Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У квартирі за вказаною адресою зареєстровані син позивачки - [PERSON] , його колишня дружина - [PERSON] та їх спільні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , однак вони понад рік у квартирі не мешкають, комунальні платежі не сплачують, чим чинять їй перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власністю. У зв`язку з цим позивачка змушена звернутися до суду і просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вищевказаній квартирі. Ухвалою суду від 15.03.2021 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву, у якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав. У зв`язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Михайлівської сільської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв не надав. У зв`язку із чим, причина неявки представника третьої особи визнана судом неповажною. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає ч. 3, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.10.2001 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенком Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2144. Згідно з довідками виконавчого комітету Михайлівської сільської ради(Люцернянський старостинський округ), у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Проте фактично за вказаною адресою з липня 2013 року [PERSON] та з 05.09.2019 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А за ч. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)»). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 № 688/63/15-ц, порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні з ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Доказів, які б свідчили про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаній квартирі з поважних причин, а також те, що між ними та позивачкою була якась інша угода щодо порядку користування зазначеним приміщенням в ході розгляду справи не було встановлено. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] більше одного року у вказаній квартирі не проживають без поважних причин, суд приходить до висновку, що вони втратили право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , відповідно позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Підстава, на якій місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в квартирі, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 711/4431/17, від 10.04.2019 у справі № 711/4431/17, від 27.06.2019 у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 у справі № 368/750/16-ц, від 25.08.2020 у справі № 206/3425/18. Таким чином, суд вважає недоведеними вимоги позивачки в частині визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , отже, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial