Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

Позивачка 06.07.2015 року звернулась з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, посилаючись на отримання нею невеликого доходу - 2444,36 грн., з яких понад 900 грн. щомісячно витрачаються нею на ліки у зв'язку із її хронічним захворюванням, та, окрім того, її батьки - пенсіонери, які також потребують матеріальної допомоги. Відповідач проти стягнення з нього аліментів на утримання сина не заперечував, однак зазначав, він готовий сплачувати аліменти у розмірі 1/5 частини від усіх видів доходів, оскільки даний розмір аліментів і так буде на 65% більший, ніж визначені законом 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.03.2008 року. Однак сімейні стосунки у сторін не склалися, а тому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2015 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає на даний час з позивачкою окремо від відповідача. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, правила конвенції декларують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст.3). Встановлено, що позивачка не в змозі одноособово матеріально забезпечувати сина, т. я. не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини, а саме матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності, вартість яких є загальновідомою. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням та на утриманні інших осіб, яких би він за законом мав обов'язок утримувати, відповідач не має. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу Між тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, суд має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, враховуючи, що 30 відсотків прожиткового мінімуму, який для дитини віком від 6 до 18 років становить 1286 грн., а 30 відсотків - 385,80 грн. відповідно, законом визначені лише як мінімальний розмір аліментів на одну дитину. Виходячи з того, що відповідач має постійний дохід, але відомості про дохід не надав, а як батько зобов'язаний утримувати малолітнього сина на рівні з позивачкою, ураховуючи також стан здоров'я та матеріальний стан останньої, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та наявність законних підстав для їх задоволення.

Outcome: approved