Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, при цьому пояснивши наступне. Відповідач подав скаргу до Прокурора м. Києва в якій вказав, що позивачі по справі шахрайським способом хочуть заволодіти майном та назвав їх злочинцями, ці відомості, на думку позивачів, принижують їх честь та гідність. Позивачі зазначають, що ці відомості не відповідають дійсності та внаслідок дій відповідача завдано моральну (немайнову) шкоду, яка полягає в душевних стражданнях. Позивачі зазначають, що на них впливав психологічний фактор порушення їхніх інтересів та збільшував глибину переживань, вони зазнали значного нервового напруження внаслідок протиправної поведінки відповідача, негативні емоції та переживання вплинули на спокій. Емоційне переживання не спадає, так як напруження не спадає так як змушені захищати свої інтереси через судову систему і ці процедури вносять дискомфорт у життя. У зв'язку з зазначеним, просили суд зобов'язати [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності і принижують честь і гідність викладених письмово шляхом публічного вибачення. Окрім того, просили стягнути з [PERSON] на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000, 00 гривень кожному з позивачів. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю. Позивач [PERSON] підтримав позицію представника та наполягав на задоволенні позову. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому представник позивача зазначив, що його довіритель звернувся до Прокурора м. Києва із зазначеною скаргою, як до правоохоронного органу з метою захисту своїх прав та законних інтересів. Зокрема, наведеною скаргою відповідач просив Прокурора м. Києва перевірити обставини викладені у скарзі, вжити заходи реагування. Крім того представник відповідача зазначив, що скарга не містить фактичних тверджень, а складається із оціночних суджень, які відповідач просив Прокурора м. Києва перевірити. Врахувавши надані сторонами пояснення, на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд робить висновок про необхідність відмовити у задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач звернувся із скаргою від 01.11.2007 року до Прокурора м. Києва стосовно незаконних дій позивачів по відношенню до відповідача та її родини. Разом з цим, із тексту вищезазначеної скарги вбачається, що відповідач зазначив наступні обставини, як підстави для її подання до Прокуратури міста Києва, як правоохоронного органу: «... Я вынужден обратиться с настоящей жалобой, т.к. однозначно считаю, что в отношении меня и моей семьи, имеют место мошеннические действия в особо крупных размерах, которые преступники совершили, используя Святошинский районный суд. Г. Киева. Преступление имеет цель завладеть домостороением… Мошенничество в отношении нас совершили Братья [PERSON] и [PERSON]. Они пытаются завладеть имуществом и жилым домом покойной [PERSON], умершей [INFO] года, проживающей по адресу [ADDRESS]…Прошу проверить мою жалобу и возбудить уголовное дело по ст. 190 УК Украины.». При цьому суд вказує, що відповідач скаргою від 01.11.2007 року просив Прокурора м. Києва вжити передбачені чинним законодавством заходи реагування. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положеннями ст. 11 ЦПК України унормовано, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з цим суд зазначає, що відповідно до ст. ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому, відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру», діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 12. Закону України «Про прокуратуру», прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду. Разом з цим п. 16 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідач звернувся із скаргою від 01.11.2007 року до Прокуратури м. Києва, як до правоохоронного органу з метою захисту своїх прав та законних інтересів, а тому викладені у наведеній скарзі міркування та обставини не є інформацією, що порочать честь та гідність позивачів. Крім того, щодо інших положень скарги від 01.11.2007 року, суд зазначає наступне. В положеннях п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому суд зазначає, що інформація яку позивачі просять спростувати має характер оціночних висловлювань і виражає критичне суб'єктивне ставлення її автора, у зв'язку з чим вищенаведена інформація є оціночним судженням відповідача щодо позивачів. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Крім того у п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивачів та приниження їх честі і гідності, не підлягає задоволенню і позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди. У зв'язку із наведеним, вищезазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed