Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, надавши його в грудні 2018 року в новій редакції, до відповідачів Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Чернівецької міської ради в особі державного реєстратора Карвацької Г.Ф. про визнання факту порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору та про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора посилаючись на те, що 20.12.2018 року їй стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13.10.2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення по [ADDRESS] , у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Вказані дії здійснені відповідачами без її відома та з грубим порушенням як процедури вчинення реєстрації права власності, так і її прав та інтересів. 12.10.2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір №CVVPGA00000003, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 12.10.2006 року по 09.10.2026 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 100000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 30000,00 доларів США на сплату страхових платежів. 13.10.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки №CVVPGK00000009, згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: відокремлені 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером [ADDRESS] . У листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13.10.2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Відповідний запис №17304645 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.11.2016 року державним реєстратором Чернівецької міської ради. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Нею не було отримано від іпотекодержателя письмової вимоги про усунення порушень, а тому АТ КБ «ПриватБанк» не міг надати державному реєстратору документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем. Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Однак, серед документів, які надані реєстратору для реєстрації права власності, відсутні документи, які підтверджують факт порушення умов кредитного договору та доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення таких порушень. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк», всупереч вимогам ст.37 Закону України «Про іпотеку», належним чином не здійснив оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Передача майна у власність АТ КБ «ПриватБанк» відбулась без належної оцінки, на підставі застарілих даних, без доступу оцінщика до об`єкту оцінки, не на замовлення власника чи за рішенням суду, а тому висновки суб`єкта оціночної діяльності в звіті про оцінку є сумнівними. Договором іпотеки № CVVPGK00000009 від 13.10.2006 року визначені способи звернення стягнення\~на предмет іпотеки. Із перелічених способів у договорі не вбачається такий, який би давав право іпотекожержателю задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття\~права власності на предмет іпотеки саме у спосіб, який оскаржується. Вона, укладаючи у 2006 році іпотечний договір, не узгоджувала з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а лише надавала згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: дата та час державної реєстрації 03.11.2016 року, 16:25:10, однак рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 32243496 від 07.11.2016 року, 09:58:36. Тобто, державна реєстрація вчинена на 4 дні раніше ніж було прийнято рішення про дану державну реєстрацію. В пункту 7 договору іпотеки зазначено, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: відокремлені 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером [ADDRESS] , зокрема приміщення будинку літ. А загальною площею 403,30 кв.м., однак в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вказано об`єкт нерухомого майна поділена частка нерухомого майна нежитлових приміщень 455,10 кв.м. Тобто державний реєстратор не встановив невідповідність площу нерухомого майна, зазначеного у договорі іпотеки та площі нерухомого майна, що зареєстрована під час вчинення реєстраційної дії. Крім того, державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення та вчиненні реєстраційних дій не прийнято до уваги, що на спірне нерухоме майно накладено обтяження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 16.06.2016 року, індексний номер 30078345. А тому просила визнати факт порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору, а саме розділу щодо звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки, що призвело до порушення її права власності на об`єкт нерухомого майна: відокремлені 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером [ADDRESS] ; визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496 від 07.11.2016 року, за адресою: [ADDRESS] за АТ КБ «ПриватБанк», вилучивши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №17304645 від 03.11.2016 року про реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2019 року відкрито провадження по справі.\~\~ Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. В останнє судове засідання представник позивачки не з`явився, надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги та розглянути справу в його відсутності. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Чернівецької міської ради в особі державного реєстратора Карвацької Г.Ф. в судове засідання не з`явилась, надала суду відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог та розглянути справу в її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 12.10.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та позивачкою [PERSON] укладено кредитний договір №CVVPGA00000003 (т.1 а.с.15-18), згідно з п.1.1. якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 12.10.2006 року по 09.10.2026 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 100000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 30000,00 доларів США на сплату страхових платежів. 13.10.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки № CVVPGK00000009 (т.1 а.с.19-24), згідно з п.7 якого в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: відокремлені 50/100 (п`ятдесят сотих) ідеальних часток нежилого приміщення за номером [ADDRESS] . В листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13.10.2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки. Відповідний запис №17304645 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.11.2016 року державним реєстратором Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.25-34). Відповідно до статей 526, 530, 610, 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частиною першою статті 33 Закону України Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Як встановлено судом, в іпотечному договорі від 13 жовтня 2006 року, укладеному між сторонами, міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Відповідно до ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення позивачки державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. про отримання заяви банку щодо проведення реєстраційної дії, що стосується переходу права на майно від іпотекодавця до іпотекодержателя, що вказує про недодержання правил ст.20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.10.2020 року по справі №755/2030/19 та від 20.10.2020 року по справі №569/7238/18. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем і боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором після надання доказів про направлення такої вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» було надіслано позивачці [PERSON] повідомлення від 21.07.2016 року (т.1 а.с.249), а не вимогу про усунення порушення, як передбачено пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд вважає, що посилання представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на те, що позивачці була надіслана вимога про усунення порушення є безпідставним, оскільки факт надіслання позивачці [PERSON] саме повідомлення, а не вимоги, підтверджується копією списку №2558 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих (т.1 а.с.100), в п.7 якого вказано, що [PERSON] надіслано повідомлення. Згідно з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.102), вказаний лист отримала дочка [PERSON] . Опис вкладення до листа представником АТ КБ «ПриватБанк» не надано. Крім того, факт отримання саме повідомлення, а не вимоги, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] пояснила суду, що вона з поштової скриньки одного разу отримала лист з банку. На її думку, вказаний лист був інформаційним листом. Вона його прочитала. Їй не відомо, де конверт від даного листа. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що в кінці вересня 2016 року вона знайшла в поштовій скриньці листа для матері. Ввечері вони з матір`ю його відкрили і ознайомились із змістом. Це було повідомлення, що банк може продати ресторан. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що наприкінці вересня 2016 року з поштової скриньки вони отримали лист банку, в якому зазначалось, що якщо [PERSON] не погасить борг, то банк продасть ресторан. Це було повідомлення, а не вимога. Конверт, в якому був лист, втрачено. Суд вважає, що при реалізації іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», зокрема АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів направлення позивачці [PERSON] письмової вимоги про усуненні порушення, а державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. не надано доказів дотримання нею вимог пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень при здійсненні реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, а тому необхідно задовольнити в цій частині позовні вимоги. Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що АТ КБ «ПриватБанк», всупереч вимогам ст.37 Закону України «Про іпотеку» не здійснив належним чином оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, тобто передача майна у власність АТ КБ «ПриватБанк» відбулась без його належної оцінки. Крім того, державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення та вчиненні реєстраційних дій не прийнято до уваги, що на належне позивачці [PERSON] нерухоме майно накладено обтяження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 16.06.2016 року, індексний номер 30078345, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.32-33). Суд вважає, що в державного реєстратора були відомості про те, що на нерухоме майно накладений арешт з 16 червня 2016 року, який не пов`язаний із реєстрацією обтяження при укладенні договору іпотеки, та який є чинний до цього часу і він не був знятий, тобто зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, а тому здійснення державним реєстратором реєстраційних дій про перехід права власності за таких обставин є неправомірним. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року по справі №755/2030/19. Суд вважає, що посилання позивачки [PERSON] на те, що державна реєстрація була вчинена на чотири дні раніше ніж прийнято рішення про дану державну реєстрацію є безпідставним, оскільки датою реєстрації прав є дата та час реєстрації відповідної заяви у базі даних заяв, розгляд документів поданих для державної реєстрації прав проводиться у термін п`ять робочих днів, а тому державним реєстратором дотримано терміни розгляду в повному обсязі. Що стосується вимоги позивачки про визнання факту порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору, а саме розділу щодо звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки, то слід зазначити наступне. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18). Суд вважає, що обраний позивачкою [PERSON] спосіб захисту у вигляді визнання факту порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору, а саме розділу щодо звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України. Вказаний спосіб захисту не відновлює права [PERSON] та не сприяє захисту її прав, а тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Карвацької Г.Ф. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496 від 07.11.2016 року, за адресою: [ADDRESS] за АТ КБ «ПриватБанк», вилучивши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17304645 від 03.11.2016 року про реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк», задовольнивши в цій частині позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial