Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, у якому вказала, що вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У належному позивачці будинку зареєстровані її колишня невістка [PERSON] та син невістки від першого шлюбу [PERSON] (відповідачі), які більше тринадцяти років в цьому житлі не проживають, не сплачують комунальні платежі та не несуть витрати по обслуговуванню зазначеного будинку. Оскільки в добровільному порядку відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку в належному їй жилому приміщенні, позивачка просить суд визнати їх такими, які втратили право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 12.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 09.09.2021, яке, в зв`язку з неявкою відповідачів, було відкладено до 29.09.2021 /а.с.30-31/. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства /а.с.43/. 09.09.2021 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі; у разі неявки відповідачів в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення /а.с.46/. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання двічі - 09.09.2021 та 29.09.2021 - не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися належно і завчасно згідно вимог чинного законодавства. В матеріалах справи містяться конверти з відмітками про їх повернення у зв`язку з відсутністю відповідачів за вказаною адресою, що згідно положень п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК є днем вручення судової повістки /а.с.44-45,53-54/. Крім того, 09.09.2021 на вебпорталі судової влади України були опубліковані оголошення про виклик відповідачів у судове засідання на 09:30 год. 29.09.2021 /а.с.51,52/. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлені про розгляд справи, призначений на 29 вересня 2021 року, належно і завчасно відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Жодних заяв чи клопотань від відповідачів на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву [PERSON] від відповідачів до суду не надходив. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки належним чином повідомлені відповідачі [PERSON] та [PERSON] двічі не з`явились в судове засідання, будучи належно повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, не повідомили суд про поважність причини своєї неявки та не подали відзив, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, - суд вважає за необхідне провести заочний розгляд даної справи. Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи і ухвалення рішення при заочному розгляді справи проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.12.2011, зареєстрованого з реєстрі за № 667 /а.с.6-7/, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно пр реєстрацію права власності № 241851662 від 26.01.2021 /а.с.8/, та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 264507323 від 06.07.2021 /а.с.9/. Відповідно до довідки № 132-11-7 вих.21 від 24.06.2021, виданої виконавчим комітетом Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області, в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які за цією адресою не проживають з 01.06.2008 /а.с.10/. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) виснувала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають у спірному житлі тривалий час - більше дванадцяти років, що у даному випадку встановлено органами місцевого самоврядування (а.с.10). Доказів того, що відповідачі мають потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеними посилання позивачки на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають у належному позивачці на праві приватної власності житловому приміщенні без поважних причин, а тому вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо визнання відповідачів такими, які втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Отже, до солідарного стягнення з відповідачів на користь позивачки підлягає судовий збір у розмірі 908,00 гривень, сплата якого документально підтверджена (а.с. 1).

Outcome: approved