Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивачі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], звернулись у суд із позовом, з урахуванням уточнень, про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнавши [PERSON], [PERSON] та її малолітню дочку [PERSON], [INFO]. такими , що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] на підставі ст. 405 ЦК України. Ухвалою суду позовні вимоги про визнання малолітньої дочки [PERSON], 12.07.2012р. такою , що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]- залишені без розгляду. Відповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Співвідповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилась, до суду подала заперечення, в яких проти позову заперечувала у зв'язку із не доведеністю позивачами своїх вимог. Суд заслухавши пояснення позивачів, їх представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.03.2007р. позивачі є власниками квартири [ADDRESS] - по 1/3 частині. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї, яка узгоджується із відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зі слів позивачів та довідки КП «Жилкомсервіс» є далеким родичем, [PERSON] - є дружиною [PERSON] (зі слів позивачів вирішується питання щодо розірвання шлюбу). Конституцією України ( ст..41) та ст..1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб ( статті 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, навіть, якщо він не позбавлений володіння цим майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь- яких обмежень у здійснені права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Зі свідчень допитаних у якості свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які проживають в одному будинку на одному поверсі із позивачами, вбачається, що [PERSON] ніколи не проживав у [ADDRESS] [PERSON] проживала до серпня 2015р., однак поїхала до своєї матері у Луганську область разом із малолітньою дочкою на постійне проживання. Показання вказаних свідків узгоджуються із актом про не проживання відповідачів у кв.94; позовною заявою поданою [PERSON] до Лисичанського міського суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки, з додатками, відповідно до яких [PERSON] не проживає по [ADDRESS], мешкає разом із дочкою у [ADDRESS], спільного господарства із чоловіком - [PERSON] не веде; довідкою Харківської міської дитячої поліклініки №23, відповідно до якої малолітня [PERSON] перебувала під наглядом лікувального закладу до серпня 2015р., в подальшому згідно журналу - вибула на постійне проживання разом із матір'ю в м.Лисичанськ. Доказів перешкоджання відповідачам у проживанні в квартирі 94 - суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі на час прийняття судом рішення по даній справі відсутні у квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, тому втратили право користування вказаною квартирою на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України. При цьому, хоча матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] є членом сім'ї позивачів, суд вважає за необхідне для вирішення позовних вимог що стосуються відповідача [PERSON], застосувати положення ч.2 ст. 405 ЦК України за аналогією закону на підставі ч.1 ст. 8 ЦК України. Посилання відповідачки - [PERSON] на те що не минув рік з того моменту як вона поїхала з квартири [ADDRESS], у зв'язку із робочими обставинами, в квітні 2016року вона поверталась до вказаної квартири та проживала там, судом не приймаються, оскільки вказані обставини спростовуються матеріалами справи та відповідачем не є доведеними. Так дійсно із даним позовом позивачі звернулись у березні 2016р., однак в процесі розгляду справи 07.09.2016р. подали уточнення позовних вимог з посиланням саме на ст. 405 ЦК України в обґрунтування своїх вимог. Тобто на час подання уточнень позовних вимог та прийняття судом рішення по даній справі встановлено, що [PERSON] не проживає у кв.94 більше року. Твердження відповідача , що вона поїхала до м.Лисичанськ у зв'язку із роботою, не є підставою для відмови в задоволенні позивних вимог. Так дійсно із довідки про доходи вбачається, що [PERSON] працює з вересня 2015р. в ПАТ «Севєродонецьк ОРГХІМ» , однак доказів того, що її переїзд пов'язаний саме із роботою, матеріали справи не містять. На підставі викладеного ст..ст. 10, 60, 208-218 ЦПК України, суд ,-

Outcome: approved