Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, застосування правових наслідків недійсності правочину, визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 30.04.2014 року їм стало відомо, що відповідач [PERSON] здійснила відчуження [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований у [ADDRESS] згідно договору купівлі - продажу від 26.03.2014 року, що посвідчений нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі №363. В подальшому нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності за покупцями. Вказують, що 24.01.1976 року між ними був укладено шлюб. За час перебування у ньому, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів №401 від 13.09.1990 року [PERSON] виділено земельну ділянку по [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку і в тому ж році вони розпочали будівництво будинку за вказаною адресою. В 1993 році будинок було збудовано. 27.05.1999 року шлюб між ними було розірвано і на час розірвання шлюбу будівництво спірного будинку було закінчено. Після розірвання шлюбу з [PERSON], [PERSON] 28 травня 1999 року уклав шлюб з [PERSON] Зазначають, що в грудні 2000 року [PERSON] покинув територію України та поїхав у Королівство Іспанія на роботу, а [PERSON] залишилась проживати у будинку, збудованому під час першого шлюбу. У 2009 році [PERSON] стало відомо, що [PERSON] набула право власності на будинок, як такий, що збудований під час шлюбу на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 21.06.2004 року. Проте, вказане рішення суду було скасовано ухвалою апеляційного суду Волинської області та направлено на новий розгляд. В подальшому, [PERSON] свій позов залишила без розгляду. Однак, 23.10.2013 року [PERSON] повторно зареєструвала за собою право на житловий будинок по [ADDRESS] та продала його сім'ї [PERSON]. Вважають, що під час посвідчення та реєстрації договору купівлі-продажу, нотаріус допустила грубе порушення норм законодавства, оскільки не перевірила, чи належить відчужуваний будинок продавцю [PERSON] на праві особистої власності і чи не перебуває продавець у шлюбі. Крім того, у [PERSON] не відбиралась нотаріусом згода на відчуження будинку. При цьому, характеристика спірного будинку як предмета договору не відповідає дійсності, оскільки вказується, що будинок належить лише продавцю [PERSON] Крім того, в п.1.3 договору купівлі-продажу міститься текст, де [PERSON] свідчить покупцям про відсутність права третіх осіб на житловий будинок та вказує, що майно в спорі не перебуває. Проте, зазначене не відповідає дійсності, оскільки в провадженні суду перебуває декілька справ щодо спірного будинку та було винесено ухвалу щодо забезпечення позову, згідно якої зупинено дію рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] на будинковолодіння по [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] було завідомо введено покупців в оману та надано неправдиві відомості, оскільки вона безпосередньо брала участь у справа в якості відповідача чи третьої особи. В зв'язку з чим, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 26.03.2014 p., укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 363 та застосувати правові наслідки недійсності правочину. В судовому засіданні представники позивачів подали суду заяви про збільшення позовних вимог та просили визнати спірний будинок об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за кожним з них право на ? частку у спільному майні подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 26.03.2014 p., укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 362; зобов'язати відповідачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення від їх присутності та всього належного їм майна. В решті позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що вони, як покупці, є добросовісними набувачами будинку та земельної ділянки. Інші відповідачі в судове засідання не з'явилися по невідомій суду причині, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені судом належним чином. Третя особа - нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась, проте подала суду письмові пояснення у яких вказала, що вважає позов безпідставний і таким, що не підлягає до задоволення. Представник третьої особи - Луцької міської ради в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] від 26.03.2014 p., що посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] і зареєстровані в реєстрі за № 363 та №362 відповідно (а.с. 8-9, ). Проте, як слідує з постанови Луцького міськрайонного суду від 25.02.2014 року, нею скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.10.2013 року, згідно якого зареєстровано за [PERSON] право власності на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-28). При цьому, ухвалою цього ж суду від 19.02.2014 року в порядку забезпечення позову зупинено дію про державну реєстрацію стосовно вказаного нерухомого майна(а.с.24). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2014 року постанова Луцького міськрайонного суду від 25.02.2014 року залишена без змін (а.с. ). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, постановою Луцького міськрайонного суду від 25.02.2014 року встановлено факт будівництва спірного будинку позивачами у даній справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 26-28), а тому ця обставина у відповідності до ст.61ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, ч. 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України. Як слідує із роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить позивачам як подружжю на праві спільної сумісної власності та за кожним з них слід визнати право на ? його частку. Вказаний факт також доводиться письмовими доказами - чеками, квитанціями, накладними про купівлю будівельних матеріалів, які містяться в матеріалах цивільної справи №2/161/84/14, оглянутої в судовому засіданні, а також декларацією про готовність об'єкту до експлуатації, зареєстрованого у Інспекції ДАБК у Волинській області(а.с.84 вказаної справи), висновком експертного дослідження від 09.10.2013року, з якого вбачається, що будівлі збудовані у 1993 році(а.с.29-33) . Крім цього, викладене стверджується й рішенням Апеляційного суду Волинської області від 07.05.2014 року, яким визнано недійсним рішення Луцької міської ради від 02.03.2006 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS], а також державний акт на право власності на землю від 20.06.2006 року(а.с. ). Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на день укладення договору купівлі-продажу не була власником житлового будинку та земельної ділянки, а тому не мала права їх відчужувати. Статтею 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, враховуючи викладене, судом встановлено, що [PERSON] вчинила відчуження житлового будинку та земельної ділянки незаконно, реалізувавши майно без згоди другого з подружжя, а тому такі договори підлягають визнанню недійсними із застосуванням правових наслідків недійсності правочину та поверненням сторін у попередній стан. При цьому, суд також вважає підставними вимоги позивачів стовно усунення перешкод у користуванні нерухомим майно та вважає за можливе задовольнити їх вимоги в цій частині та зобов'язати відповідачів не чинити таких перешкод у користуванні земельною ділянкою та належним їм майном, оскільки згідно ст.152 ЗК України власник земельної ділянки бо землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання... Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін.. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 передбачено, що судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). А тому, вимога позивачів про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою є також підставною і підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача [PERSON], оскільки саме він поніс такі витрати, про відшкодування відповідачами судових витрат також підлягає до задоволення і з останніх слід стягнути 2838,6 грн. судового збору (1100 грн. по задоволеній вимозі про визнання об'єктом спільною сумісною власністю /виходячи із ціни позову 110 тис. грн./ + 1100 грн. та 395 грн. по задоволеній вимозі про визнання недійними договорів купівлі-продажу нерухомого майна +243,6 грн. по задоволеній вимозі немайнового характеру стосовно усунення перешкод у користуванні майном) . На підставі ст. ст. 6, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 209, 213-215 ЦПК України,

Outcome: partial