Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із указаним позовом. Просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] та зняття його з реєстрації. Також просить суд зобов'язати Буський районний сектор ГУ ДМС України у Львівській області зняти [PERSON] з реєстрації по вказаній адресі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником вказаного житлового будинку. Разом із нею у вищевказаному житловому будинку зареєстрований її чоловік [PERSON], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі в період із 21.11.1998 року до 08.06.2015 року. Оскільки, відповідач протягом останніх чотирьох років не проживає у її житловому будинку, відмовляється добровільно знятися з реєстрації в ньому, а тому просить суд її позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить її позов задовольнити у повному обсязі, а розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, а проти задоволення цього позову не заперечив. Третя особа: Буський районний сектор ГУ ДМС України у Львівській області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, про причини неявки не повідомив, а позовних вимог по суті не оспорив. Дослідивши матеріали та з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних мотивів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] про що вбачається зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АВЕ № 147918 від 18.11.1999 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 8 червня 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами по цій справі було розірвано. Із довідки виконкому Милятинської сільської ради № 383 від 30.04.2015 року видно, що відповідач по справі [PERSON] входить в склад сім'ї позивачки [PERSON] жительки села Новий Милятин Буського району Львівської області. Натомість, як вбачається із Актів обстеження [PERSON] № 64 від 25.03.2015 року та № 65 від 25.03.2015 року, позивачка проживає у власному житловому будинку в селі Новий Милятин Буського району Львівської області із своєю дочкою [PERSON]. До 2010 року разом із ними проживав чоловік позивачки [PERSON], який в січні 2010 року виїхав на проживання до батьків в Яворівський район. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України. Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно частини 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до вимог статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом із тим, суд враховує заяву відповідача по справі [PERSON] від 08.06.2015 року, що в силу ч. 4 ст. 174 ЦПК України є підставою для ухвалення судом рішення про задоволення цього позову. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, визнавши відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], оскільки він понад шість останніх місяців в ньому не проживає. Разом із тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою Відтак, суд вважає за доцільне відмовити у задоволені позовної вимоги про зняття відповідачки з реєстраційного обліку, оскільки вказане питання не є компетенцією суду. Крім цього, зобов'язання третьої особи вчинити певні дії може бути покладено лише на відповідача, а не на третю особу, яка не може відповідати за позовом, а відтак у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Ураховуючи викладене, та

Outcome: partial