Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Запоріжгаз», в якому просить визнати право на компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу у сумі 4900 гривень, стягнути вказані витрати з відповідача на її користь, а також визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у здійсненні вказаної компенсації. Позов обґрунтовує\~тим,\~що вона\~євласницею квартири [ADDRESS] . У квартирі наявне обладнання, яке підключене до газопостачання, а тому вона є побутовим споживачем природного газу, який використовує для приготування їжі. Починаючи з 2016 року на багатоквартирний будинок [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, у зв`язку з чим норми споживання природного газу (згідно платіжних документів) почали рахувати на підставі показів цього лічильника газу. Вона неодноразово зверталася до відповідача з питанням встановлення в її квартирі індивідуального лічильника газу, однак, здійснити вказане їй було рекомендовано за власні кошти, посилаючись на те, що відповідно до діючого законодавства, відповідач їй може компенсувати вартість встановлення індивідуального лічильника газу. 22.10.2018 вона за власний кошт встановила в своє житлове приміщення індивідуальний лічильник газу вартістю 4900 гривень та звернулася до відповідача з заявою про компенсацію витрат, однак отримала відмову. 03.11.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому він позов не визнав, посилаючись на те, що оснащення лічильниками газу населення виключно за рахунок Оператора ГРМ не є обов`язковим, а компенсація витрат на встановлення лічильників газу побутовим споживачам має відбуватися не за рахунок коштів Оператора ГРМ, а за рахунок коштів Державного бюджету України та при фактичному перерахуванні суми відшкодування на поточний рахунок Оператора ГРМ. У зв`язку з відсутністю врегульованого законодавством порядку компенсації витрат на встановлення газових лічильників, відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача. Ухвалою від 29.06.2021 відкрите провадження у справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено в частині другій статті 247 ЦПК України. Дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Статтею 1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначено, що споживачі природного газу - це фізичні особи (населення), фізичні особи-підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину. Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , а відтак є споживачем послуг, які за вказаною адресою надає відповідач АТ «Запоріжгаз», що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.08.2004, свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 16.10.2019, довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 335382-2019 від 01.11.2019. Відповідно до глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494, Оператор ГРМ це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Отже, Акціонерне товариство «Запоріжгаз» є Оператором ГРМ, який діє на підставі Закону України «Про ринок природного газу», Закону України «Про природні монополії», Кодексу газорозподільних систем та отриманої ліцензії. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Згідно з частиною першою 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством. Споживач має можливість з власної ініціативи встановити індивідуальний лічильник газу за власні кошти, що кореспондується з положеннями частини другої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», відповідно до якої побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. 22.10.2018 [PERSON] за власні кошти встановила у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS] індивідуальний лічильник газу, що підтверджується Ескізом на встановлення ПЛГ та розрахунок комерційного вузла від 03.10.2018, Актом на встановлення побутового лічильника газу за кошти Споживача від 22.10.2018, Актом прийняття в експлуатацію побутового лічильника газу, встановленого за кошти Споживача від 22.10.2018. Згідно з Актом прийняття в експлуатацію побутового лічильника газу, встановленого за кошти Споживача від 22.10.2018, виконавцями послуги з встановлення побутового лічильника газу у квартиру [ADDRESS] були монтажна організація ВКВ ПАТ «Запоріжгаз» та ПП «Запоріжгаз-Промсервіс». 17.10.2018 позивачкою [PERSON] на рахунок ПП «Запоріжгаз-Промсервіс» було сплачено 4900 гривень як оплата за послуги з проектування та установку лічильника газу за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується квитанцією №0.0.1160869931.1 від 17.10.2018. 29.03.2021 [PERSON] звернулася до АТ «Запоріжгаз» з претензією, в якій просила відшкодувати їй витрати на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу і її квартирі у сумі 4900 гривень. Листом № 690-Лв-5093-0421 від 14.04.2021 АТ «Запоріжгаз» повідомило позивачу, що порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України, але оскільки на час надання відповіді вказаний порядок і розміри компенсації витрат Кабінетом Міністрів України не встановлені, то і відповідно відсутні підстави повернення коштів. Суд приходить до висновку, що спір між сторонами виник з приводу невідповідності дій відповідача положенням статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», яка виражається у відмові компенсації витрат а самостійне забезпечення та встановлення позивачем, як побутовим споживачем індивідуального лічильника газу у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про\~забезпечення комерційного\~обліку природного\~газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Як встановлено судом, позивачка є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.9.2015 № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Судом встановлено, що позивачка є споживачем природного газу та на момент встановлення індивідуального лічильника газу щомісячно сплачувала рахунки за спожитий природний газ (вказана обставина не спростована відповідачем). Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови НКРЕКП від 29.12.2015 № 3168 «Про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для ПАТ «Запоріжгаз» до структури тарифу була включена вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб.м. природного газу в сумі 36,27 гривень (додаток № 1). Оскільки позивачка сплачувала за розподіл природного газу за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому, на думку суду, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Зважаючи на те, що позивачка виконувала обов`язок щодо сплати отриманих нею послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, такі роботи були здійснені відповідачем за рахунок позивача, суд вважає, що вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі. Відмова відповідача АТ «Запоріжгаз» про виплату компенсації витрат не придбання та встановлення індивідуального приладу обліку природного газу є такою, що суперечить вимогам частині другій статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та порушує права позивачки. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачки на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Отже позов в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача, яка полягає у відмові у виплаті компенсації, підлягає задоволенню. За змістом статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивачки в цій частині буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачки; встановлення позивачкою індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд вважає за необхідне керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Разом з тим, як установив суд, відповідач не вживав Враховуючи, що позивачка сплачувала за розподіл природного газу за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачкою, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2021 року. Отже, на підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованими, а заперечення АТ «Запоріжгаз» є такими, що суперечать вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Таким чином, вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу у сумі 4900 гривень в якості компенсації витрат несамостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу підлягає задоволенню. Вимога позивачки про визнання за нею права на компенсацію витрат за самостійне встановлення індивідуального лічильника газу задоволенню не підлягає, оскільки таке право закріплене за нею як за споживачем частиною другою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». При цьому, вказане право не оспорюється відповідачем. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, зважаючи на те, що [PERSON] звільнена від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з АТ «Запоріжгаз» в дохід держави. Позивачкою були заявлені дві вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру. Враховуючи, що у задоволенні однієї вимоги немайнового характеру суд відмовив, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1816 гривень (908*2).

Outcome: partial