Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилаються на те, що [PERSON] яка являлася дружиною позивача [PERSON], та відповідно мамою позивачів [PERSON], [PERSON], 02 жовтня 2011 року поїхала в м. Київ по особистих справах. На другий день вночі їм подзвонили працівники ДАІ Житомирської області і повідомили, що сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля «РЕНО», керованого відповідачем на трасі Київ - Чоп, сидяча в салоні автомобіля [PERSON] отримала тілесні пошкодження і доправлена в лікарню м.Червоноармійська. Ще через день їм в черговий раз передзвонили і повідомити, що [PERSON] померла в лікарні, не приходячи до свідомості. Їм відомо, що по факту ДТП була порушена кримінальна справа. Про результати розслідування їм ніхто нічого не повідомляв, і лише влітку 2014 року їхній адвокат на свій запит отримав з Житомира копію постанови про закриття кримінальної справи від 21 травня 2012 року. З постанови їм стало відомо, що слідство не виявило в діях відповідача ознак злочину, так як причиною ДТП стала раптова розгерметизація шини лівого переднього колеса автомобіля відповідача, що призвело до втрати керування автомобілем. Смертю дорогої їм людини вони отримали велику шкоду, як матеріальну так і моральну, адже великі суми коштів вони затратили на поховання матері, зокрема орендованим транспортом привезли її з Житомирської області додому, купували домовину, продукти на поминки в день поховання, на поминки на 9 днів, 40 днів і на річницю її смерті. Значні кошти ними були витрачені на виготовлення та встановлення пам»ятника. На їхнє звернення до відповідача компенсувати їм їхні витрати в зв'язку з смертю [PERSON] він добровільно відмовився це зробити, заявив, що він визнаний не винним в ДТП, тому нічого їм відшкодовувати не збирається. Така поведінка відповідача ще більше причинила їм моральних мук та страждань, адже, по-людськи відповідач мав би розуміти, що через нього вони втратили найдорожчу їм людину-кохану жінку, матір. Внуки втратили люблячу бабусю. Всі вони втратили берегиню їхньої родини, яка була їхньою порадницею, годувальницею і захисником від всіх бід. Одночасно вони фактично втратили все те, що їх об'єднувало. Смерть дружини та матері і по даний час гнітить їх, болісно сприймають факт, що її вже немає і не буде, по даний час вони в це ніяк не можуть повірити і змиритися з тим. Тягар втрати є непоправним і супроводжуватиме їх постійно. Відповідач їх не розуміє і складається враження, що це не він вчинив аварію, що призвело до загибелі [PERSON], а якась інша особа. Тому і звертаються з даним позовом до суду про відшкодування причиненої матеріальної та моральної шкоди. В матеріальну шкоду входять витрати, пов»язані з захороненням рідної їм людини, проведенням поминків в день захоронения, на 9 днів, на 40 днів і на річницю смерті,виготовленням та встановленням пам»ятника. Загальний розмір матеріальної шкоди становить 23104 грн. 88 коп. Що стосується моральної шкоди то вони вважають, що кожному з них заподіяна моральна шкода в розмірі по 30 тисяч гривень. Переконані, що дана сума не є еквівалентом співрозмірності глибини заподіяних їм моральних страждань. Позивачі та їх представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав та заперечив щодо його задоволення з підстав викладених у «заяві про застосування строків давності», просить в позові відмовити, адже його визнано не винним у ДТП. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, встановлено, що всі докази надані, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Як зазначається позивачами та не спростовано відповідачем, про існування «постанови про закриття кримінальної справи по п.2 ст. 6 КПК України від 21 травня 2012 року за фактом ДТП, унаслідок якої загинула [PERSON].», позивачам стало відомо влітку 2014 року отримавши відповідь на адвокатський запит. (а.с. 32-34). Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що в позові слід відмовити у зв»язку з пропущенням строків давності, оскільки такі посилання не відповідають діючому законодавству, зокрема слід зазначити, що на певні види відносин строк позовної давності не застосовується. Безпосередньо про такі відносини зазначається у ст. 268 ЦК України, так позовна давність не поширюється: «на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю…». Із вказаної вище постанови вбачається, що « 03.10.2011 року близько 17 год. на 188 км. автодороги Київ-Чоп, відбувся з»їзд автомобіля RENAULT-Clіo, реєстраційний номер [NUMBER], яким у напрямку м.Новоград-Волинський керував [PERSON] за межі проїзної частини у кювет. В результаті даної ДТП пасажирка автомобіля RENAULT-Clіo, [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких померла [INFO] року у відділенні інтенсивної терапії Червоноармійської ЦРЛ». Відповідно до Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням)…» Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, при цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання /без вини/. Відповідно до вимог ст. 1201 Цивільного кодексу України «Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов»язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам»ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується». Відповідно до вимог ст.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 (з наступними змінами та доповненннями), у випадку смерті потерпілого, громадянин, відповідальний за заподіяну шкоду, зобов»язаний відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка фактично понесла ці витрати. Таким чином як встановленому в судовому засіданні та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивачі понесли витрати: на поховання матері, перевезенням покійної з Житомирської області додому, купівлю домовини, продукти на поминки в день поховання, 9 днів, 40 днів і на річницю смерті, також понесли витрати на виготовлення та встановлення пам»ятника, в загальній сумі - 23104 грн. 88 коп.. (а.с. 10-12, 15-29) Відповідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року з відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» видно, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує її глибину, тривалість страждань, розмір моральної шкоди визнаний позивачем та з урахуванням розумності та справедливості. Суд вважає, що відповідач по справі, заподіявши позивачам душевних страждань, в зв'язку з чим останні понесли моральні страждання, були змушені змінити звичайний спосіб життя, тому суд дійшов переконання, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а майнову шкоду слід задоволити в повному обсязі. Згідно п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved