Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] в особі представника адвоката Штундюка О.А. звернулися до суду з цивільним позовом до відповідача [PERSON] , про визначення частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позов мотивований тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 13.03.2014, земельна ділянка кадастровий № 1820955100:01:004:3056, загальною площею 0,1407 га., що розташована в [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 2/6 частин будинку [ADDRESS] , з відповідно часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель і споруд , а також у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.06.2021, зареєстрованого в реєстрі за №837, [PERSON] та [PERSON] успадкували вищевказану частку будинку, яка належала померлому [PERSON] . В червні 2021 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку, на якій розташована успадкована ними після смерті [PERSON] частка будинку [ADDRESS] з відповідно часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель і споруд. Постановою приватного нотаріуса від 16.06.2021 позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку через те, що вказана земельна ділянка належить співвласникам саме на праві спільної сумісної власності, відповідно - їх частки не виділені. При цьому, частки співвласників у праві спільної власності на домоволодіння не є рівними та відрізняються між собою. На підставі викладеного, просили суд визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий № 1820955100:01:004:3056, загальною площею 0,1407 га., що розташована в [ADDRESS] , складає 2/6 часток та визнати за [PERSON] та [PERSON] , в рівних частка, право власності на 2/6 часток земельної ділянки кадастровий № 1820955100:01:004:3056, загальною площею 0,1407 га., що розташована в Житомирській області, Брусилівського району смт. Брусилів, вулиця Огієнка І. в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] , належним чином повідомлені про розгляд справи до суду не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити. Представник позивачів - адвокат Штундюк О.А. належним чином повідомлений про розгляд справи до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, повідомив, що йому зрозумілі наслідки визнання позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 03.06.2015 серії [NUMBER] та копією свідоцтва про одруження від 24.12.2003 серії [NUMBER] (а.с.10,11 ). Позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 01.12.1970 серії [NUMBER] (а.с. 9). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.09.2020 Брусилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Реєстраційною службою Брусилівського районного управління юстиції в Житомирській області від 13.03.2014 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.03.2014 земельна ділянка площею 0,1407 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1820955100:01:004:3056, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності, номер запису про право власності 4960095 (а.с. 13, 14 ). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.06.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 837, спадкоємцями 2/6 часток житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] в рівних долях є його діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.06.2021 № 65082547 зареєстровано видачу свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 260520255 від 08.06.2021 та № 261751585 від 16.06.2021 за [PERSON] та [PERSON] зареєстрована приватна спільна часткова власність в розмірі 1/6 за кожним на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17, 18). Згідно копії договору купівлі-продажу будинку від 26.12.2009 [PERSON] - в розмірі 2/6 частин, [PERSON] - в розмірі, 1/6 частини, [PERSON] - в розмірі 1/6 частини, [PERSON] - в розмірі 1/6 частини та [PERSON] - в розмірі 1/6 частини придбали житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19, 20 ). Згідно заповіту від 10.02.2012, [PERSON] своє майно в рівних частках заповів своїм ідять [PERSON] та [PERSON] (а.с.56). Постановою приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області Отрищенком О.І. від 16.06.2021 позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1407 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1820955100:01:004:3056, оскільки не є можливим визначити частку [PERSON] , і відповідно частки спадкоємців, на які необхідно посвідчити свідоцтво про право на спадщину (а.с. 21). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 28.01.2020 Брусилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) серії [NUMBER] , актовий запис № 21 (а.с. 22). Після смерті [INFO] [PERSON] спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] прийняв її чоловік [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.2020 та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 23, 24). Судом досліджена копія спадкової справи, відповідно до якої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] . Вбачається,що спір виник в зв`язку з неможливістю оформити позивачами своїх спадкових прав на земельну ділянку в зв`язку з невизначенням за життя розміру частки спадкодавця у праві власності на дане нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Так, статтею 13 Європейської конвенції про права людини передбачено право на ефективний засіб правового захисту як одне з ключових положень, що лежить в основі системи захисту прав людини. Згідно з роз`ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вирішуючи позовні вимоги про визначення частки спадкодавця в праві спільної сумісної власності суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною першою статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Особа не позбавлена права на захист своїх порушених прав шляхом подання позову про визнання права власності у порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності. Аналогічний правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 20.06.2018 у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20.06.2018 у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20.03.2019 у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18), від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22.04.2020 у справі № 61-11210св19 (провадження № 61-11210св19), від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16.09.2020 у справі 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19). З огляду на викладене вище, суд не може вирішувати питання про права померлого спадкодавця (батька позивачів), адже він не є стороною процесу, не має цивільної та цивільної процесуальної дієздатності у зв`язку зі смертю, а тому пред`явлені позовні вимоги щодо визначення його частки у спільній сумісній власності є необґрунтованими, не узгоджуються з вимогами законодавства та не є належним способом захисту порушених прав позивача відповідно до статті 16 ЦК України. Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. З огляду на наведене, суд також не вбачає також підстав для задоволення цієї позовної вимоги і в зв`язку з визнанням позову відповідачем, так як таке визнання суперечить закону. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивачі як єдині спадкоємці батька за заповітом, своєчасно і в установленому порядку прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Відомостей про визнання заповіту недійсним чи його нікчемність в суду відсутні. Позовні вимоги заявлено до належного відповідача як іншого співвласника спірного нерухомого майна, інших осі, чиї б права могли бути порушені при вирішенні даного спору - не встановлено. Перешкодою в отриманні свідоцтв про право спадщину в нотаріальному порядку є невизначення частки спадкодавця у правів власності на земельну ділянку, на якій розміщено житловий будинок, на який, в свою черго, таки частки визначені. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 (далі - лист ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013) визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Так, у відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Так, за змістом ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом роз`яснень, що містяться в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 (далі - лист ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013), умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Так, за змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). За визначенням ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно з ч. 5 ст. 89 ЗК України при визначенні розміру часток у спільній сумісній власності слід виходити з того, що вони є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Статтею 120 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Згідно з частинами 1 та 4 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип юридичної єдності частини земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип юридичної єдності частини земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При цьому під час застосування положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України судам слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року (провадження № 6-2цс15), від 13 квітня 2016 року (провадження № 6-253цс16), від 12 жовтня 2016 року (провадження № 6-2225цс16). У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступу від наведених висновків. Враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, проаналізувавши досліджені письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що оскільки спадкове майно - земельна ділянка з кадастровим номером 1820955100:01:004:3056 (цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміщена під житловим будинком, частка спадкодавця в праві власності на будинок складала 2/6 частини та була успадкована позивачами в рівних долях по 1/6 частині, то при визначенні розміру часток позивачів як співвласників у праві власності на земельну ділянку слід виходити з розміру їх часток в праві власності на житловий будинок, який розташований на зазначеній земельній ділянці, тобто по 1/6 частині за кожним. Відтак суд вважає доведеним, що позивачі, як єдині спадкоємці за заповітом, які отримали відповідні свідоцтва про право власності в порядку спадкування на 1/6 частину житлового будинку, також мають право і на відповідні 1/6 частини і у справі власності на земельну ділянку № 1820955100:01:004:3056, на якій будинок розташований і яка за життя належала спадкодавцю. В позасудовому порядку свої права на спадкове майно позивачі оформити не можуть з об`єктивних причин. Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за позивачами в рівних долях права власності в порядку спадкування за заповітом на 2/6 часток земельної ділянки, кадастровий № 1820955100:01:004:3056, загальною площею 0,1407 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] , тоді як в задоволенні позовної вимоги про визначення частки в праві спільної сумісної власності суд відмовляє. Враховуючи викладене,

Outcome: partial