Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивачка 28 лютого 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом «СОЮЗ» 30 квітня 1999 року укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS]. На підставі вказаного договору КП ДМБТІ зареєстровано право власності на вказане домоволодіння за [PERSON] Позивачка починаючи із травня 1999 року володіє та користується вказаним домоволодінням, але розпоряджатися ним не має можливості, так як не дотримано вимоги ст.657 ЦК України, якою передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати угоду купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], укладену 20.04.1999 року на товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом «СОЮЗ» між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та покупцем [PERSON], дійсною з 30 квітня 1999 року; визнати право власності за позивачкою на домоволодіння, яке складається із : житлового будинку літ. А-1, літньої кухні літ.Б, навісу літ.В,И, вбиральні літ.Г, сараїв літ. Д,З, погрібу з шийкою літ.Е, душ літ. Ж, 1-3 - огорожі, 1- змощення, яке розташоване на земельній ділянці площею 893 кв.м., в смт Таромське м. Дніпропетровська. Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити (а.с.45). Співвідповідачі у судове засідання не з'явилися. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про що свідчать поштові повідомлення із відмітками про вручення адресату в матеріалах справи (а.с.46,47,49). Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи без своєї пристуності не надсилали. У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.16 ЦК України, одним із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання правочину недійсним. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За правилом ст.317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. Виходячи зі змісту статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 30 квітня 1999 року на Товарній біржі «Біржі по торгівлі нерухомістю та транспортом «СОЮЗ» між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], з другою сторони, було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] (а.с.6). Даний договір підписаний та зареєстрований на Товарній біржі «Біржі по торгівлі нерухомістю та транспортом «СОЮЗ» (а.с. 7- 8). 05 травня 1999 року в КП ДМБТІ зареєстровано право власності за [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (з.а.с.6,а.с.9). Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу домоволодіння укладався сторонами - 30.04.1999 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст.47 ЦК УРСР в редакції 1963року і частина друга ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Так, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, а тому підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивачки про визнання права власності на спірне домоволодіння, суд виходить із наступного. Статтею 128 Цивільного Кодексу Української РСР (в редакції 1963 року, яка була чинною на день виникнення правовідносин), передбачений момент виникнення права власності, а саме, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 30.04.1999 року є домоволодіння [ADDRESS], тому цим договором до позивача переходять три правомочності - володіння, користування і розпорядження, що у своїй сукупності становлять зміст права власності. Отже, позивачкою не доведено, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які би підлягали судовому захисту. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому у задоволенні позовних вимоги про визнання права власності на домоволодіння слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial