Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивачі звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про захист права власності. Свої вимоги обґрунтували наступним чином. 28 жовтня 1998 року [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира). [INFO] вона померла, а спадкова справа була заведена за заявою її чоловіка - [PERSON] , при цьому її сини - [PERSON] та [PERSON] подали до спадкової справи заяви про свою відмову від спадщини на користь свого батька - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа щодо його спадщини була заведена за заявою його синів - [PERSON] та [PERSON] . В грудні 2020 року, при зверненні до нотаріусу для отримання свідоцтв про спадщину, позивачі дізналися, що 05 серпня 2020 року право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від вказаної дати, укладеного нею як покупцем, з [PERSON] (продавець). Останній, як вказують позивачі, не мав жодного відношення до квартири їх родини, не перебував з їх родиною у жодних відносинах. Також позивачі вказують, що в цьому договорі міститься неправдива інформація про нібито попередню реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . Отже, [PERSON] не будучи власником квартири, не мав право її відчужувати на користь [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2021 року підготовче провадження по справі закрито. У судове засідання призначене на 01 грудня 2021 року сторони не з`явились. Адвокат позивачів надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. На задоволені позову наполягав, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання на 27 жовтня 2021 року та 01 грудня 2021 року не з`явились. Були сповіщенні належним чином. Рекомендоване повідомлення про сповіщення дати судового засідання повернуто на адресу суду з відміткою «за адресою не проживає». Додатково відповідачі були сповіщенні шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади. Також відповідачами не було подано відзиву проти позову, представником відповідача [PERSON] були подані письмові пояснення, в яких він зазначив наступне. Додані позивачами до позовної заяви докази не посвідчені належним чином, а саме відсутні підписи особи, яка засвідчує копію документів. У відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР від 11 січня 2021 року на адвокатський запит представника позивачів повідомлено, що у вказаної установи відсутній доступ до відділу архівної документації та зберігання матеріалів технічної інвентаризації підприємства, а тому перевірити наявність, розглянути можливість та надати ксерокопії правовстановлюючих документів на підставі яких була проведена реєстрація права не можливо. З огляду на це адвокат відповідача [PERSON] висловив сумніви у вірогідності викладеної в листі КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР інформації. Також адвокат зазначив, що вказана установа була зареєстрована 31 грудня 2003 року, тобто до того моменту, коли [PERSON] отримала квартиру у власність, а отже постає питання чи наявні у цього підприємства взагалі такі документи. Також адвокат зазначає, що позивачами не надано копій належних документів, що підтверджували б набуття права власності на квартиру [PERSON] . Додатково адвокат висловив сумніви у наявності в позивачів оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру. Крім цього, адвокат відповідача [PERSON] наголошує на відсутності інформації про дату та місце народження [PERSON] в заявах від 04 жовтня 2013 року про прийняття спадщини після смерті [PERSON] її чоловіком [PERSON] , а також про відмову від вказаної спадщини позивачів на користь свого батька. Крім цього, адвокат Кушнір Ю.В. висловив припущення щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження інформації про перебування вказаних осіб у шлюбі. Додатково адвокат ставить питання про те, чи є [PERSON] , яка подарувала квартиру [PERSON] і та, яка була дружиною [PERSON] однією й тією ж самою особою. Також адвокат вважає, що [PERSON] був пропущений строк на прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Крім цього, адвокат посилається на лист КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР від 30.07.2020 року, з якого вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Додатково, адвокат вказує, що згідно наявного у справі повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, мається інформація про дитину [PERSON] , [INFO] , батьком якого вказаний [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Таким чином даний витяг не підтверджує наявність родинних зв`язків між позивачем [PERSON] та його батьками та взагалі не має відношення до сторін у даному спорі. Крім викладеного, адвокат в інтересах [PERSON] стверджує, що за його інформацією позивачі особисто вже тривалий час не перебували на території України, що взагалі ставить під сумнів проявлення їх волі з приводу отримання спадку. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 жовтня 1998 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради було зареєстроване право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Вказаний факт підтверджений листом зазначеної установи від 11 січня 2021 року за вих №5706-11/466 на адвокатський запит від 28 грудня 2020 року №30/12/2020. Право власності [PERSON] на вказану квартиру виникло на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13 жовтня 1998 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Відповідно до свідоцтва про одруження від 09 квітня 1960, виданого Бюро записів актів громадянського стану м.Одеси 09 квітня 1960 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У шлюбі народилися двоє синів - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвами про народження, виданими Бюро запису актів громадянського стану Виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих 03 вересня 1969 року та 03 липня 1964 року відповідно. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим 08 квітня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Спадкова справа після її смерті була заведена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за заявою чоловіка [PERSON] - [PERSON] , що підтверджено Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35281829 від 07 жовтня 2013 року та нотаріально посвідченою заяви [PERSON] від 04 жовтня 2013 року. Також, 04 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріусу із заявами про відмову від спадщини після смерті матері на користь батька - [PERSON] . Усі вказані факти також підтверджені матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] приватним нотаріусом ОМНО Лічман І.М., що були витребувані ухвалою суду від 22 січня 2021 року за клопотанням адвоката позивачів. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим 05 вересня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 24 січня 2020 року приватним нотаріусом ОМНО Омаровой В.С. була нотаріально посвідчена заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] , а 18 лютого 2020 року аналогічна заява була посвідчена вказаним нотаріусом від імені [PERSON] . За вказаними заявами приватним нотаріусом ОМНО Лічман І.М. була заведена спадкова справа №10/2020, що підтверджується відмітками на цих заявах, а також підтверджено матеріалами вказаної спадкової справи, що були витребувані ухвалою суду від 22 січня 2021 року за клопотанням адвоката позивачів. У подальшому позивачами не були отримані свідоцтва про спадщину на квартиру після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що 05 серпня 2020 року право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного нею з [PERSON] . Вказані обставини змусили позивачів звернутися до суду. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на квартиру було набуте [PERSON] в 1998 році на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13 жовтня 1998 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, її право власності було зареєстроване КП «БТІ» ОМР (назва станом на час розгляду справи) 28 жовтня 1998 року. Вказаний факт підтверджений вказаної установи від 11 січня 2021 року №5706-11/466 Реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] була проведена у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09 червня 1998 року. Згідно п.п. 1.5 та 1.6. Інструкції, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Як вбачається з листа КП «БТІ» ОМР від 11 січня 2021 року №5706-11/466, станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру залишалося зареєстрованим за [PERSON] та не було зареєстровано за будь-яким іншими особами. Згідно із ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно із ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З огляду на викладене, після смерті [PERSON] спадщину було прийнято її чоловіком - [PERSON] , а позивачі як сини померлої та [PERSON] відмовилися від спадщини на користь батька. Враховуючи це, суд погоджується з доводами позову про те, що з моменту смерті [PERSON] ( [INFO] ), квартира увійшла до складу спадщини та було набута і належала її чоловіку - [PERSON] - як спадкоємцю першої черги за законом, який своєчасно прийняв спадщину (два сина [PERSON] як спадкоємці першої черги відмовилися від спадщини на користь батька - [PERSON] ). Після смерті [PERSON] ( [INFO] ) квартира увійшла до складу спадщини та була набута у рівних частках (тобто по Ѕ частині) його синами - [PERSON] та [PERSON] . Одночасно суд вказує, що Пунктом 6 Додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб від 09 червня 1998 року передбачено, що правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна є свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, видані органами державної виконавчої влади чи місцевого самоврядування. Саме таким документом є Свідоцтво про право власності на квартиру, видане Одеською міською радою 13 жовтня 1998 року за №2-1404. З огляду на це, право власності [PERSON] на квартиру було набуте у відповідності до законодавства України. Висловлене адвокатом відповідача [PERSON] припущення щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на момент смерті [PERSON] - не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Згідно приписів ч.6 ст.81 ЦПК України доказування у справі не може ґрунтуватися на припущеннях. Стосовно припущення адвоката Кушнір Ю.В. про імовірну нетотожність [PERSON] яка була власником квартири, із [PERSON] яка укладала договір відчуження квартири з [PERSON] суд зазначає наступне. Матеріалами справи встановлено (зокрема матеріалами спадкової справи), що право власності на квартиру було набуто у встановленому законодавством порядку саме [PERSON] як дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Отже, жодна інша особа не мала права розпоряджатися квартирою замість вказаної [PERSON] за її життя. Після її смерті право власності на квартиру перейшло в порядку спадкування до [PERSON] , а після його смерті - до позивачів у справі. Вказані факти, що встановлені судом, також виключають можливість розпорядження квартирою з боку будь-якої іншої особи, окрім наведених. Також суд не приймає посилання адвоката Кушнір Ю.В. про те, що [PERSON] як спадкоємцем після смерті [PERSON] нібито «не було надано приватному нотаріусу Лічман І.М. всіх необхідних документів, що стало підставою того, що свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] не було видано. Водночас, матеріали судової справи та матеріали спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] не містять жодних відмов приватного нотаріусу ОМНО Лічман І.М. у видачі [PERSON] свідоцтв про спадщину. При цьому суд наголошує, що відповідно до п.4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Також не можна погодитися з доводом адвоката Кушнір Ю.В. про те, що [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Згідно ч. 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. В межах шестимісячного строку для прийняття спадщини 18 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріусу ОМНО Омаровой В.С. із заявою про прийняття спадщини. Вказані вище факти підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачами. У своїй заяві [PERSON] зазначив, що приймає спадщину після свого батька - [PERSON] , а отже - вказаною заявою підтверджений факт прийняття спадщини із дотриманням вимог Цивільного кодексу України. Адвокат Кушнір Ю.В. також зазначає, що приватним нотаріусом Бригідою В.О. було надано копію листа КП «БТІ» ОМР від 30.07.2020 року, з якого вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. від 21.07.2009 року за реєстровим №330. Вказане твердження суд не приймає до уваги, оскільки листом від 23 березня 2021 року КП «БТІ» ОМР підтвердило, що довідку (лист) від 30.07.2020 року про реєстрацію права власності на квартиру позивачів за [PERSON] КП «БТІ» ОМР не видавало. Під вказаним номером та датою ця установа видала довідку іншого змісту, в якій зазначено, що станом на 31.12.2012, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за фізичною особою, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Одеською міською радою 13.10.1998 за №2-1404. Дата реєстрації 28.10.1998, в книзі 295пр-стор.160-р№206 Адвокат [PERSON] також вказує, що за Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян мається запис про дитину - [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Вказаний довод суд не сприймає, оскільки родинний зв`язок між [PERSON] (сином), [PERSON] (матір`ю) та [PERSON] підтверджений свідоцтвом про народження [PERSON] , посвідчена копія якого мається як у матеріалах даної цивільної справи, так і у матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Крім того, адвокатом позивачів було надано до суду Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 16 жовтня 2021 року №00033185196, яким підтверджений родинний зв`язок між [PERSON] та його батьками - [PERSON] (матір`ю) та [PERSON] . Також суд не сприймає посилання адвоката [PERSON] на нібито відсутність позивачів на території України тривалий час, оскільки жодних доказів на користь цього твердження до суду не надано. Натомість, матеріали справи містять нотаріально посвідчені заяви позивачів стосовно спадщини [PERSON] та [PERSON] , що були посвідчені на території м.Одеси в 2013 та 2019 роках. Суд також зазначає, що згідно листа Київського обласного державного нотаріального архіву від 05 лютого 2021 року №202/01-17 - серед нарядів Фонду №63 Приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. «наряд «Договори відчуження квартир, та документи на підставі яких вони посвідчувались» за 2009 рік сформовано з 29 квітня 2009 року, реєстровий №81 по 07 жовтня 2009 року, реєстровий №500. В даному наряді наявні три договори відчуження квартири та частин квартир, від 29 квітня 2009 року, 01 липня 2009 року та 07 жовтня 2009 року. Отже, посилання адвоката [PERSON] на нібито нотаріальне посвідчення договору дарування квартири від [PERSON] на користь [PERSON] 21 липня 2009 року безпідставні, такий договір вказаним приватним нотаріусом не посвідчувався. Відповідно до ч.1 ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно із оскарженим у справі договором купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року [PERSON] придбала квартиру у [PERSON] . Враховуючи ч.1 ст.658 ЦК України, [PERSON] не був власником квартири та не мав права укладати щодо неї договір купівлі-продажу. Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ураховуючи наведене, оскаржений у справі договір купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений особою, яка не мала права продажу квартири. З огляду на це, підлягає також задоволенню похідна вимога позивачів про скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем [PERSON] на підставі визнаного недійсним договору купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року. Наявність вказаного запису підтверджена Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но та Реєстру прав власності на нерухоме маи?но, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого маи?на щодо об`єкта нерухомого маи?на від 29 грудня 2020 року № 239345562 та від 09 січня 2021 року № 239941952. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду - під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Аналогічні висновки наведені у постановах ВС (КЦС) від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 502/1817/15-ц, від 09 вересня 2020 року у справі № 380/1405/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 543/721/19 Згідно з положеннями ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положеннь ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на встановлені обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved