Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

\~ позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Золочівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту, в обгрунтування якого зазначають, що 14 травня 2016 року померла їх мати [PERSON], в звязку з чим відкрилась спадщина на належне їй майно. При поданні заяв про прийняття спадщини вони довідались, що за життя їх мати оформила заповіт, яким усе належне їй майно заповіла своїм синам від другого шлюбу [PERSON] та [PERSON], даний заповіт оформлений нею 14.07.1990 року. Вказують, що їх мати хворіла онкологічним захворюванням, в 1996 році їй було проведено операцію по видаленню лівої нирки. На момент оформлення заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому оскаржуваний заповіт вважають недійсним. В подальшому позивачами уточнено їх позовні вимоги, зокрема вказано про недійсність заповіту з підстав, що в звязку із насильством відповідачів щодо матері, остання розірвала оригінал тексту заповіту, а тому вважала його скасованим, чим фактично виразила свою волю щодо розпорядження належним їй майном. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Додатково зазначили, що покійній [PERSON] належав житловий будинок, що розташований за адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Лідіце, 4. Даний будинок був побудований ще їх батьком, після його смерті матір вдруге одружилась, у шлюбі у неї народилось двоє синів, які є відповідачами у справі. За життя матір повідомляла їх, що склала заповіт на відповідачів. Однак, стосунки між матірю та відповідачами з часом погіршились, останні зловживали алкоголем та застосовували щодо неї фізичне насильство. Матір не могла із цим миритись, а тому знищила оригінал тексту заповіту, вважаючи, що таким чином вона його скасувала. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти позову заперечили, вважають його безпідставним. Додатково пояснили, що про існування заповіту знали всі члени їх сімї, в тому числі і позивачі. Їх матір усіх повідомила про своє волевиявлення та бажала розпорядитись належним їй майном саме таким чином. На момент оформлення заповіту матір повністю розуміла значення своїх дій та керувала ним, в подальшому заповіт нею не скасовувався, а волевиявлення не змінювалось. Весь цей час позивачі проживали за межами м. Золочева, матірю опікувались лише вони, позивачі почали цікавитись майном лише після смерті матері. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на таке. Як вбачається із копії дубліката свідоцтва про смерть серії І-СГ №426789, виданого Золочівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, [PERSON] померла 14 травня 2016 року (а.с.8) Позивачі [PERSON] та [PERSON] є доньками померлої [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії ІV-УР № 935783 від 19.01.1962 року та серії V-УР № 1026155 від 01.03.1963 року, а також копіями свідоцтв про укладення шлюбу серії І-СГ №428200 від 23.05.1981 року та серії ІІ-СГ №268425 від 04.06.1983 року (а.с. 12-16). З матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 334, вбачається, що така відкрита Золочівської державною нотаріальною конторою щодо майна померлої [PERSON] Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], до нотаріальної контори звернулись її діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]І (а.с. 60-63). 14.07.1990 року [PERSON] оформила заповіт, яким належний їй будинок, разом із господарськими та дворовими спорудами, що розташований за адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. Лідіце, 4, вона заповіла своїм синам [PERSON] та [PERSON] Заповіт посвідчено державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1487 (а.с. 68). Згідно інформаційної довідки №44762137 від 12.08.2016 року, заповіт [PERSON] від 14.07.1990 року не скасовувався та є чинним. (а.с. 65) В судовому засіданні свідком [PERSON] надано покази, що в 1990 році вона працювала нотаріусом в Золочівській державній нотаріальній конторі та здійснювала посвідчення справжності підпису [PERSON] на її заповіті. Оскільки з того моменту пройшло досить багато часу вона не може пригадати усіх обставин вчиненої нотаріальної дії, однак, вказала, що при оформленні заповіту перевіряється дійсність волевиявлення особи та її дієздатність. Відсутність останніх було б підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Оскільки цю дію все ж таки було проведено, сумнівів у волевиявленні заповідача та її дієздатності, у неї не виникало. Свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що знають сімю [PERSON] довгий час. Остання оформила заповіт на свої синів [PERSON] та [PERSON], оскільки вважала, що незадовго може померти, так як в неї виявили ракову пухлину. Їй було проведено відповідну операцію, після якої вона прожила ще 26 років. За життя [PERSON] скаржилась на поведінку своїх синів та повідомляла, що скасувала раніше оформлений на них заповіт. За клопотанням позивачів, з метою встановлення психічного стану померлої [PERSON], ухвалою суду від 05.04.2017 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Вказана експертиза проведеною не була, оскільки позивачі не сплатили її вартість. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що за проведення експертизи їй надіслали рахунок близько 6000,00 грн. Вона є пенсіонером, отримує незначні доходи, а тому сплатити вартість експертизи у неї не має можливості. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Оскаржуваний заповіт оформлено [PERSON] 14.07.1990 року, а отже до правовідносин, що повязані із його недійсністю слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Так, згідно ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. За приписами ст. 544 ЦК УРСР, заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії. Згідно ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). За своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином, а тому щодо такого застосовуються положення законодавства, які передбачають випадки та умови за яких правочин може бути визнано недійсним. Підстави недійсності угоди врегульовувались Главою 3 ЦК УРСР. Зокрема, угода може бути визнана недійсною, в тому числі, з підстав, якщо така укладена особою, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вчинила угоду під впливом помилки, обману, застосування насильства та ін. Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути не тільки належними, допустимими, але й достовірними та достатніми, тобто такими на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, і у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Всупереч зазначеним положенням, позивачами не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що укладений 14.07.1990 року [PERSON] заповіт є недійсним в силу підстав, що передбачені Законом, як і доказів того, що такий заповіт нею скасовувався. Твердження позивачів, що [PERSON] вважала заповіт скасованим, оскільки знищила оригінал такого, суд до уваги не приймає, зважаючи на їх доведеність, а одні лише покази свідків щодо цієї обставини не можуть вважатись достатнім доказом цього. Більше того, знищення оригіналу заповіту, за приписами законодавства не є підставою для визнання його недійсним. Відтак, суд приходить до висновку, що заявлений позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed