Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 14 березня 2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області по справі № 2-2854/11 частково задоволено первісний позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, і приведення будинку в попередній стан та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] . І [PERSON] 195493,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 14.03.2014 року. Враховуючи те, що Відповідачі неправомірно користувались коштами, які належали позивачам протягом тривалого часу, з метою захисту свого порушеного права Позивачами прийнято рішення звернутись до суду із позовом про стягнення з Відповідачів санкцій за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст.. 625 ЦК України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи проводи за правилами спрощеного позовного провадження. 05 травня 2021 року від представника відповідачів до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просили суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності щодо вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.04.2017 року по 25.02.2018 року у розмірі 33081 грн. 07 коп. Відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.04.2017 року по 25.02.2018 року у розмірі 33081 грн.07 коп. Зменшити розмір 3% річних, що підлягають стягненню, стягнувши 4045 грн. 11 коп. замість 8090 грн., 23 коп. 18 травня 2021 року від представника позивачів надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. 18 травня 2021 року від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивачів. 18 травня 2021 року від представника позивачів надійшло клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. 19 травня 2021 року від представника відповідачів надійшло заперечення проти клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та додаткові пояснення щодо розрахунку. У судове засідання призначене на 24 червня 2021 року з`явився позивач [PERSON] , представник позивачів [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] . Представник позивачів надав пояснення щодо позовної заяви, наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідачів під час судового засідання вказав на пропуск позивачем строку позовної давності, з урахуванням строків позовної давності визнали позов в частині розрахунку з 26.02.2018 року по 26.06.2019 року. Визнав інфляційні витрати в сумі 22806 грн., та 3% річних в сумі 8208 грн., та просили зменшити розмір 3% річних вдвічі. Суд, заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Так судом встановлено, що 14 березня 2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області по справі № 2-2854/11 частково задоволено первісний позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням квартири, і приведення будинку в попередній стан та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] . І [PERSON] 195493,00 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 14.03.2014 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/12422/16 за позовом [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в задоволені позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини, які виникли між сторонами мають деліктний характер, до деліктних правовідносин неможливо застосувати частину другу статті 625 ЦК України, оскільки застосування вказаної норми матеріального права можливе лише у зобов`язальних правовідносинах. У липні 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду ухвалено відповідно до вимог матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. У червні 2018 року [PERSON] звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 20.06.2019 року [PERSON] перерахував грошові кошти у розмірі 224154 грн., 65 коп. на казначейський рахунок Приморського районного відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 20.06.2019 року. 27.06.2019 року Приморським районним відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відраховано з цієї суми виконавчий збір та перераховано на поточний рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 207231 грн., 50 коп., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 15.02.2021 року. Постановою Верховного суду від 22 липня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. Постановою Одеського апеляційного суду від 21.01.2021 року задоволено позовні вимоги позивачівпро стягення з відповідачів санкцій відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 15.03.2014 по 31.03.2017 року. Таким чином позивачі просять суд стягнути з відповідачів інфляційні витрати та 3% річних за період з 01.04.2017 року по 26.06.2019 року. Відповідно до статті 625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином суд встановлює, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду відповідачі неправомірно користувались коштами, які належали відповідачам протягом тривалого часу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідачі надали суду заперечення проти задоволення позовних вимог в частині через пропуск позовної давності. Позивачі надали до суду клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи щодо застосування строків позовної давності суд встановив наступне. В обґрунтування наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, позивачі посилаються на те, що вони вважали, що у разі пред`явлення даного позову, у задоволенні позовних вимог буде відмовлено і лише після ухвалення Верховним судом постанови від 22.07.2020 року по справі № 522/12422/16 отримали підтвердження обгрунтованості своїх вимог. Суд критично оцінює надане позивачами обґрунтування виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 08.11.2019 року № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказано, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином суд приходить до висновку про відсутність достатніх обґрунтувань для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, а тому відмовляє в у визнанні поважними причин пропуску строку позовної давності. Враховуючи застосування судом строків позовної давності суд вбачає обґрунтованим розрахунок відповідачів щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 26.02.2018 року по 26.06.2019 року на суму боргу у розмірі 205493 грн. Відповідно до наданого розрахунку стягненню підлягають інфляційні витрати у розмірі 22806,6 грн., та 3% річних у розмірі 8208,46 грн. В той же час суд критично оцінює вимогу позивача про зменшення суми 3% річних у зв`язку з принципом сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Відповідно до вказаного принципу виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Однак відповідачами не обґрунтовано підстав для застосування даного принципу, крім того не є зрозумілим у зв`язку з чим зменшення розміру стягнення 3% річних з 8208,46 грн. до 4045 грн. буде відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: partial