Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом (а.с.6-11), який згодом уточнили (а.с.203-207), та просять постановити рішення, яким визнати за кожним з них право власності на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] як за членами колгоспного двору. Крім того, позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/5 частку цього ж домоволодіння як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO], а [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/5 частку цього ж домоволодіння як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Свої вимоги мотивують тим, що станом на 14 квітня 1991 року це домоволодіння відносилось до колгоспного двору та до його складу входили: [PERSON], який помер [INFO], його дружина [PERSON], яка померла [INFO], їх син [PERSON], [INFO], онуки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Кожний з них набув право власності на 1/5 частку цього будинку, але не отримав правовстановлюючих документів. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті свого батька [PERSON] та не може оформити належним чином право на належну йому частку вищезазначеного домоволодіння, оскільки за життя батько не оформив правовстановлюючого документу на своє майно. Зазначену спадщину позивач своєчасно прийняв шляхом спільного проживання та звернення до нотаріальної контори. Також, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї бабусі [PERSON] та не може оформити належним чином право на належну померлій частку домоволодіння, оскільки вона за життя не зареєструвала належним чином своє право власності. Спадщину [PERSON] своєчасно прийняв шляхом реєстрації зі спадкодавцем, та у подальшому подав заяву до нотаріальної контори. Крім того, позивач [PERSON] просить встановити юридичний факт родинних відносин між ним та померлим батьком, оскільки у деяких документах є різниця в написанні імені померлого - «[PERSON]» та «[PERSON]». Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.46). В позовній заяві, та заяві про уточнення позовних вимог зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.10). Представник позивачів [PERSON], діючий на підставі довіреності від 02.08.2017 року, посвідченої секретарем Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, зареєстрованої в реєстрі за № 64, в судове засідання не прибув, подав заяву, згідно якої наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог, та розгляд справи просив здійснювати у його відсутність (а.с.211). Відповідач - Виноградівська сільська рада, до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.47, 209). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.48, 210). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення уточнених позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору - [PERSON], його дружина [PERSON], їх син [PERSON], онучка [PERSON] та онук [PERSON]. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/5 частці вищезазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями. Зазначене також підтверджується: - довідкою № 331/02-19 від 26.07.2017 року, виданою Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області (відповідно до особового рахунку № 1207) (а.с.24), - технічним паспортом (а.с.25-27). Судом також з'ясовано, що позивачі мали намір зареєструвати право власності на зазначене домоволодіння, однак Реєстраційна служба Болградського районного управління юстиції Одеської області рішеннями від 26.10.2017 року відмовила позивачам у реєстрації права власності в зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на житловий будинок за названою адресою (а.с.30-32). Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване чи придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження чи придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). На даний час, відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, з останніми змінами внесеними Законом України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII. Положеннями ст. 3 ч.3 названого Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до частини другої статті 18 названого Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно частини другої і десятої статті 18, частини першої статті 20, частин другої і третьої статті 32, частини третьої статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 затверджено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS], не можуть зареєструвати право власності в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників. [INFO] - помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER], актовий запис № 33 (а.с.21). Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому 1/5 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] спадкоємцем за заповітом від 12.11.1998 року, зареєстрованим в реєстрі за № 34, є його син [PERSON], позивач по справі (а.с.133). Цю спадщину позивач [PERSON] як спадкоємець за заповітом, посвідченим 12.11.1998 року секретарем Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області. Зареєстрованим в реєстрі за № 34 (а.с.132-133, 134), прийняв шляхом спільного проживання та реєстрації зі спадкодавцем, що підтверджується довідкою Виноградівської сільської ради № 331/02-19 від 26.07.2017 року (а.с.24), а у подальшому 19.12.2011 року звернувся до Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області. Це підтверджується спадковою справою № 197Б/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.116-200). Отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на пайовий майна СВК «Виноградівка» (а.с.137), на три земельні ділянки (а.с.187, 191, 194). Втім, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку домоволодіння, позивачу було відмовлено в зв'язку з оформленням на ім'я спадкодавця правовстановлюючого документу (а.с.29, 199). Родинні відносини між ними підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.11.1956 року (а.с.13). [INFO] - померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER], актовий запис № 39 (а.с.22). Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/5 частку вищезазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями. Вказану спадщину прийняв її онук, позивач [PERSON] як спадкоємець за заповітом, посвідченим секретарем Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області від 12.09.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 99 (а.с.58), шляхом спільного проживання та реєстрації зі спадкодавцем в одному домоволодінні, та у подальшому реалізуючи своє право на спадщину 06.12.2016 року звернувся з заявою до Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області, що підтверджується копією спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.50-115). Отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки (а.с.105, 109, 112). Родинні відносини між ними підтверджуються свідоцтвом про народження батька [PERSON] серії [NUMBER] від 15.11.1956 року (а.с.13) та свідоцтвом про народження його позивача серії [NUMBER] від 01.08.1990 року, актовий запис № 20 (а.с.20). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Суд приходить до висновку, що померлі [PERSON] і [PERSON] згідно діючого на час оформлення права власності законодавства в передбаченому законом порядку набули право власності на нерухоме майно. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідачем у справі визначено Виноградівську сільську раду Болградського району Одеської області, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Однак, відповідачем надано заяву про визнання позову, та уточнених позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.48, 210), а відтак з цього випливає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві нам момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Стаття 1217 ЦК передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. На підставі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 Узагальнення ВССУ від 16.05.2013 року зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Щодо встановлення факту родинних відносин: В свідоцтві про народження позивача [PERSON], його по-батькові значиться російською мовою «[PERSON]» (а.с.13), а в свідоцтві про смерть його батька, ім'я батька вказано українською мовою «[PERSON]» (а.с.21), тоді як в паспорті громадянина України по-батькові позивача «[PERSON]» (а.с.12). Тобто, мають місце розбіжності в написанні імені померлого та по-батькові позивача. В зв'язку з зазначеним виникла потреба в судовому порядку встановити факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та його померлим батьком [PERSON] Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року, ст. 315-319 ЦПК України. Факт родинних відносин підтверджується: - довідкою Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області № 331/02-19 від 26.07.2017 року (а.с.24); - актовим записом про народження позивача № 106 від 15.11.1956 року, складеним Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області, де ім'я батька позивача записано російської «[PERSON]» (а.с.43), і в свідоцтві про народження позивача серії [NUMBER] від 15.11.1956 року, виданого на підставі саме зазначено актового запису його по-батькові російською мовою значиться «[PERSON]». В актовому записі є відмітка про видачу названого свідоцтва (а.с.13,43); - актовим записом про смерть батька [PERSON], померлого [INFO], № 33 від 01.09.2006 року (а.с.42). З якого вбачається, що в графі «Місце проживання померлої особи», повністю співпадає адреса місця проживання, тобто позивач проживає за тією ж адресою що і померлий: [ADDRESS] (а.с.12). - спадковою справою № 197Б/2017 заведеною Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області до майна померлого [INFO] [PERSON] підтверджується, що спадкоємцем за заповітом є син [PERSON] (а.с.116-200). У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту родинних відносин є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Підсумовуючи усе вище викладене, позивачі [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці за заповітом, фактом своєї реєстрації і проживання зі спадкодавцями, своєчасно прийняли спадщину після смерті відповідно [PERSON] та [PERSON]. На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, кожний з них набув право на це майно, а саме кожний по 1/5 частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

Outcome: approved