Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2004 р. на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Шевченківської районною в м. Києві державної адміністрації від 18.06.2020 р. №109-109/П-922 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] (мати), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук), [PERSON] (фізична особа), [PERSON] (донька). Однак, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено акти про проживаючих осіб в житловому приміщенні від 27.07.2018 р. та від 05.06.2020 р. представниками обслуговуючої організації ТОВ «Будівельна компанія фасад конструкшн». Відповідачі не проживають в даній квартирі, в утриманні майна участі не беруть, їхніх особистих речей в квартирі немає, квартирою вони не цікавляться, не з`являлися в квартирі понад одного року. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачі відповідачам не чинили. Відповідачі жодного дня не проживали за адресою реєстрації, отримали її з ціллю можливості користуватись правами мешканців м. Києва, але станом на 22.06.2020 р. понад трьох років не з`являлись в квартирі та не телефонували. Позивачам не відомо про фактичне місце перебування відповідачів, зв`язок втрачено. Позивачі вважають, що факт реєстрації порушує їх право на вільне розпорядження та користування майном, позбавляє можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, а тому просять суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та стягнути судові витрати. Провадження у справі було відкрито 11.01.2021 р., відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами прощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачі [PERSON] , [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю. Зазначили, що вимоги позову підтримують, просять задовольнити, проти заочного рішення не заперечують. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань, а також відзивів на позов від них в адресу суду не надходило. Враховуючи згоду позивачів на заочний розгляд справи, суд відповідно до вимог ст.ст. 223,280, 281 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко Оленою Володимирівною. Як свідчить довідка про зареєстрованих осіб № 10.9-109/П-922 від 18.06.2020 року, надана у встановленому законом порядку Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 03.03.2005 р., [PERSON] з 03.03.3005 р., [PERSON] з 03.03.2005 р., [PERSON] з 21.12.2006 р., [PERSON] з 17.06.2010 р. Як зазначають позивачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі, за житлово-комунальні послуги не сплачують, що перешкоджає позивачу належним чином користуватись та розпоряджатись даною квартирою. Факт не проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується актами від 27.07.2018 р. та від 05.06.2020 р., засвідченого майстрами та бригадиром технічної дільниці обслуговуючої організації ТОВ «Будівельна компанія фасад конструкшн». Відповідно до ст. 41 Конституції України Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Під час розгляду справу не було встановлено обставин та не отримано доказів, які б свідчили про те, що відповідачі проживають у спірному помешканні та поряд з власником несуть витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг. Разом з тим, не було встановлено обставин які б свідчили, що відповідачам чиняться перешкоди у проживанні за місцем реєстрації - в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивачі є власниками квартири, вони мають право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їм користуватися та розпоряджатися майном - квартирою. Так, в постанові Верховного Суду від 09.10.2019 року по справі № 615/1636/17 зазначено, що виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За приписами ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які свідчать про поважність причин не проживання у спірному приміщенні, відсутність підстав вважати, що відповідачам чиняться перешкоди у їх праві та з огляду на те, що реєстрація [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у приміщені обмежує права позивачам у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved