила визнати недійсним договір довічного утримання, складений від імені [PERSON] від 27.06.2000 року, [PERSON] за реєстровим номером 914. Відповідачка [PERSON] через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила про те, що висновок почеркознавчої експертизи №1632-К від 02.11.2017 року, відповідно до змісту якого підпис від імені [PERSON] у вигляді рукописних записів « [PERSON] » в договорі довічного утримання від 27.06.2000 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його почерку, не відповідає вимогам допустимості, достовірності та достатності доказів. Направлені експерту документи, що нібито містять вільні зразки почерку та підпису [PERSON] не відповідають вимогам підпунктів 1.4. та 1.5. пункту 1 розділу 1. науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, зокрема зразки не відповідають об`єкту дослідження за часом виконання, а заява [PERSON] від 29.01.2001 року до Ленінського районного відділу соціального захисту населення, яка стала вирішальною для прийняття експертом саме такого висновку, написана не [PERSON] , а [PERSON] . Позивачкою не доведено відсутності волевиявлення [PERSON] на укладення договору довічного утримання та факту підроблення його підпису у спірному договорі. Крім того, вказала на пропуск позивачкою строку позовної давності. Просила в задоволенні позову відмовити. Позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову. Законний представник недієздатного відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову та погодилась з доводами відповідачки [PERSON] , викладеними у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що у зв`язку з тим, що пройшов значний проміжок часу з моменту посвідчення договору вона не пам`ятає деталей угоди, однак під час посвідчення правочинів завжди перевіряє документи, що посвідчують особу, а також дієздатність та правоздатність сторін правочину, встановлює дійсні наміри кожної із сторін. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] був її чоловіком, а [PERSON] свекром. У 1995 році [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . З того ж часу він проживав поперемінно, то в у сина в квартирі [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] . У 2000 році у [PERSON] погіршився стан здоров`я. На фоні цукрового діабету почалася гангрена нижніх кінцівок, у зв`язку з чим чоловік забрав його та маму [PERSON] з села Вербівці до м. Чернівці та зайнявся його лікуванням. У червні 2000 року [PERSON] мали провести оперативне втручання - ампутацію ноги, у зв`язку з чим він виявив бажання укласти з сином договір довічного утримання. 27.06.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений нотаріусом Соломко В.В., яка на той час знаходилась по [ADDRESS] . Під час укладення договору була присутня вона, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Нотаріус перевіряла паспортні дані сторін договору, а [PERSON] надавала згоду на відчуження майна. Умови договору [PERSON] виконані в повному обсязі. [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] [INFO] . Після смерті [PERSON] була знята заборона відчуження на спірну квартиру нотаріусом [PERSON] . За життя батьки говорили про те, що квартира [ADDRESS] буде належати сину [PERSON] , а будинковолодіння в с. Вербівці Заставнівського району Чернівецькій області доньці [PERSON] . У 2008 році будинковолодіння у с. Вербівці відчужено, а кошти, виручені від його продажу, передані [PERSON] . За життя [PERSON] отримував пенсію як самостійно, так і через свою дружину [PERSON] . 30.06.2000 року [PERSON] проведено операцію по ампутації ноги. Заяву на ім`я начальника Ленінського районного відділу соціального захисту населення, написану від імені [PERSON] , про зняття з нього переплати за індексацію від 29.01.2001 року, написала вона особисто, оскільки через сильні болі після ампутації ноги [PERSON] не міг самостійно з`явитись до відділу соціального захисту населення для написання заяви. Підпис у заяві вона не ставила, тільки зазначила його прізвище « [PERSON] ». В 2015 році, коли ще була жива [PERSON] , приходили працівники поліції і повідомили, що є заява від [PERSON] про те, що підпис [PERSON] у договорі довічного утримання підроблений. [PERSON] давала показання про те, що договір довічного утримання був складений [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що її батьки отримали квартиру в будинку, де мешкала сім`я [PERSON] . [PERSON] мешкав у квартирі [ADDRESS] в цьому ж будинку належала [PERSON] , але пізніше ця квартира була передана у спадок сину [PERSON] . Вказала, що [PERSON] захворів та потребував оперативного втручання та медичного догляду. Після операції, при ній особисто [PERSON] говорив, що залишив квартиру [ADDRESS] сину, а доньці господарство в селі. Пізніше вона чула розмову між її мамою та [PERSON] , яка повідомила, що її син [PERSON] залишає квартиру [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , квартира [ADDRESS] в цьому ж будинку належала [PERSON] , який пізніше передав її [PERSON] , квартира [ADDRESS] в цьому ж будинку належала [PERSON] . На підставі якого саме договору перейшло право власності на спірну квартиру від [PERSON] до [PERSON] їй невідомо. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] в 2000 році провели оперативне втручання по ампутації ноги. До операції він говорив, що спірну квартиру залишить сину за договором довічного утримання, а господарство в с. Вербівці Заставнівського району оформить на доньку [PERSON] , що ним і було зроблено. Про це їй неодноразово говорив як [PERSON] , так і його дружина [PERSON] . Після операції [PERSON] деякий час проживав з сином і невісткою, а потім поїхав мешкати у село. [PERSON] постійно їздив до нього, забезпечував всім необхідним. У 2005 році [PERSON] , через погіршення стану здоров`я батька, забрав його та матір [PERSON] у м. Чернівці в квартиру [ADDRESS] та доглядав за ними до смерті. [PERSON] була обізнана про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору довічного утримання, за яким до останнього перейшло право власності на спірну квартиру, проти цього вона не заперечувала. В 2008 році було відчужено домогосподарство у селі, а кошти від продажу, передані [PERSON] . [PERSON] неодноразово намагалась забрати свою матір [PERSON] проживати до себе, однак остання категорично відмовилась від цього. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] це його рідна сестра по батькові, була дружиною померлого [PERSON] . Квартиру [ADDRESS] , яка належала його сім`ї, він продав [PERSON] . [PERSON] говорив йому, що цю квартиру за договором довічного утримання він передасть сину [PERSON] , а майно, що знаходиться в селі залишить доньці [PERSON] . [PERSON] та його дружина [PERSON] доглядали за батьками, слідкували за їх станом здоров`я, бо за професією були лікарями. [PERSON] відомо було про укладення договору довічного утримання. Кошти від продажу будинку в селі отримала [PERSON] . Після 2000 року [PERSON] та [PERSON] деякий час жили в селі. Витрати по утриманню квартир ніс [PERSON] та його дружина [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS] до 2000 років, потім через погіршення стану здоров`я [PERSON] забрав батьків у м. Чернівці, де [PERSON] проведено оперативне втручання. Через деякий час син привіз їх назад у село та разом з дружиною доглядав їх, привозили продукти харчування, ліки, обробляли город. Через 5 років син забрав батьків у м. Чернівці. За життя [PERSON] повідомляв неодноразово, що будинок в селі, де він жив з дружиною залишиться доньці, а квартиру у м. Чернівці залишить сину, оскільки останній має на утриманні хвору дитину та буде доглядати батьків до смерті. Їй не відомо чи залишив [PERSON] квартиру сину чи було укладено договір і який саме, але знає, що господарство у с. Вербівці було продане [PERSON] , саме вона після від`їзду батьків до м. Чернівці доглядала за будинком та обробляла город, бо те майно було обіцяне їй. Свідок [PERSON] пояснила суду, що її домогосподарство розташоване навпроти домогосподарства сім`ї [PERSON] , що в с. Вербівці, де вони проживали до 2000 року. У 2000 році їх син - [PERSON] забрав батьків до м. Чернівці, оскільки [PERSON] потребував складної операції. Перед операцією [PERSON] казав, що у випадку своєї смерті залишить господарство у с. Вербівці доньці, а квартиру у місті сину. Після операції, [PERSON] з дружиною протягом року проживали у місті поки у нього не покращилось здоров`я, після чого повернулись у с. Вербівці, де проживали близько 4-5 років. Після операції [PERSON] говорив, що переписав квартиру у м. Чернівці на сина. Через погіршення стану здоров`я батьків, [PERSON] знову забрав батьків до м. Чернівці. [PERSON] після від`їзду батьків спочатку розпродала все майно, що було у будинку, а потім продала сам будинок. Їй відомо також, що на [PERSON] був складений заповіт, який посвідчено сільською радою, на будинок в селі, однак він був відчужений ще при житті її батьків. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представників позивачки, відповідачки, представника відповідачки, законного представника недієздатного відповідача, третьої особи, свідків, експерта, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 27.06.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (т.1 а.с.10, 165), відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] , забезпечувати його їжею, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігати в його безкоштовному довічному користуванні відчужувану квартиру. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В., про що зроблено запис у книзі реєстрації нотаріальних дій за вказану дату. 27.06.2000 року [PERSON] на підставі заяви надала згоду на посвідчення приватним нотаріусом Соломко В.В. договору довічного утримання, тобто на відчуження квартири [ADDRESS] , своїм чоловіком [PERSON] , придбаної ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, їх спільному синові [PERSON] (т.1 а.с.169). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.9). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.07.2013 року позивачці [PERSON] визначено додатковий строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] (т.1 а.с.87зв.-89). 13.09.2013 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №683/2013 до майна померлого [INFO] [PERSON] за заявою №1656 [PERSON] про прийняття спадщини від 13.09.2013 року (т.1 а.с.86). Як вбачається зі змісту довідки №2037/02-14-683/2013 року від 20.08.2014 року, виданої Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою (т.1 а.с.119), до складу спадкового майна померлого [PERSON] входять грошові вклади з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються на рахунках у банківських та кредитних установах України. Документів про наявність у померлого нерухомого чи іншого рухомого майна в матеріалах спадкової справи немає. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.56). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його троє дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дружина померлого [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та одруження (т.1 а.с.57-59). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.12.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного [PERSON] , [PERSON] про визначення часток у спадковому майні та поділ спільного майна, визнано мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої сторони домовились про поділ спадкового майна померлого [PERSON] . Зокрема, за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.11-12). Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи №1632-К від 02.11.2017 року, проведеної Чернівецьким НДЕКЦ МВС України на виконання постанови слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Чернівецькій області Корчинського А.М. від 27.09.2017 року (т.1 а.с.13-15, 152-156), підпис від імені [PERSON] у вигляді рукописних записів « [PERSON] » в договорі довічного утримання від 27.06.2000 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його почерку. Як вбачається зі змісту вказаного висновку, в якості порівняльного матеріалу експерту надано вільні зразки підпису та почерку [PERSON] , що містяться в заяві [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] від 15.07.1993 року; відомостях про виплату пенсій, соціальних допомог №99/7726, №70/7726, №71/7726, №72/7726 на 6 арк.; в особистій картці [PERSON] , яка знаходиться на аркуші №16 «Личные карточки работников, уволенных в 1988 г. Строительное управление «Жилстрой» треста «Черновцыстрой» 1 том на 33 арк., в заяві [PERSON] від 29.01.2001 року на ім`я начальника Ленінського районного відділу соціального захисту населення. Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснила суду, що висновок про виконання підпису від імені [PERSON] у договорі довічного утримання від 27.06.2000 року не ним, а іншою особою, зроблений нею на підставі порівняльного аналізу рукописних записів, що містились у вільних зразках, та досліджуваного підпису в договорі довічного утримання. Крім того, до її компетенції не входить визначення вільних зразків як таких, що достовірно виконані особою, підпис якої досліджується. Вільні зразки підпису та почерку [PERSON] були направлені їй слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Чернівецькій області, який вправі визначати достовірність їх виконання певною особою. Також зазначила, що вільні зразки почерку та підпису [PERSON] характеризуються між собою загальними ознаками. Відповідно до висновку Чернівецького НДЕКЦ МВС України судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-21/3077-ПЧ від 23.04.2021 року (т.2 а.с.69-72), рукописні записи, які починаються словами «Начальнику Ленінського рай відділу….» та закінчуються словами «… 29.01.2001 [PERSON] » в заяві від 29.01.2001 року виконані [PERSON] . Згідно з висновком Чернівецького НДЕКЦ МВС України судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-21/4168-ПЧ від 23.06.2021 року (т.2 а.с.84-86), у зв`язку з транскрипційною невідповідністю досліджуваного підпису у вигляді рукописного тексту « [PERSON] » від імені [PERSON] в договорі довічного утримання від 27.06.2000 року та наданих вільних зразків підпису [PERSON] , а також через відсутність його вільних зразків почерку, відповісти на питання: «Чи виконаний підпис у вигляді рукописного тексту « [PERSON] » у договорі довічного утримання, посвідченому 27.06.2000 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соломко В.В. за реєстраційним номером 984, в графі «Підписи» біля тесту «( [PERSON] )», [PERSON] чи іншою особою?» - не виявляється можливим. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту порушеного права визначені частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на\~набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Отже, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).\~У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети;\~породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Звертаючись з позовом [PERSON] , як на підставу позову посилалась на те, що її батько [PERSON] не мав волевиявлення на укладення оспорюваного договору довічного утримання на відчуження\~ квартири [ADDRESS] , оскільки не підписував його. Обов`язок доказування невідповідності підпису [PERSON] на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивачку, а тому саме вона зобов`язана це доводити, зокрема в спосіб, визначений нею та законом, шляхом проведення в справі судової почеркознавчої експертизи. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №760/10691/18. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до підпункту 1.4. пункту 1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року, які зразки слід надавати, документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад заяву про отримання паспорта, паспорт, різного роду посвідчення, в яких є власноручний підпис, тощо). Суд не приймає до уваги висновок почеркознавчої експертизи №1632-К від 02.11.2017 року, проведеної Чернівецьким НДЕКЦ МВС України, у зв`язку з тим, що в якості вільних зразків почерку померлого [PERSON] експертом використовувався документ заява від 29.01.2001 року до Ленінського районного відділу соціального захисту населення, текст у якій виконано не [PERSON] , а іншою особою [PERSON] , що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-21/3077-ПЧ від 23.04.2021 року, а тому вказаний доказ є недостовірним в розумінні ст.79 ЦПК України. Згідно зі ст.113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Оскільки за результатами проведеної 23.06.2021 року Чернівецьким НДЕКЦ МВС України повторної почеркознавчої експертизи експерту не вдалось можливим визначити чи належить підпис у договорі довічного утримання від 27.06.2000 року [PERSON] чи іншій особі у зв`язку з транскрипційною невідповідністю досліджуваного підпису та вільних зразків підпису [PERSON] , а також через відсутність його вільних зразків почерку, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою обставин, на які вона посилається у позовній заяві. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 43 та 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18). Крім цього застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 06.04.2021 року у справі №910/10011/19. Так, позивачкою [PERSON] надано до позовної заяви мирову угоду, укладену 15.12.2014 року (т.1 а.с.11) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання часток у спадковому майні та поділ спільного майна та ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.12.2014 року про визнання мирової угоди (т.1 а.с.12), за якою право власності на спірну квартиру [ADDRESS] визнано за [PERSON] . Оскільки є таке, що набрало законної сили, судове рішення про визнання за відповідачкою [PERSON] права власності на спірне майно, вирішення позовної вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним, без витребування такого майна від добросовісного набувача, не призводить до відновлення порушеного права позивачки. Вказане свідчить про неефективність обраного позивачкою [PERSON] способу захисту. Крім того, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , не є належними відповідачами у даній справі, оскільки право власності на спірну квартиру, що входила до складу спадкового майна після смерті [PERSON] , на підставі судового рішення визнане за [PERSON] , а тому у позові до відповідачів [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити саме з цих підстав. Також, суд при вирішенні спору враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц, де викладено правовий висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину, який не укладений, тобто такий, що не відбувся, недійсним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Вимоги позивачки [PERSON] зводяться до оспорення договору довічного утримання від 27.06.2000 року з тих підстав, що [PERSON] (відчужувач) не підписував його. Однак такий спосіб захисту, як визнання правочину, який неукладений, тобто такий, що не відбувся, недійсним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, що є підставою для відмови у позові. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №\~727/8771/17). Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. \~ \~ \~ \~За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). \~ \~ \~ \~Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. \~ \~ \~ \~Частиною 3 ст.267 ЦК України\~визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачкою [PERSON] надано суду відзив на позовну заяву, в якому відповідачка також просить застосувати строки позовної давності до вимог позивачки (а.с.47-52), однак дана заява не підлягає до задоволення. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив строку позовної давності, то суд зобов`язаний застосовувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України). За таких обставин, суд вважає, що в позові необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 та від 29.05.2019 року у справі №367/2022/15-ц. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] (опікун [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed