Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що власниками житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2017 р. є власниками по ј частки вказаного житлового будинку. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2009 р. є власником Ѕ частки вказаного житлового будинку. У вказаному будинку №32, окрім інших осіб, зареєстрований [PERSON], [INFO]. Рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 03.12.2004 р. було затверджено рішення опікунської ради та надано дозвіл [PERSON] на прийняття опікунства над неповнолітнім [PERSON] [INFO], а також закріплено за неповнолітнім [PERSON] житлову площу розміром 10,4 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] 01.09.2013 р. [PERSON] залишився проживати у вказаному будинку №32. У вказаному будинку №32, де зареєстрований [PERSON], зареєстровані та проживають: [PERSON], його мати [PERSON], син [PERSON] та дружина [PERSON] Проте, [PERSON] вже більше 2 років не проживає у вказаному будинку [ADDRESS]. Доказом цього факту є, зокрема, вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 15.01.2018 р. у справі №619/111/18, в якому судом встановлено, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації у домоволодінні [ADDRESS] останні два роки не проживає, а фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Просять відповідача визнати такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В судове засідання представник позивачів не з'явився, згідно заяви підтримав позовні вимоги, просить розглядати справу у його відсутність, без звукозапису судового процесу, не заперечує проти заочного розгляду справи, що суд вважає за можливе. Згідно ч.1 ст.130 ЦПК України відповідач [PERSON] викликався в суд через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду» відповідач був повідомлений про дату та час розгляду справи, але у судове засідання не з'явився. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа- [PERSON] у судове засідання не з'явилась, згідно заяви просить справу розглядати без її участі Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин та не подав відзив, а позивачі не заперечують проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2017 р. є власниками по ј частки вказаного житлового будинку. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.11.2009 р. є власником Ѕ частки вказаного житлового будинку. У вказаному вище житловому будинку зареєстрований [PERSON] [INFO]. Рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 03.12.2004 р. було затверджено рішення опікунської ради та надано дозвіл [PERSON] на прийняття опікунства над неповнолітнім [PERSON] [INFO], а також закріплено за неповнолітнім [PERSON] житлову площу розміром 10,4 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] 01.09.2013 р. [PERSON] залишився проживати у вказаному будинку №32. У вказаному вище житловому будинку, де зареєстрований [PERSON], зареєстровані та проживають: [PERSON], його мати [PERSON], син [PERSON] та дружина [PERSON] Відповідач [PERSON] більше 2 років не проживає у вказаному будинку [ADDRESS] Дергачівського району Харківської області. Доказом цього факту є, зокрема, вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 15.01.2018 р. у справі №619/111/18, в якому судом встановлено, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації у домоволодінні [ADDRESS] останні два роки не проживає, а фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Перехід права власності на житловий будинок до іншої особи є підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами родини попереднього власника, яке в них існувало. Таким чином, право членів сім'ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. [PERSON] не є членом сім'ї власників будинку №32, не веде спільного господарства з [PERSON], [PERSON] та з іншим членами, які проживають в будинку №32, та вже більше двох років там не проживає. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У постанові від 16.01.2012 р. Верховний Суд України дійшов висновку про те, що таким чином, як випливає із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. За положеннями ч.1 ст. 317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Встановлено, що відповідачі без поважних причин не проживають за місцем реєстрації понад один рік. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved