Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визначення частки майна, яка належала померлому у праві спільної сумісної власності. Обґрунтовують позов тим, що за життя [PERSON] на підставі договору дарування 31/50 частин житлового будинку від 05.12.2000 набула право власності на 31/50 частину житлового будинку по [ADDRESS] у м. Львові. Право власності на іншу частину цього ж будинку 19/50 набула її рідна сестра [PERSON] згідно виданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.2003. В подальшому, [PERSON] та [PERSON] оформлено право власності на земельні ділянки площею 0,0628 га. та 0,0234 га., які знаходяться під вказаним вище будинком та надані для його обслуговування, про що видано державні акти. Однак, у вказаних державних актах на право власності на земельну ділянку не визначено частки співвласників. Звернувшись до державного нотаріуса після смерті [PERSON] щодо свідоцтва про право на спадщину, позивачам повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки через відсутність визначення частки померлої матері у праві спільної сумісної власності. У зв'язку з чим, нотаріусом роз'яснено право на звернення до суду. На думку позивачів, частки співвласників вищезазначеного житлового будинку не є рівними, а чітко визначені договором дарування від 05.12.2000 (частка [PERSON].) та свідоцтвом про право на спадщину від 02.06.2003 (частка [PERSON].), а також беручи до уваги, що частки співвласників земельних ділянок не визначені, то з врахуванням вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України, частки померлої у праві власності на земельні ділянки площею 0,0234 га та 0,0628 га, які надані для обслуговування цього ж будинку, є пропорційними до її частки у праві власності жилого будинку. Відтак, частка [PERSON] у праві власності кожної із земельних ділянок становить 31/50 в праві спільної сумісної власності на земельні ділянки площею 0,0234 га та 0,0628 га. Також позивачі вказують, що змушені звернутись до суду для визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельні ділянку, оскільки це необхідно для належного захисту їх спадкових прав як спадкоємців. Ухвалою суду від 29.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення обґрунтуваності позовних вимог з підстав, викладених в позовній заяві, а також у відповіді на відзив відповідача на позовну заяву, позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити повністю. Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити повністю з підстав, що на дату набуття [PERSON] права власності на 31/50 частину житлового будинку, земельні ділянку площею 0,0628 га. та 0,0234 га. не існували як об'єкт цивільного права, не були сформовані. Також відповідач зазначає, що вона та померла [PERSON] набули право власності на земельні ділянки у 2008 році внаслідок їх приватизації, а не через набуття права власності на ідеальні частини в житловому будинку. Статтею 120 ЗК України не передбачено визначення розміру часток у спільній сумісній власності внаслідок приватизації земельної ділянки. Вказане в сукупності свідчить про відсутність правових підстав застосування ч. 4 ст. 120 ЗК України. (а.с.54-55) Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, просив в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення учасників справи, повно і всебічно дослідивши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Встановлено, що 05.12.2000 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 31/50 частин житлового будинку, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 31/50 частину житлового будинку, що знаходиться в м. Львові на [ADDRESS]. (а.с.23) Право власності на вказану частину будинку зареєстровано згідно реєстраційного посвідчення серії КММ № 050331, виданого Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 18.12.2000 (а.с.24). Після укладення договору дарування 31/50 частин житлового будинку від 05.12.2000 до [PERSON] фактично перейшло право користування на частину земельних ділянок, на яких розміщена вказана частина житлового будинку та яка необхідна для його обслуговування. Відповідачем [PERSON] право власності на 19/50 частин житлового будинку, що знаходиться в м. Львові на [ADDRESS], набуто в порядку спадкування (свідоцтво про право власності за заповітом від 02.06.2003). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.8) З'ясовано, що оформити спадкові права позивачі не можуть, після звернення із заявами про прийняття спадщини, державний нотаріус листом № 518/02-14 від 22.03.2018 повідомив про неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим що у правовстановлюючих документах не визначено частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на земельні ділянки. Статтею 355 ЦК України передбачено, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Нормами частин 1, 2 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Як підтверджується матеріалами справи, в порядку безоплатної приватизації [PERSON] та [PERSON] спільно оформили право спільної сумісної власності на земельні ділянки площею 0,234 га. та 0,0628 га., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] З копії Державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 16.04.2008, серії [NUMBER] від 16.04.2008 вбачається, що співвласниками є [PERSON], [PERSON], цільовим призначенням вказаних земельних ділянок є обслуговування житлового будинку. Отже, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у 2008 році набули у спільну сумісну власність земельні ділянки, кожен із співвласників отримав у власність земельну ділянку не меншу ніж та, на якій розташована його частина будинковолодіння та яка необхідна для її обслуговування, законність рішення про передачу [PERSON], [PERSON] безоплатно у спільну сумісну власність цих земельних ділянок не оспорена. Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема, до права на землю). Оскільки за положеннями ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру відокремлених у будинковолодінні часток. У відповідності до ч.1 ст.86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 статті 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 4 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час смерті [PERSON].) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначеною нормою закріплено загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Верховним Судом України під час розгляду справи справі № 6-2цс15 в постанові від 11.02.2015 надано наступні правові висновки: «При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності». Таким чином, в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить пропорційно розміру відокремлених у будинковолодінні часток. З цих підстав судом не враховуються обґрунтування відповідачем заперечень щодо предмету позову у даній справі. Твердження представника відповідача щодо рівності часток у праві спільної сумісної власності не заслуговують на увагу суду, не беруться до уваги надані суду копії заповіту від 19.10.1999 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.2003, оскільки матір [PERSON] - [PERSON] реалізувала свою волю щодо розпорядження майном шляхом укладення договору дарування від 05.12.2000 і подарувала житловий будинок в розмірі 31/50 частин. Тобто [PERSON] набула право власності на вказану частину в будинковолодінні задовго до смерті своєї матері. Також суд звертає увагу на те, що статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частин 2, 3 статті 1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 3.4. листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» надано наступні роз'яснення, що «Відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Встановивши дані обставини, надавши оцінку вищенаведеним нормам законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Покликання представника відповідача на те, що після визначення часток права відповідача можуть бути порушені, нічим необґрунтовані та не відповідають дійсності. Враховуючи наведене, відсутність обставин щодо заподіяння істотної шкоди інтересам відповідача, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивачів, які не можуть оформити спадкові права, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі ст.ст.86, 89 ЗК України, ст.ст.355, 1225, 1216 ЦК України,

Outcome: approved