Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» в якому посилаються на те, що вони є власниками квартири № 53, що розташована в будинку № 6 по вулиці Паршина в м. Дніпрі. В обгрунтування свого позову зазначає, що про те, що [PERSON] є сином [PERSON] та рідним братом [PERSON]. Починаючи з січня 2008 року [PERSON] фактично не проживає в квартирі № 53, що розташована в будинку № 6 по вулиці Паршина в м. Дніпрі, тобто за місцем своєї реєстрації, у квартирі відсутні його особисті речі, зв'язків із сімєю не підтримує, про його місце фактичного перебування позивачам не відомо. Зі вказаного часу позивачі утримують квартиру самостійно, сплачують комунальні послуги, а [PERSON] не несе жодних витрат, що створює значний матеріальний тягар для позивачів. У судове засідання позивачі не з'явилися, однак надали до суду письмові заяви з проханням справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, але надав письмову заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, просив ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання,, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 2005 року № 2/219-05 виданого керівником Управління житлового господарства [PERSON] міської ради [PERSON], квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної (сумісної) власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] - помер 19 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 175480 виданого 23 липня 2007 року відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 5780. У довідці про склад сімї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 18 жовтня 2018 року виданої головою правління ОСББ «Паршина, 6» [PERSON], вказано, що в квартирі № 53 будинку № б по вул. Паршина у м. Дніпрі зареєстровано: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, у акті від 20 квітня 2017 року вказано, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але з 2008 року за місце реєстрації не проживає, що засвідчили [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до п. 39 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач з січня 2008 року фактично не проживає в квартирі № 53, що розташована в будинку № 6 по вулиці Паршина в м. Дніпрі, тобто за місцем своєї реєстрації, у квартирі відсутні його особисті речі, звязків із сімєю не підтримує, про його місце фактичного перебування позивачам не відомо. Згідно ст. 391 ЦК України, позивач як власник вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні Його права володіння, користування та розпорядження своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, створює позивачам перешкоди у володінні та розпорядженні спільним майном. Відповідно до Конституції України та ст. 221 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України тает. 150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 розяснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою». ВСУ зазначив: \~ \~ \~ \~«Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрацію (ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16). Відповідно до п. З Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.20Іброку №207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачами надано достатньо доказів того, що відповідач, більше як один рік відсутній за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим приміщенням не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст. 71 ЖК України не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивачів створює останнім перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном, у звязку з чим вказане порушене право позивачів підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом. Крім того, в силу вимог ст.ст. 15, 141 ЦПК України, із відповідача підлягає стягненню на користь позивачів судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved