Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання транспортного засобу спільним майном, набутим під час проживання однією сім`єю, виділення частини майна та стягнення грошової компенсації, припинення права спільної сумісної власностіпосилаючись на те, що відповідач народився в м. Новрузлу Агдамського району Республіки Азербайджан. В лютому 1990 року, коли у відповідача за місцем його проживання почалися військові дії, він приїхав в м. Чернівці, оскільки в нього тут були знайомі. Вона та відповідач познайомились в липні 1993 року, зустрічались і згодом з грудня 1993 року почали проживати разом. Вони проживали як жінка та чоловік. На той час вона була зареєстрована у своїх батьків у с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області. Відповідач був іноземцем без постійного місця проживання, тому вона зареєструвала його у своїх батьків. Відповідач з 1993 року по 1996 року був зареєстрований у с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області. Вони спочатку проживали по [ADDRESS] , винаймаючи житло, а згодом 01.07.1996 року вони разом придбали квартиру [ADDRESS] , де проживали до серпня 2012 року. Вона та відповідач проживали разом як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом купували майно, здійснювали підприємницьку діяльність на Калинівському ринку, в них були взаємні права та обов`язки. У них з відповідачем народились дві доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після народження дітей, вони продовжували спільно проживати, однак шлюб не укладали, оскільки відповідач вказував, що ще трохи поживуть так, а коли він поїде та повернеться зі своєї Батьківщини, тоді вони зареєструють шлюб. Відповідач приїхав з [PERSON] з іншою жінкою, яку називав своєю другою дружиною. Відповідач уповноважував бути її своїм представником на підставі нотаріально-посвідченої довіреності від 14.10.2011 року. Також вона 03.03.2014 року надавала згоду на укладення договору дарування квартири, де зазначала, що вона з відповідачем проживала однією сім`єю. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 1995 року по справі №2-682, встановлено, що відповідач проживав разом з нею однією сім`єю. В рішенні Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.05.2014 року встановлено, що вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких народились двоє дітей. Під час спільного проживання як чоловіка та дружини, ними було набуто як нерухоме, так і рухоме майно, зокрема дві квартири в м. Баку Республіки Азербайджан, торгівельний павільйон на МТК «Калинівський ринок», а також 03.08.2004 року транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 210», 1999 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який без її згоди 14.06.2017 року відчужено відповідачем на підставі договору купівлі-продажу за 130772 грн. Про факт продажу транспортного засобу їй стало відомо із відповіді на запит адвоката лише 06.03.2018 року. Вона та відповідач придбавали транспортний засіб за спільні кошти під час спільного проживання, а тому автомобіль є спільною сумісною власністю. Відповідач ігнорує всі її пропозиції щодо добровільного поділу виручених коштів за відчуження транспортного засобу. А тому просила встановити факт спільного проживання її та відповідача однією сім`єю як дружини та чоловіка, починаючи з грудня 1993 року і включно по серпень 2012 року; визнати, що транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210, 1999 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 130772 грн. є спільним майном, яке було нажите під час спільного проживання її та відповідача як чоловіка та дружини; виділити їй 1/2 частину транспортного засобу, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля, що становить 65386 грн., припинити право спільної сумісної власності на спірний автомобіль, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених в заяві про застосування строків позовної давності, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачкою пропущено трьохрічний строк позовної давності для звернення з позовом до суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з ч.4 ст.315 ЦПК України, якщо з встановлення факту, що має юридичне значення, виникає спір про право особа має право подати позов на загальних підставах. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] народився в м. Новрузлу Агдамського району Республіки Азербайджан. За місцем проживання відповідача почалися військові дії, вказаний факт є загальновідомим і тому, відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України, не потребує доказуванню, в зв`язку з чим відповідач в лютому 1990 року приїхав в м. Чернівці. Позивачка з відповідачем з грудня 1993 року почали проживати разом як жінка та чоловік, що підтверджується копією довідки виконкому Давидівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області №2010 від 16.09.2014 року (а.с.13) та копією витягу з особового рахунку [NUMBER] (а.с.14), згідно з якими позивачка [PERSON] до [PERSON] [PERSON] з 1993 року по 06.06.1996 року зареєстровані в [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 15.06.1995 року (а.с.21) встановлено, що [PERSON] з 1993 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , вони ведуть спільне господарство і [PERSON] чекає від [PERSON] дитину. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У позивачки та відповідача народились дві доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.17-18). Відповідно до довіреності, посвідченої 14.10.2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Осіповою І.І., відповідач [PERSON] уповноважив позивачку [PERSON] представляти його інтереси. Як вбачається з копії довідки КЖРЕП №9 від 25.12.2013 року (а.с.15), позивачка, відповідач та двоє доньок проживали в квартирі [ADDRESS] , яка придбана сторонами 01.07.1996 року. Згідно із нотаріально-посвідченою заявою [PERSON] від 03.03.2014 року (а.с.20), [PERSON] ствердила, що проживала однією сім`єю, але не перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], та дала згоду на укладення договору даруванням [PERSON], належної їм на праві спільної сумісної власності, набутої ними за час спільного проживання квартири [ADDRESS] . Також, факт проживання чоловіка та дружини підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду від 26.05.2014 року (а.с.22-23), яким встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких у них народились двоє доньок. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є двоюрідним братом відповідача. Він в 2004 році через Вестрн Юніон відправив брату 4000 євро на придбання автомобіля. Відповідач йому повернув кошти протягом року. Він приїхав в Україну в 2000 році і побачив, що відповідач проживав з позивачкою. Вони проживали як чоловік та жінка з 2000 року до 2012 року. Суд вважає, що свідок [PERSON] дійсно підтвердив факт проживання позивачки та відповідача як чоловіка та дружини до 2012 року. При цьому, суд не приймає показання [PERSON] про те, що сторони почали проживати з 2000 року як чоловік та жінка, оскільки вказане спростовується зазначеними вище доказами, в тому числі народженням доньки [PERSON] , [INFO] , та рішенням Ленінського районного суду м. Чернівці від 15.06.1995 року. Таким чином, суд вважає, що позивачка та відповідач розпочали сумісне проживання однією сім`єю з грудня 1993 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а тому наявні підстави для встановлення факту, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали як члени однієї сім`ї в період з грудня 1993 року по 31 грудня 2003 року та однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по серпень 2012 року. Згідно з довідкою територіального сервісного центру №7341 регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області №31/24/11-217 від 06.03.2018 року (а.с.31), транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 210», 1999 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , з 03.08.2004 року по 14.06.2017 року перебував у власності [PERSON] 14.06.2017 року вказаний транспортний засіб був перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу №7341/2017/498867 за оціночною вартістю 130772 грн. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Верховний Суд України у постанові від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч.2 ст.365 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав компенсацію вартості його частки, припиняється з дня її отримання. Суд вважає, що пояснення свідка [PERSON] про те, що він в 2004 році через Вестрн Юніон відправив відповідачу 4000 євро на придбання автомобіля, є безпідставним, оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів з цього приводу. Крім того, відповідачем не надано жодного доказу про придбання спірного транспортного засобу за його особисті кошти, а тому відповідач не спростував презумпцію спільності права власності на майно подружжя. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року по справі №751/3021/17. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до п.2 ч.2 ст.72 СК України, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачка 06.03.2018 року з довідки територіального сервісного центру №7341 регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області (а.с.31) дізналась про перереєстрацію 14.06.2017 року відповідачем транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ 210», 1999 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , з позовом до суду звернулась 19.03.2019 року, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції (а.с.3), а тому трьохрічний строк звернення до суду нею пропущено не було. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що необхідно визнати транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210, 1999 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , спільним майном, яке було нажите під час спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] як чоловіка та жінки, стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля, що становить 65386 грн., та припинити право спільної сумісної власності на спірний автомобіль, задовольнивши частково позовні вимоги. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1536,80 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність встановити факт спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] як членів однієї сім`ї в період з грудня 1993 року по 31 грудня 2003 року та однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року і включно по серпень 2012 року, визнати транспортний засіб MERCEDES-BENZ 210, 1999 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , спільним майном, яке було нажите під час спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] як чоловіка та жінки, стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля, що становить 65386 грн., та припинити право спільної сумісної власності на спірний автомобіль, задовольнивши частково позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial