Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним правочину щодо розподілу ідеальних часток у будинковолодінні, усунення перешкод в користуванні та вселення, який в подальшому уточнили. Остаточно просили встановити неправильність визначення ідеальних долей між [PERSON] та [PERSON] на будинок [ADDRESS], скасувавши попередню державну реєстрацію права власності та визначити за [PERSON] право на 33/100 частки будинку [ADDRESS] у вигляді приміщень, зазначених у висновку №03/04-17я експертного будівельно технічного дослідження. Зобов'язати відповідачів не чинити перешкод обдаровуваному [PERSON] у користуванні 33/100 частинами житлового будинку [ADDRESS] вигляді приміщень, зазначених у висновку №03/04-17я експертного будівельно технічного дослідження, та вселити останнього у вказані приміщення. Позов мотивують тим, що 31 січня 2014 року між позивачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 33/100 частки будинку[ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на праві власності частку у будинку, яка згідно технічного паспорта складеного 24 січня 2014 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» складалась з наступних приміщень: 1-13 житлова кімната- 14,4 кв.м; сходова клітка - 6,4 кв.м; 1-2 вбиральня - 2,3 кв.м; 1-3 коридор -3,8 кв.м; 1-4 житлова кімната - 8,7 кв.м; 1-5 житлова кімната- 9,9 кв.м; І службове приміщення - 5,9 кв.м.; ІІ службове приміщення - 5,9 кв.м.; ІІІ службове приміщення - 8,2 кв.м. Після реєстрації на себе права власності на подаровану частину будинку позивач [PERSON] неодноразово здійснював спроби вселитися у належну йому частину будинку, однак іншими співвласниками, відповідачами по справі, позивачу чинились перешкоди, шляхом безпідставного звернення до правоохоронних органів, постійною провокацією конфліктів та погрозами, несанкціонованим та самовільним здійсненням будівництва додаткових приміщень. Оскільки станом на момент укладення договору дарування приміщення, які увійшли до складу належної позивачу [PERSON] 33/100 частки будинку було визначено неправильно, з порушенням встановлених державними будівельними нормами правил та без згоди [PERSON], позивачі звернулись до суду з відповідним позовом, який просять задоволити. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, який ухвалою суду від 08.08.2017 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] та [PERSON] Просить договір дарування 33/100 частки будинку [ADDRESS], укладений 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] визнати недійсним. Вимоги мотивує тим, що позивач [PERSON] є його тіткою, з 2013 року страждає на психічні розлади, перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, а відтак на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними . Крім того, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 30.08.2017 року [PERSON] визнано обмежено дієздатною. Вважає, що договір дарування був укладений [PERSON] під впливом сторонніх осіб, зокрема позивача [PERSON], оскільки до укладення спірного договору, належну їй частку в будинку [ADDRESS], заповіла йому, [PERSON] Представники позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Проти позову [PERSON] заперечили. Додатково пояснили, що перешкоди, які чиняться позивачу [PERSON] у користуванні належної йому частки в будинку зі сторони відповідачів полягають у безпідставних зверненнях останніх до органів поліції, унеможливлюють безпосередній доступ позивача до належного йому майна. Крім того, додали, що визначена за позивачем [PERSON] ідеальна 33/100 частка в будинку [ADDRESS] у вигляді відповідних приміщень, зазначених в технічному паспорті, є такою, що визначена з порушенням вимог законодавства, зокрема таку було виділено без відповідної заяви та згоди [PERSON], незважаючи на наявність в матеріалах інвентаризаційної справи відповідних документів, які свідчать про протилежне. Крім того, більша частина виділених позивачу житлових приміщень є напівпідвальними (лише приміщення 1-13 на першому поверсі) та непридатні для постійного проживання в них. Троє виділених в напівпідвальному приміщенні службових приміщень не обладнані вікнами та в них технічно не є можливим зробити відповідні віконні прорізи, оскільки такі слугують лише для обслуговування комунікацій будинку та можуть бути в спільному користуванні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що договір дарування, укладений з [PERSON] підписувала, про те, що згідно з цим договором віддала [PERSON] свою частку в будинку, а відтак тепер власником не є, знає. Проблеми з зором дійсно має, але коли перебуває у спокійному стані може сама прочитати текст, договір дарування читала сама, також такий був прочитаний їй нотаріусом вголос. Пояснила, що на даний час у будинку не проживає, оскільки її племінник та сусіди не допускають її та [PERSON] до будинку. Стан приміщень будинку є таким, що в ньому неможливо проживати. Тому проживає у [PERSON], в його квартирі, забезпечена всім необхідним, він та його родина про неї турбується. Пояснила, що до того, як подарувала будинок [PERSON], [PERSON] створював їй нестерпні умови для проживання: виключав їй світло, газ, декілька раз примусово завозив її в психіатричну лікарню з метою визнання її хворою, оскільки мав заповіт, та з метою заволодіння частиною будинку. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Позов про визнання договору дарування недійсним підтримали, з підстав передбачених в ньому. Відповідач [PERSON] пояснив, що заперечує проти проживання [PERSON] в будинку, оскільки він є чужою людиною і хоче заволодіти частиною будинку, яка належна йому, [PERSON], по заповіту. Додав, що вказаним договором дарування порушено його права, оскільки на нього [PERSON] складено заповіт. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутність не подавав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечила з підстав того, що не бажає аби чужа людина ходила по подвір'ї, оскільки перебуває в хороших відносинах з відповідачем [PERSON] і між ними склалися сусідські відносини. Представник ЛРА в судове засідання з розгляду даної справи не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи та додані до нього письмові документи, матеріали інвентаризаційної справи та справи №2-о/463/59/16, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Личаківської районної адміністрації ЛМР про визнання недійсним правочину щодо розподілу ідеальних часток у будинковолодінні, усунення перешкод в користуванні та вселення слід задоволити, в об'єднаному позові [PERSON] до [PERSON], третіх осіб: [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 33/100 частки будинку [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарувала (безоплатно передала у власність) [PERSON] належні їй на праві власності 33/100 частки у будинку [ADDRESS] (а.с.6) На підставі вказаного вище договору 31.01.2014 року було внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зареєстровано за [PERSON] право власності на 33/100 частки будинку [ADDRESS], що підтверджується долученою до матеріалів справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7). Як вбачається зі змісту договору дарування та підтверджується даними технічного паспорту від 28.01.2014 року на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9-11) на момент укладення договору частка [PERSON] в розмірі 33/100 складалася з наступних приміщень: 1-13 житлова кімната- 14,4 кв.м; 1-1 сходова клітка - 6,4 кв.м; 1-2 вбиральня-2,3 кв.м; 1-3 коридор -3,8 кв.м; 1-4 житлова кімната- 8,7 кв.м; 1-5 житлова кімната- 9,9 кв.м; І службове приміщення - 5,9 кв.м.; ІІ службове приміщення - 5,9 кв.м.; ІІІ службове приміщення - 8,2 кв.м. Як встановлено судом з пояснень сторони позивача та долучених до матеріалів справи письмових документів визначення ідеальної частки [PERSON] шляхом закріплення за нею права на відповідні приміщення здійснювалось на підставі Розпорядження ЛРА №1331 від 05.12.2003 року, висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками №1/44149 від 04.10.2004 року, витягу з реєстру права власності на майно від 10.05.2005 року №7195935. Вказані документи було видано з урахуванням ніби-то поданої [PERSON] заяви про визначення ідеальної частки. Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання розподілу ідеальних долей та закріплення за [PERSON] 33/100 частин у вигляді приміщень, зазначених в технічному паспорті, мотивують таку тим, що незважаючи на те, що в документах на підставі яких здійснено розподіл і вказано, що [PERSON] надала згоду на поділ, а саме: поділ спадкової маси за померлим чоловіком [PERSON] в такий спосіб, однак насправді остання такої згоди не давала (а.с.97). Відповідно до даної заяви з такою, хоч і від імені [PERSON] звернувся [PERSON], син покійного чоловіка [PERSON], однак підпис на цій заяві присутній лише [PERSON] Оскільки відповідно до даної заяви [PERSON] не давала своєї згоди на розподіл приміщень в такому вигляді, як їй було визначено і судом вищенаведено, а також враховуючи, що більша частина виділених приміщень не є житловою, з 33/100 частин житловою є лише приміщення 14.,4 кв.м., тому суд вважає, що допущено порушення вимог ДБН В.2.2-15-2005 щодо вимог мінімального набору приміщень та їх розміру. То вимоги [PERSON] щодо перерозподілу таких приміщень є обґрунтованими та справедливими. А відтак суд надає віри поясненням сторони позивача про те, що наміру, а в подальшому згоди, на такий поділ, позивач [PERSON] не висловлювала. Оцінюючи вказані покликання на предмет підставності, обґрунтованості та доказового підтвердження суд виходить з наступного. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України, закріплено обов'язок доказування, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Законодавством закріплено чотири обов'язкових властивостей доказу, а саме:належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності яких в сукупності, останній може бути врахований судом на підтвердження або спростування тих чи інших обставин справи. Суд вважає, що при поділі ідеальних часток було грубо порушено права [PERSON] Враховуючи наданий висновок №03/04-17я експертного будівельно-технічного дослідження, можна провести розподіл цих приміщень у відповідності до норм ДБН В.2.2-15-2005, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України закріплено зміст права власності, згідно якої Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до положень ст..319 ЦК України, закріплено загальні засади здійснення права власності, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Одним із законодавчо передбачених способів захисту права власності є відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З пояснень сторони позивача, даних в судовому засіданні, судом встановлено, що з моменту реєстрації за позивачем [PERSON] права власності на подароване майно, останньому відповідачами чиняться перешкоди у доступі до нього та вселенні. На думку позивача, такі перешкоди полягають у безпідставних зверненнях до органів поліції, самовільному зайнятті земельної ділянки, що перебуває у спільному користуванні, та здійсненні самовільних добудов, що унеможливлюють прохід [PERSON] до належного йому майна. Відповідачі фактично в судовому засіданні визнали, що вони заперечують проти проживання [PERSON], а відтак і [PERSON] (оскільки згідно договору дарування вона може проживати в цьому будинку), можливо з інших підстав, а не тих, які вказує позивач, що в свою чергу підтверджує чинення таких перешкод. Оцінюючи такі покликання суд вважає їх обґрунтованими, підставними та такими, що перебувають у логічному зв'язку з обставинами справи та підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими документами. А відтак вказані перешкоди підлягають усуненню шляхом зобов'язання відповідачів їх не чинити, як [PERSON], так і [PERSON] (договір дарування п.7 а.с.6) та вселити останніх у вказане житлове приміщення. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: передбачено обов'язкову наявність в особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільного дієздатності, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Покликаючись на порушення вимог ст..203 ЦК України, а саме відсутність на момент вчинення правочину вимог зазначених вище, відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування 33/100 частки будинку [ADDRESS], укладений 31 січня 2014 року мід [PERSON] та [PERSON] недійсним. Оцінюючи доводи відповідача та представлені докази на їх підтвердження, суд виходить з наступного. За твердженням відповідача [PERSON] на момент укладення спірного договору позивач [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак вказаний правочин вчинений під впливом [PERSON] Вказане на його думку підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 30.08.2016 року про визнання [PERSON] обмежено дієздатною. В підтвердження своїх доводів [PERSON] покликався на те, що [PERSON] хворіє психічним захворюванням ще з 2013 року, покликався на висновок судово-психіатричного експерта №301 від 25.05.2016 року (а.с.26-28 справа №2-о/463/59/16). З даними твердженнями відповідачами [PERSON] суд погодитись не може з огляду на проаналізований в повному об'ємі висновок судово-психіатричного експерта №301 від 25.05.2016 року, відповідно до якого детально описано в зв'язку з чим і як в [PERSON] виник конфлікт зі своїм племінником [PERSON], причини конфлікту, поведінку [PERSON] Зазначено, що саме [PERSON] за своєю ініціативою помістив [PERSON] до психіатричної лікарні (а.с.27 справа №2-о/463/59/16), що причини її нездоров'я пов'язані з племінником. Разом з тим лікарі зазначають, що [PERSON] доступна мовному контакту, вірно орієнтована у просторі, часі та власній особі, в лікарню доставлена у зв'язку із старечим психозом, який відповідно до опису теж пов'язаний із спілкуванням із [PERSON] Як у перестарілої людини у [PERSON] спостерігається церебросклероз судин голови і на момент складення висновку та станом на 2013 рік у неї домінують надцінні ідеї, відношення відносно племінника [PERSON] І зазначають, що розлади не досягають в неї ступеню хворобливих розладів. Комісія лікарів вважала, що потребує піклувальника, а не опікуна. Тому суд вважає, що такого піклувальника вона отримала в особі [PERSON], про що сама зазначила в судовому засіданні. Щодо волі особи, який саме договір слід було укласти, то така є вільною у своєму виборі і ніхто цей вибір заперечити не може. Про те, що цей вибір не пав на племінника, про причини цього описала і колегія лікарів. Крім того, суд вважає, що оспорюваний відповідачем [PERSON] договір дарування ніяким чином не зачіпає його інтересів, і його твердження про те, що маючи заповіт від [PERSON] в майбутньому буде мати право на майно, є хибним. Оскільки на сьогоднішній день [PERSON] є живою і має право відповідно до свого бажання в будь-який момент змінити заповіт або розпорядитись майном, що і зробила. Такі твердження [PERSON], на думку суду, свідчать не про бажання приглядіти за перестарілою родичкою, а про бажання на сьогоднішній день отримати право на її майно, не розуміючи юридичних аспектів заповіту. З доданих до даної справи матеріалів встановлено, що конфлікти між [PERSON] та [PERSON] тривають більше 10 років, тобто [PERSON] мав можливість належним чином потурбуватися про свою тітку і отримати такий самий договір дарування. Повертаючись до перерозподілу часток, такий необхідно провести відповідно до висновку №03/04-17я експертного будівельно-технічного дослідження, при цьому вселивши позивачів у перерозподілені приміщення та не чинивши перешкод. Такий розподіл є безальтернативним, в одному варіанті. У відповідності до вказаного висновку суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 9 709,00 грн. грошової компенсації за відхилення від ідеальних частин. А тому суд вважає , що з урахуванням вищенаведеного, відповідачем [PERSON] не доведено тих обставин на які він покликається, як на підставу свої вимог, тому в позові [PERSON] суд відмовляє. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Так як первісний позов [PERSON] задоволено в повному обсязі, то з відповідача [PERSON] на його користь підлягає стягненню 487,20 грн. судового збору, сплаченого останнім при поданні позовної заяви.

Outcome: approved