Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивачі звернулися з вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого покликались на те, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.08.2013р. № 410 [PERSON] було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 31,0кв.м. на [ADDRESS]. Надання вказаної квартири відбувалось з житлового фонду виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, з врахуванням рішення адміністрації та профспілкового комітету апарату виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за № 1 від 25.07.2013р. На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.08.2013р. № 410 позивачу було видано ордер на житлове приміщення № 001342 від 12.08.2013р. Після цього, позивачка розпочала використання даного житлового приміщення. Оскільки дана квартира перебувала у занедбаному стані, для належного її використання необхідно було здійснити ремонтні роботи, що позивачка і розпочала робити. Одночасно, ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» було проведено технічну інвентаризацію спірного житлового приміщення та виготовлено технічний паспорт від 16.08.2013р. В подальшому, позивачкою вказану квартиру було приватизовано та відповідно до розпорядження міського голови від 23.08.2013р № 364-р оформлено свідоцтво про право власності від 02.09.2013р. Згідно інформації, що міститься в свідоцтві про право власності від 02.09.2013р. позивачка та її син [PERSON] отримали у власність в рівних долях (по 1/2 частині) квартиру [ADDRESS]. Інформацію про [PERSON] як про власника 1/2 частини було внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обмежень 05.09.2013р., номер запису про право власності 2373002. Аналогічна інформація була внесення про право власності [PERSON] Таким чином, позивачі правомірно набули право власності на вищеописані житлові приміщення. Однак позивачам стало відомо, що 30.08.2013р. приватним нотаріусом [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено інформацію про право власності на їх квартиру за [PERSON] Підставою для внесення такої інформації стало свідоцтво про право власності на житло від 08.08.2000р., що було видане госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження міською голови від 04.08.2000р. № 490-р. В цей же день цим же нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу реєстровий № 1571, за яким [PERSON] відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] і відповідно, інформація про [PERSON], як про власника квартири, була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира [ADDRESS] до розпорядження міського голови від 23.08.2013р. № 364-р перебувала у власності територіальної громади міста Івано-Франківська та перебувала в розпорядженні житлового фонду виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, що підтверджується повідомленням департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17.07.2013р. № 1270/01-07/03. Тобто, приватизація спірних житлових приміщень відбулась вперше тільки за розпорядженням міського голови від 23.08.2013р. № 364-р. До того часу спірна квартира ніким не приватизовувалась, а органи місцевого самоврядування чи будь-які уповноважені на те установи не приймали рішень (розпоряджень, тощо) щодо приватизації чи іншого відчуження даної квартири. Що стосується розпорядження міського голови від 04.08.2000р. № 490-р на підставі якого [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 08.08.2000р., то такого розпорядження міського голови яке нібито стало підставою для видачі свідоцтва про право власності за [PERSON] не існує. Вказана обставина підтверджується листом архівного відділу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.10.2013р. № 125/4-06. Таким чином, відсутність в природі розпорядження міського голови від 04.08.2000р. № 490-р на підставі якого [PERSON] було нібито видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 08.08.2000р. свідчить про те, що свідоцтво про право власності на спірний об'єкт нерухомого майна від 08.08.2000р. за [PERSON] є підробленим, і відповідно таким, що не може мати жодних юридичних наслідків. Незважаючи на це, приватним нотаріусом [PERSON] було внесено інформацію про [PERSON] як власника квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В свою чергу, [PERSON] без жодних правових підстав, не будучи власником спірної квартири здійснила її відчуження в користь [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу від 30.08.2013р. реєстровий № 1571. Отже, станом на сьогоднішній день мають місце обставини за яких право власності позивачів не визнається та оспорюється відповідачами, які підтверджують свої права на спірну квартиру підробленим, недійсним свідоцтвом про право власності від 08.08.2000р. та недійсним договором купівлі-продажу від 30.08.2013р. реєстровий № 1571. За таких обставин, підтверджуючими документами на спірне майно у позивачів є розпорядження міського голови від 23.08.2013р. № 364-р та свідоцтво про право власності від 02.09.2013р. та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.09.2013р. (номер запису про право власності 2373002 від 03.09.2013р.). Враховуючи відсутність правових підстав для виготовлення свідоцтва про право власності від 08.08.2000р., вони вважають, що дане свідоцтво про право власності відповідно до якого було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] слід визнати недійсним та скасувати. Враховуючи вищевикладені обставини [PERSON] не мала правових підстав для відчуження спірної квартири [PERSON] за договором купівлі-продажу від 30.08.2013р. реєстровий № 1571, тому спірний договір купівлі-продажу від 30.08.2013р. реєстровий № 1571 суперечить законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що в сукупності свідчить про наявність беззаперечних підстав для визнання його недійсним. Просили визнати за ними право власності в рівних долях (по 1/2 частині) на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,2кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS], визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 08.08.2000р. відповідно до якого відбулось оформлення права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,2кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS] за [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 44,2кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS], що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 30.08.2013р., реєстровий № 1571, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просив позов задоволити, при цьому не заперечив проти заочного розгляду справи за відсутності відповідачів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали. Тому суд, враховуючи думку представника позивачів, який не заперечив проти вирішення справи за відсутності відповідачів, розглянув справу за відсутності останніх та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності, а відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.08.2013р. № 410 (а.с.7) [PERSON] (склад сім'ї 4 особи) було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 31,0кв.м. на [ADDRESS]. Надання вказаної квартири відбувалось з житлового фонду виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, з врахуванням рішення адміністрації та профспілкового комітету апарату виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за № 1 від 25.07.2013р. Позивачу було видано ордер на спірне житлове приміщення № 001342 від 12.08.2013р. (а.с.8). ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» було проведено технічну інвентаризацію спірного житлового приміщення та виготовлено технічний паспорт від 16.08.2013р. (а.с.14-15). Позивачем вказану квартиру було приватизовано та відповідно до розпорядження міського голови від 23.08.2013р № 364-р (а.с.9-10) оформлено свідоцтво про право власності від 02.09.2013р. (а.с.11). Згідно свідоцтва про право власності від 02.09.2013р. (а.с.11) [PERSON] та її син [PERSON] отримали у власність в рівних долях (по 1/2 частині) квартиру [ADDRESS]. Інформацію про [PERSON] як про власника 1/2 частини було внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обмежень 05.09.2013р., номер запису про право власності 2373002. Аналогічна інформація була внесення про право власності [PERSON] (а.с.12). В той же час в судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.08.2000р. (а.с.73) спірна квартира належить [PERSON] (відповідачу по справі). Вказане свідоцтво було видане госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження міською голови від 04.08.2000р. № 490-р. 30.08.2013р. приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] внесено інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірну квартиру за [PERSON] (а.с.78). Того ж дня, приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу реєстровий № 1571, за яким [PERSON] відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] і відповідно, інформація про [PERSON], як про власника квартири, була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.71-72,79). Як вбачається з повідомлення Департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 17.07.2013р. № 1270/01-07/03 (а.с.6) квартира [ADDRESS] до розпорядження міського голови від 23.08.2013р. № 364-р перебувала у власності територіальної громади міста Івано-Франківська та перебувала в розпорядженні житлового фонду виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Відповідно до повідомлення архівного відділу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.10.2013р. № 125/4-06 (а.с.13) зазначеного вище розпорядження міського голови від 04.08.2000р. № 490-р не існує, в архівному відділу є розпорядження міського голови № 490-р від 03.10.2000р. «Про позаштатних інспекторів міськвиконкому з питань благоустрою та санітарного стану, від 04.08.2000р. є розпорядження № 390-р «Про заходи щодо посилення пожежної безпеки в місті» та за № 391-р «Про визначення замовника на будівництво автоматизованої дизельної електростанції в м. Івано-Франківську. При цьому, відповідно до висновку експерта НДКЦ в Івано-Франківській області № 09/03-28 від 11.02.2014р. «підпис від імені [PERSON] у свідоцтві від 08.08.200р. про право власності на житло на ім'я [PERSON], а саме на квартиру [ADDRESS] виконаний не [PERSON], а іншою особою». Відтак в судовому засіданні поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами ті обставини, що приватизація спірної квартири відбулась лише за розпорядженням міського голови від 23.08.2013р. № 364-р., до цього часу спірна квартира ніким не приватизовувалась, що також додатково (крім вище заначеного) підтверджується відповіддю Івано-Франківського ОБТІ № 1190/01-21 від 22.10.2013р. (а.с.34), а органи місцевого самоврядування чи будь-які уповноважені на те установи не приймали рішень (розпоряджень, тощо) щодо приватизації чи іншого відчуження даної квартири, Наведені обставини дають суду підстави вважати позивачів [PERSON] та [PERSON] дійсними власниками спірної квартири, а відтак є всі правові підстави для визнання їх власниками спірної квартири, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 08 серпня 2000 року. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відтак, враховуючи вищенаведене те, що відповідач [PERSON] не була законним власником спірної квартири, яку остання в свою чергу відчужила відповідачу [PERSON], та те, що відповідачі не подали жодних належних та допустимих доказів на спростування наведених позивачами у заяві та встановлених у судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку про те, такий договір купівлі-продажу порушує законні права власників спірної квартири, а тому його слід визнати недійсним. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України На підставі наведеного, у відповідності до ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved