Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право власності у рівних частках в праві спільної часткової власності, по 1/3 частини за кожним, на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначили, що 24 липня 2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], та позивачем [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] і [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого продавці [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] від свого імені та від імені своїх на той час неповнолітніх дітей придбала квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (колишній Дніпродзержинськ), [ADDRESS]. Після укладення договору купівлі-продажу Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське БТІ» зареєструвало за позивачами право власності на придбану квартиру. У березні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Другої камянської державної нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу вище вказаної квартири. Проте, нотаріус, посилаючись на підпункти 4.2, 4.3 пункту 4 глави 1 ІІ розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом від 22 лютого 2012 року № 296/5, відмовив у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу, оскільки на момент придбання квартири [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], на час продажу квартири цей шлюб розірвано, а згода колишнього чоловіка відповідача [PERSON] на продаж квартири відсутня. Про те, що вказана квартира за законом вважається спільним майном подружжя позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], вони, позивачі, дізналися тільки після відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо цієї квартири. Не зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 1998 року по 02 вересня 2003 року, фактичні шлюбні відносини між ними були припинені у 2000 році, що підтверджується рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 вересня 2009 року про розірвання шлюбу між подружжям. Позивач [PERSON] придбала спірну квартиру для себе і своїх на той час неповнолітніх дітей за свої особисті кошти, які вона отримала від продажу належної їй квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], оформивши 11 липня 2001 року правочин у вигляді договору дарування, але при цьому вона отримала від покупця квартири [PERSON] грошові кошти за фактично продану квартиру. Відповідач ніколи не проживав та не був зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується актом про непроживання та довідкою про склад сімї. Посилаючись на ст. 57 СК України, позивачі вважають, що квартира [ADDRESS], є їх особистою приватною власністю і не є обєктом спільного майна подружжя, оскільки була придбана за особисті кошти [PERSON] Позивач [PERSON] в підготовче засідання не зявилася, надала суду письмову заяву, в якій просить провести підготовче засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримує та з урахуванням визнання відповідачем позову, просить ухвалити рішення про задоволення позову. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в підготовче засідання не зявилася, надала суду письмову заяву, в якій просить провести підготовче засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримує та з урахуванням визнання відповідачем позову, просить ухвалити рішення про задоволення позову. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не зявилася, надала суду письмову заяву, в якій просить провести підготовче засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримує та з урахуванням визнання відповідачем позову, просить ухвалити рішення про задоволення позову. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просить провести підготовче засідання за його відсутності, позовні вимоги підтримує та з урахуванням визнання відповідачем позову, просить ухвалити рішення про задоволення позову. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позов визнає, не буде надавати відзив на позовну заяву, йому зрозумілі наслідки визнання ним позову. Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив провести підготовче засідання за відсутності сторін та відповідно до ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення у справі. Встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та перевіривши наявність для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. В підготовчому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 1998 року по 02 вересня 2003 року, що підтверджується рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська про розірвання шлюбу від 02 вересня 2003 року ( а.с. 15). 12 листопада 1998 року в них народилася дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8). Як зазначено в позові, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] припинили фактичні шлюбні відносини у 2000 році, тобто ще до розірвання шлюбу. Те, що подружні стосунки вони не підтримують з 2000 року, припинили спільне проживання та ведуть окреме господарство було визнано відповідачем при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 24 липня 2001 року позивач [PERSON], яка діяла за себе та неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], придбала у власність квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ (Камянське), [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу вказаної квартири був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований реєстрі за № 672 (а.с. 9). 24 липня 2001 року ОКП «Дніпродзержинське БТІ» зареєструвало право приватної власності позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на придбану квартиру в реєстровій книзі № 121 за реєстровим № 21278, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі та довідкою ОКП «Дніпродзержинськ БТІ» № 110 віл 29 січня 2018 року (а.с.13). Згідно технічного паспорту, квартира за адресою: [ADDRESS], складається із трьох житлових кімнат, має загальну площу 68,5 кв.м., житлову площу 41,3 кв.м. (а.с. 11-12). В березні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Другої камянської державної нотаріальної контори для вчинення нотаріальної дії посвідчення договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири. Проте у вчиненні цієї нотаріальної дії позивачу було відмовлено. Як зазначено у постанові нотаріуса Другої камянської державної нотаріальної контори [PERSON] від 27 березня 2018 року ( а.с. 14), на час купівлі-продажу квартири [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], на час продажу цієї квартири вищезазначений шлюб розірвано. Відповідач не надає згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка була придбана в період зареєстрованого шлюбу. Згідно підпунктів 4.2, 4.3 пункту 4 глави 1 ІІ розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20596, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчені. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У звязку з неможливістю нотаріуса упевнитись у згоді колишнього подружжя відчужувача на укладення правочину, [PERSON] було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири. Відповідно до\~п.\~3\~ч.\~1\~ст.\~57\~ Сімейного\~кодексу України\~ особистою\~ приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як було зазначено вище, судовим рішенням у цивільній справі про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що сторони з 2000 року не підтримують подружні стосунки, припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин за час окремого проживання, [PERSON] придбала у власність за свої особисті кошти для себе і двох своїх неповнолітніх дітей квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 1/7076 від 15 березня 2018 року (а.с. 17) та акту про непроживання, затвердженого директором КП КМР «УКОЖФ» (а.с. 18), відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не реєструвався і не проживав, при тому, що позивачі були зареєстровані у житловому приміщенні з 07 серпня 2001 року. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира була придбана позивачем [PERSON] хоча й у період шлюбу, але за свої особисті кошти після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем [PERSON] за час їх окремого проживання, це нерухоме майно не може бути віднесено до обєкту права спільної сумісної власності подружжя і вважається особистою приватною власністю позивачів. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у справі №6-801цс16 від 07 вересня 2016 року. Із договору купівлі-продажу квартири вбачається, що квартира [ADDRESS] (Дніпродзержинськ) була придбана позивачем [PERSON] для себе і двох своїх дітей: позивачів [PERSON] та [PERSON], тобто у спільну власність. Проте, у договорі купівлі-продажу не було визначено у яку саме спільну власність (спільну сумісну або спільну часткову) була придбана вказана квартира. Частина 4 ст. 355 ЦК України встановлює презумпцію дії правового режиму права спільної часткової власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Така презумпція застосовується в тих випадках, коли в договорі конкретно не визначено правовий режим спільності. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] дійсно належить позивачам на праві спільної частково власності, тобто кожен з них є власником 1/3 частки цієї квартири. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Згідно ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду справи повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Частиною 1 статті 142 ЦПК передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved