Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом виселення, зазначивши, що житловий будинок [ADDRESS] належить їм на праві спільної часткової власності в розмірі 7/8 та 1/8 частки, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину №2-466 від 25.01.1992 року та договором дарування 1-2126 від 19.04.2006 року. Відповідачі у спірному будинку не проживають, на неодноразові попередження звільнити будинок вони відмовляються, так і по сьогоднішній день вони зареєстровані в будинку [ADDRESS] Сам факт реєстрації відповідачів за їх адресою створює для них перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом. Наявність формальної реєстрації відповідачів за вище вказаною адресою, створює для позивачів незручності, порушує їх право власності на нерухоме майно та тягне за собою збільшення розміру плати за комунальні послуги. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Позивачі вважають, що оскільки житловий будинок [ADDRESS] належить їм належить їм на праві спільної часткової власності, останні мають право звернутися з даним позовом про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку та зобов'язання відповідачів в подальшому не чинити перешкод в користуванні майном. Заочним рішенням Берегівського районного суду від 28 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком, шляхом виселення - задоволені. Ухвалою від 17 грудня 2013 року заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про скасування заочного рішення, задоволено та призначено справу до розгляду в загальному порядку. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, однак представником позивачів [PERSON] подано заяву, згідно якої останній позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до ст. 76 ЦПК України, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивачі посилалися, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного. Власниками будинку [ADDRESS] являються позивачі [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину №2-466 від 25.01.1992 року та договором дарування 1-2126 від 19.04.2006 року (а.с. 4). Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS], значаться зареєстрованими відповідачі, чим перешкоджають власнику у повноцінному використанні житловим будинком. З листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №2108 від 08.08.2013 року, вбачається, що в житловому будинку за вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд вважає, що право позивачів вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у житловому будинку [ADDRESS], Закарпатської області, відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, підлягають задоволенню, так як останні знятися добровільно з реєстраційного обліку з вказаної адреси не бажають, мають тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, але не проживають в ньому. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачами вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення їх права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved