Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить частина домоволодіння по [ADDRESS]. В 1989 році та в 1994 році вона зі згоди райвиконкому провела переобладнання в належній їй частині домоволодіння. 08.04.1999 року вона приватизувала земельну ділянку на якій знаходиться її частина домоволодіння. Вона знесла стару дерев'яну кухню та побудувала цегляну кухню та літню засклену металеву веранду. В зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] здійснював проїзд важких, завантажених мікроавтобусів та автомобілів вздовж її квартири, цегляна стіна її кухні зруйнувалась, в ванній кімнату обвалився піл та ця частина квартири опинилась в аварійній ситуації. Тому вона була вимушена знести кухню, коридор, ванну та веранду та побудувати на цьому місці зруйнованих будівель коридор площею 2,1 кв.м, кухню площею 16,5 кв.м, санвузол площею 2,5 кв.м Ці будівлі вважаються самочинним, відповідають всім технічним вимогам. Також на належній їй земельній ділянці знаходиться металевий гараж, який вона придбала разом із частиною домоволодіння, який згідно технічного висновку придатне для подальшої експлуатації. В зв'язку з тим, що об'єм будівель в її частині домоволодіння змінився, виникла необхідність в перерозподілі долів співвласників. З урахуванням наведеного, позивачка просила суд визнати за нею право власності на прибудову літ.А3-1, що складається з приміщень 1-1 - коридор, площею 2,1 кв.м; 1-3 - кухня, площею 16,5 кв.м; 1-4 - санвузел, площею 2,5 кв.м; гараж «П». Перерозподілити долі в домоволодінні по [ADDRESS], визнавши за нею право власності на 41/100 частину домоволодіння. Під час розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги, посилаючись на те, що їй на праві власності належать 17/100 частин до мол водіння по [ADDRESS]; [PERSON] - 50/100 частин домоволодіння по [ADDRESS]; [PERSON] - 5/100 частин домоволодіння по [ADDRESS]; [PERSON] - 7/100 частин домоволодіння по [ADDRESS]; [PERSON] - 13/100 частин домоволодіння по [ADDRESS]. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1059 кв.м. Вона (позивача) є власником земельної ділянки площею 0,0177 га ; [PERSON], власником земельної ділянки площею 0,0032. Іншими власниками земельної ділянки відповідно до розмірів часток кожного є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Двір розміром 611 кв.м та в'їзд розміром 48 м знаходиться в загальному користуванні всіх співвласників. В порушення ст.103 ЗК України відповідач [PERSON] без згоди співвласників збудував біля її квартири високий паркан, чим порушив вимощення вздовж стін квартири та прибудови. Внаслідок зруйнування вимощення зливові стоки стікають прямо під фундамент жилого будинку та порушують цілісність конструкції, в результаті чого будинок став просідати, на фундаменті та стінах квартири з'явились тріщини. Також відповідач [PERSON] на протязі тривалого часу використовує землі загального користування на свій розсуд, не рахуючись з думкою інших співвласників. Зокрема, територію двору загального користування відповідач [PERSON] використовує під паркування свого автомобіля, закриваючи вікна та двері її квартири. Внаслідок чого, вона та члени її сім'ї позбавлені права користування єдиним проходом та проїздом до власного домоволодіння. Також автомобіль відповідача перешкоджає обслуговувати їй власне домоволодіння та земельну ділянку, оскільки в зв'язку із вузьким проїздом будь-який вантажний та спеціалізований транспорт не має можливості проїхати до частини домоволодіння позивачки. У весняно-літній період неможливо тримати вікна відкритими через загазованість повітря автомобілем. Окрім цього [PERSON], встановив саморобну електроопору безпосередній близькості до її вхідних дверей, яка за своїм станом є небезпечною для життя. З огляду на це, позивачка просила також зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану, побудованого на земельній ділянці загального користування по [ADDRESS]; шляхом знесення самовільної забудови - електроопори біля дверей квартири [ADDRESS]; а також зобов'язати відповідача [PERSON] припинити використання земельної ділянки загального користування за вказаною адресою під паркування автомобіля. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами в своїх інтересах та інтересах його неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення незаконних будівель та споруд, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що весною 2006 року під час його перебування у відпустці [PERSON], самовільно побудувала на земельній ділянці загального користування приміщення А3-1, що складається з приміщень 1-1 - коридор, площею 2,1 кв.м; 1-3 - кухня, площею 16,5 кв.м; 1-4 - санвузел, площею 2,5 кв.м; а також гараж «П», які не відповідають будівельним, санітарним вимогам, в експлуатацію не прийняті. Згоди на будівництво та переобладнання приміщень остання не отримувала, що призвело до значених порушень інсоляції (відсутня) внутрішнього двору між квартирами, яка передбачає відстань не менше 15 кв.м, ширину проїзду 3,4 кв.м; знижено рівень екологічної, шумової захищеності між квартирами, а відсутність водостоків на самовільній прибудові А3-1 тривалий час руйнує належні йому ([PERSON].) житлові приміщення в квартирі №2, а саме: кімнату 2-1 розміром 7,8 кв.м.; значно утруднений доступ автомобілям протипожежної безпеки,невідкладної допомоги, газовій та енергопостачальним службам. За умови людяності впорядкувати відносини з [PERSON] не можливо, навпаки вона безпідставно вчиняє сварки, загрожує фізичною розправою та робить пакості, принижує його людяність та чоловічу гідність; розповсюджує через сусідів плітки, небувальщину за для того, щоб інші співвласники її підтримали в суді. Такою тривалою поведінкою протягом 2006-2014 років, остання спричинила йому моральну шкоду. В зв'язку з цим, позивачі за зустрічним позовом просили знести самовільно збудовану (неприйняту в експлуатацію) прибудова А3-1 до квартири [ADDRESS], а також стягнути з останньої моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В судовому засіданні представник [PERSON] зазначила про підтримання останньою заявлених позовних вимог в частині зобов'язання відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану, побудованого на земельній ділянці загального користування будинку [ADDRESS]; а також зобов'язання відповідача [PERSON] припини використання земельної ділянки загального користування за вказаною адресою під паркування автотранспорту. В іншій частині просила залишити позовні вимоги без розгляду, про зо судом 23.05.2017 року було постановлено відповідну ухвалу в порядку п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Відповідач [PERSON] та його представник в під час розгляду справи в суді проти задоволення первісного позову заперечували та просили задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану. В іншій частині заявлених первісних та зустрічних позовних вимог просив прийняти рішення на розсуд суду. Відповідач [PERSON] посилаючись на перебування за межами України, надав до суду письмові пояснення, в яких посилався на те, що [PERSON] поставив всередині двору глуху бетонну стіну за півтори метри від вікна [PERSON] За цією стіною в нього залишилась водо колонка загального користування. Вважає дивними претензії [PERSON] до [PERSON], оскільки вона на місці давньої своєї металевої веранди, поставила нормальну цегляну, яка нікому не створює будь-якого дискомфорту. Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та відповідачі [PERSON], [PERSON] на неодноразові виклики до суду не з'явились, про причини своєї неявки не повідомили. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.1980 року на праві приватної власності належить 17/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.11-12 т.1). На підставі державного акту на право приватної власності на землю від 08.04.1999 року [PERSON] було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,0177 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.13 т.1). Відповідно до договорів дарування від 07.02.2003 року та 24.06.2003 року [PERSON] набув у власність 33/100 та 17/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.153-156 т.1). На підставі договору дарування від 07.02.2003 року [PERSON] 19.11.2003 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0239 га по [ADDRESS] (а.с.211 т.1). За договором дарування частки домоволодіння від 30.12.2013 року та договору дарування земельної ділянки від 30.12.2013 року 50/100 частин домоволодіння та 0,0032 га земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON], було подаровано своєму сину [PERSON] (а.с.205-2010). Іншими співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] є [PERSON] (5/100 частини), [PERSON] (7/100 частини) та [PERSON] (13/100 частини). Рішенням виконкому Кіровської районної ради народних депутатів №2053 від 28.10.1994 року [PERSON] було надано дозвіл на прибудову по [ADDRESS] скляної веранди розміром 4,7х1,5 кв.м (а.с.51 т.1). В 2006 році [PERSON] в належній їй частині домоволодіння було самовільно проведено прибудову літ.А3-1, що складається з приміщень 1-1 - коридор, площею 2,1 кв.м; 1-3 - кухня, площею 16,5 кв.м; 1-4 - санвузел, площею 2,5 кв.м, що відображено в акті ідеальних часток від 21.02.2007 року та технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому станом на 21.02.2017 року (а.с.14-17,27-31 т.1). Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст.376 ЦК України. Відповідно до частини першої ст.376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом ч.ч.4,7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст.16,386,391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом ст.376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст.3,15,16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року №6-180цс14 та в силу ст.360-7 ЦПК України враховується судом під час розгляду даної справи. Як встановлено судом прибудова А3-1 здійснювалась позивачкою [PERSON] без належним чином затвердженого проекту та дозволу на будівництво, а тому в силу ч.1 ст.376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. Разом з тим, суд враховує, що вказана прибудова здійснювалась позивачкою до належної їй на праві власності частини домоволодіння по [ADDRESS] та на земельній ділянці, що передана їй у власність для обслуговування цього будинку. Згідно технічного висновку від 2007 року ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» (ліцензія серії АБ №204319, дійсна з 26.07.2005 року по 26.07.2010 року), складеного на підставі обстеження будівельних конструкцій квартири [ADDRESS] після здійснення самочинної прибудови А3-1, вбачається, що технічний стан будівельних конструкцій приміщень квартири задовільний та останні придатні для подальшої експлуатації (а.с.17-22 т.1). Постановою №424 від 23.05.2006 року начальника Інспекції ДАБК [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.96 КУпАП за фактом проведення реконструкції квартири та самовільної прибудови і гаражу без дозволу у вигляді штрафу в сумі 170 грн., який було сплачено останньою (а.с.52,53 т.1). В обґрунтування підстав пред'явлених зустрічних позовів позивачі за останніми посилались на те, що внаслідок здійснення [PERSON] самочинної прибудови було частково зайнято земельну ділянку, що перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння; суттєво порушено інсоляцію внутрішнього двору та приміщень належної їм квартири. Відсутність інсоляції та зливних стоків призвело до затримання вологи, стійкого запаху плісняви в квартирі, який неможливо провітрити через порушення будівельних норм [PERSON] значно утруднений доступ автомобілям протипожежної безпеки, невідкладної допомоги, газовій та енергопостачальним службам. Разом з тим, посилаючись на вказані обставини, як свідчення порушення їх прав та підстав заявлених позовних вимог, позивачі за зустрічним позовом у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких належних доказів на підтвердження цих обставин не надали, клопотань про витребування доказів, призначення відповідних експертиз, виклик та допит свідків, не заявляли. В той час, як знесення самочинного об'єкту нерухомості відповідно до ст.376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень. Як вбачається з технічного паспорту на домоволодіння, виготовленому станом на 21.02.2017 року, тобто на час здійснення [PERSON] самочинної прибудови А3-1, в експлікації до плану земельної ділянки не відображено даних про самовільних захват землі (а.с.27-31 т.1). [PERSON] до зустрічного позову було надано акт від 21.06.2006 року, щодо обстеження території домоволодіння по [ADDRESS], в якому зазначено, що на момент обстеження мешканцями квартири №№2,3 були пред'явлені скарги на незаконну прибудову сусідів по квартирі №1, яка розташована у безпосередній відстані 2,5-3 м від вікон квартири №3 та загороджує прохід в квартиру №2. На територію двору створено звалище будівельного сміття, гілок та інш. (а.с.159 т.1). Проте, вимог про звільнення земельної ділянки від будівельного сміття та інших речей чи матеріалів, позивачами за зустрічним позовом не заявлялось, а зазначені в акті дані що незаконна прибудова сусідів по квартир №1, яка розташована у безпосередній відстані 2,5-3 м від вікон квартири №3 та загороджує прохід в квартиру №2, фактично викладені у формі змісту скарги мешканців квартир №№2,3, а не є свідченням фіксування певних фактів. Таким чином вказаний акт не містить посилань та фактичних даних щодо порушення будівельних, санітарних протипожежних та інших норм та стандартів Крім того, вказаний акт складений помічником лікаря відділення комунальної гігієни, який не є експертом (спеціалістом) в галузі будівництва та архітектури. За вказаних обставин суд не визнає вказаний акт належним та допустимим доказом. В обґрунтування заявлених вимог позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилався на те, що [PERSON] безпідставно вчиняє сварки, загрожує фізичною розправою та робить пакості, принижує його людяність та чоловічу гідність; розповсюджує через сусідів плітки, небувальщину за для того, щоб інші співвласники її підтримали в суді. Такою тривалою поведінкою протягом 2006-2014 років, остання спричинила йому моральну шкоду, яку вони оцінюють в розмірі 10000 грн. Проте, у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких доказів в обґрунтування вказаних вимог [PERSON] також надано не було та відповідних клопотань про їх витребування не заявлялось. Аналогічні вимоги були заявлені і в зустрічному позові, поданому [PERSON] в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] При цьому доводи останнього аналогічні з доводами, викладеними в позовній заяві [PERSON] та стосуються завдання моральної шкоди саме останньому. Будь-яких доказів та обґрунтувань щодо вчинення дій, що стали наслідок заподіяння моральної шкоди безпосередньо [PERSON] в позовній заяві не наведено та суду не представлено. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачами під час розгляду справи не доведено факту порушення своїх прав, в зв'язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] в його інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю їх належними доказами. Під час розгляду справи в суді представником [PERSON] також було зазначено про попуск позивачами за зустрічними позовами строків позовної давності щодо заявлених вимог про знесення самочинного будівництва та зроблено усуну заяву про застосування останніх. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] ще в травні-червні 2006 року звертався до відповідних органів з приводу самовільної реконструкції [PERSON] квартири та порушення своїх прав, як співвласника домоволодіння земельної ділянки, про що свідчать відповідь Інспекції ДАБК від 06.05.2006 року та складений акт від 21.06.2006 року за його зверненнями (а.с.158,159 т.1). Разом з тим, з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної прибудови [PERSON] звернувся лише 26.08.2014 року, тобто з пропуском встановлено ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Клопотань про поновлення вказаного строку останній не заявляв та доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску останнього суду не представив. Вказані обставини, з огляду на заяву представника позивачки [PERSON] є передбаченою ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України підставою для відмови в задоволенні позову. Проте, в даному випадку судом положення ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України не застосовуються, в зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог з інших правових підстав. В частині заявлених позовних вимог позивачкою [PERSON], суд враховує наступні обставини. В судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що в загальне користування співвласників домоволодіння по [ADDRESS] по фактичному розміщенню частин нерухомого майна в процесі проектування земельних ділянок було виділено ділянку розміром 611 кв.м з в'їздом розміром 48 м. Також в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не заперечувався той факт, що ним на земельній ділянці загального користування ним було побудовано бетонний паркан. А тому, вказана обставина в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню. Проте, додаткового підтверджується технічними матеріалами, виконаними фахівцями ТОВ «Бізнес-Експерт», відповідно до яких внаслідок зведення [PERSON] паркану було самовільно зайнято земельну ділянку загального користування в розмірі 0,0023 га (а.с.86-96 т.2). Відповідно до ст.96 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) землекористувачі, окрім іншого, зобов'язані: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно ст.103 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Згідно ч.ч.2,3 ст.152 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також способи захисту цивільних прав встановлені ч.2 ст.16 ЦК України. З огляду на наведені положення законодавства, враховуючи, що під час розгляду справи судом було встановлено факт зведення [PERSON] паркану на земельній ділянці, що перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння по [ADDRESS], самовільно та без згоди останніх, суд вважає, що внаслідок чого було обмежено право, зокрема, позивачки [PERSON] на вільне користування земельною ділянкою на рівні з іншими співкористувачами. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог останньої в частині зобов'язання [PERSON] усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самовільно збудованого паркану на земельній ділянці загального користування по [ADDRESS]. В частині заявлених [PERSON] позовних вимог щодо зобов'язання відповідача [PERSON] припини використання земельної ділянки загального користування за вказаною адресою під паркування автотранспорту, позивачці слід відмовити, оскільки відповідач має право на рівні з іншими співвласниками домоволодіння користуватись земельною ділянкою загального користування та будь-яких належних та допустимих доказів тому, що внаслідок періодичного розміщення [PERSON] транспортного засобу на земельній ділянці загального користування порушуються права позивачки, останньою у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України суду представлено не було. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути сплачений останньою судовий збір за задоволену вимогу немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп. В зв'язку з відмовою в задоволенні решти позовних вимог за первісним позов та в задоволенні зустрічних позовних, понесені сторонами судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останніх. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial