Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] та просили визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло. В даній квартирі вони проживала разом з онуком [PERSON], відповідачем по справі, який разом зі своєю матір'ю в 2000 році добровільно виїхали з вищезазначеної квартири та по теперішній час відповідач в даній квартирі не проживає. Однак, не зважаючи на те, що відповідач в зазначеній квартирі вже тривалий час не мешкає, він продовжує бути в ній прописаний, за нього продовжують систематично нараховувати комунальні платежі, які відповідні комунальні служби визначають за кількістю зареєстрованих згідно паспортного обліку. Оплата платежів причиняє позивачам значні матеріальні збитки, крім того позивачі позбавлені можливості щодо оформлення житлової субсидії, тому були вимушені звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області було відкрито провадження від 07.08.2018 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу було надано строк 15 днів з дня отримання ним даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідачу [PERSON], відповідно до вимог ЦПК України, за місцем реєстрації та місцем останнього відомого місця проживання, були направлені копії позовної заяви та додатків до неї, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву за наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. На адресу суду повернулися поштові повідомлення від [PERSON] з відміткою «за закінченням зберігання». Таким чином, відповідачу направлені документи відповідно до вимог ЦПК України, заперечень від відповідача не надійшло, відзив відповідач не подав. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв'язку з неподанням відповідачем відзиву, та з урахуванням клопотання позивачів щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні фактично встановлено, що позивачам на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10, 11). З довідки наданою адресно - довідковим підрозділом ГУДМС України в Дніпропетровській області, вбачається, що в квартирі [ADDRESS], дійсно є зареєстрованим [PERSON], [INFO] (а.с. 21). Згідно акту про не проживання від 25 травня 2018 року складеного жителями будинку [ADDRESS], встановлено та підтверджується, що [PERSON] дійсно проживав в квартирі [ADDRESS], але з 2000 року в даній квартирі він не проживає (а.с. 14). Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законами або загальним принципами міжнародного права. Конституція України, а саме стаття 41, гарантує кожному право володіння, користування та розпорядження його власністю. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник за своїм розсудом користується, володіє і розпоряджається своїм майном. Статті 386, 391 цього Кодексу визначають право власника вимагати усунення всяких порушень його права й обов'язок держави законодавчо забезпечувати громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, фактично не користуючись спірною квартирою, відповідач чинить перешкоди позивачам в користуванні даною квартирою, будучи зареєстрованим в ній. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або його членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За таких обставин, зважаючи, що відповідач, будучи зареєстрований в квартирі [ADDRESS], з часу володіння цим помешканням позивачами як співвласниками, не проживає більше 18 років в даній квартирі, не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили, що позивачі своїми діями заважали або перешкоджали відповідачу реалізовувати своє право проживання у квартирі, що позивачі змусили відповідача залишити житлове приміщення, переїхати, не встановлено будь-яких домовленостей між позивачами та відповідачем стосовно подальшого проживання останнього у даній квартирі. Тому, суд вважає право позивачів як співвласників квартири щодо користування власним приміщенням на свій розсуд порушеним і таким, що підлягає відновленню шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved