Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивачі звернувшись до суду з позовом до відповідачів та уточнивши позовні вимоги просять поновити пропущений ними з поважних причин строк позовної давності на звернення до суду з дійсною позовною заявою, визнати недійсним письмовий договір позики грошей від 27 березня 2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 579000 грн., що еквівалентно 1700 доларів США та 400 Євро, на користь [PERSON] 28950,00 грн., що еквівалентно 850 доларів США та 200 Євро, на користь [PERSON] 28950,00 грн., що еквівалентно 850 доларів США та 200 Євро. Свої вимоги обґрунтувала тим, що позивач [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.09.2006 року по день її смерті 06.11.2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] також мала сина від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] почали накопичувати спільні кошти на придбання квартири їх сину, [PERSON] 27.03.2013 року [PERSON] за письмовим договором позики, без згоди та відома позивача [PERSON] передала [PERSON] їх сумісні кошти нажиті у шлюбі в сумі 4000 доларів США та 1000 Євро, які позичальник [PERSON] зобовязався повернути впродовж 2-3 років з моменту позики. На сьогоднішній день борг відповідачем був повернутий частково, а саме 600 доларів США та 200 Євро. Про той факт, що [PERSON] позичила їх спільні з позивачем [PERSON] кошти, останній дізнався лише 21.09.2013 року, після його розмови з відповідачем [PERSON] В ході цієї розмови, [PERSON] повернув позивачу [PERSON] 200 доларів США. Позивачі вважають, що договір позики є недійсним, оскільки на його укладання дружина позивача [PERSON] не отримувала його згоду. Виходячи з того, що спірний договір є недійсним, то вважали необхідним стягнути з відповідачів на їх користь грошові кошти отримані за спірним договором позики одразу на підставі положень ч. 1 ст.216 ЦК України та ст. 1212 ЦК України. Також, враховуючи, що гроші які взяв у борг [PERSON] були ним використані в інтересах сімї, а саме на придбання автомобіля, то його дружина [PERSON] повинна нести разом з ним такий же обовязок по їх поверненню. Разом з цим, позивачі вважали, що оскільки позивач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], то він має право на отримання від відповідачів ? частини грошових коштів, а позивачі [PERSON], [PERSON], які є дітьми померлої [PERSON] мають право на отримання від них по ? частині грошових коштів. Також, просили суд поновити їм строк позовної давності, мотивуючи тим, що спочатку вони вчасно звернулись з аналогічною позовною заявою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Однак, після зясування того, що дана справа підсудна Самарському районному суду м. Дніпропетровська, ними вже був пропущений строк позовної давності, який розпочав свій перебіг з 21.09.2013 року (моменту, як позивач [PERSON] дізнався про укладання спірного договору позики). Також зазначали, що не можливо вважати, що ними пропущений строк позовної давності, оскільки з моменту сплати останнього платежу за договором позики у червні 2015 року та до моменту звернення до суду з дійсним позовом не сплив строк позовної давності. Позивачі та їх представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що його довіритель [PERSON] позичав у [PERSON] грошові кошти, які на тепер вже повернув. Ті кошти, що брались у борг не можливо віднести до спільної сумісної власності подружжя, оскільки їх позичала тільки [PERSON] та те, що вони окрім неї належать ще комусь, остання на момент їх позичення нічого не казала. У звязку з чим, підстав для визнання угоди недійсною та стягнення грошових коштів не має. Представник Опікунської ради Новокодацького районну м. Дніпра в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, в подальшому в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він та його дружина [PERSON] почали сумісно проживати ще з 2000 року, тоді як шлюб зареєстрували тільки в 2006 року. За час життя вони вирішили, що будуть збирати кошти на придбання окремого житла для сина. На гроші, які зявлялись в родині купувалась іноземна валюта. Всі кошти зберігались вдома, де вони мешкали. Він довіряв своїй дружині, яка фактично займалась процесом збирання та зберігання коштів, а тому не перевіряв на місці кошти чи ні. Коли його дружина захворіла, то чоловік її сестри [PERSON] в лікарні віддав йому 200 доларів США, пояснивши, що повертає кошти, які взяв у борг у його дружини [PERSON] По приїзду з лікарні додому, він перевірив місце де зберігались грошові кошти та пересвідчився, що грошей не має. Коли запитав у дружини, то вона йому пояснила, що позичила їх кошти [PERSON], який зобовязався їх повернути в найкоротші строки. Понадіявшись, що відповідач поверне взяті кошти він до суду відразу не став звертатись. Суми коштів, які повертались відповідачем, він відмічав сам у борговій розписці. Заслухав доводи сторін, покази свідка, дослідив письмові докази по справі дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 30 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] (до реєстрації шлюбу Сандюк) Л.М. був зареєстрований шлюб (а.с.13). В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON], [INFO] (а.с.14). Також, [PERSON] від попередніх шлюбних відносин мала сина - [PERSON], [INFO] (а.с.15). 27.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за яким,[PERSON] взяв у борг у [PERSON] 4000 доларів США та 1000 Євро, зобовязавшись повернути в повному обсязі на протязі 2-3 років, що підтверджується копією розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.11). 06.11.2014 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.16). Позивачі відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належала спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі оспорюють договір позики, який був укладений [PERSON] без згоди її чоловіка [PERSON] в період їх перебування у шлюбі. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з того, що [PERSON] позичила грошові кошти в період часу перебування у шлюбі з [PERSON], суд приходить до висновку про те, що ці кошти належали їм на праві спільної сумісної власності. Докази, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять. Згідно з ч. 1\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3ст. 65\~СК України). За нормами частини четвертої\~статті 203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Укладений [PERSON] договір позики на суму 4000 доларів США та 1000 євро, безумовно виходить за межі дрібного побутового, а тому потребує згоди другого із подружжя. Проте, позивачами в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] не надавав згоди на укладання його дружиною договору позики. Так, до показів позивача [PERSON] наданих в якості свідка щодо обставин того, що згоди на укладання спірної угоди своїй дружині [PERSON] він не надавав, а про саму угоду дізнався вже після її укладання, суд ставиться критично, оскільки він є безпосередньо зацікавленою особою у розгляді справи та суд оцінює достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, а інші докази, які б могли підтвердити його доводи в матеріалах справи відсутні. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6\~ст. 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2\~ст. 369 ЦК України\~в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15. Так, позивачами не доведено, а судом не встановлено, що [PERSON] укладаючи договір щодо надання у борг спільних грошових коштів, та [PERSON] діяли недобросовісно. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для визнання договору позики недійсним. Що стосується стягнення з відповідачів грошових коштів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч 1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2\~ст. 1212 ЦК України). Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частин першої та другої статті\~509 ЦК України\~цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13. Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте або збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи правочином (договором). Змінити підстави позову суд має право тільки за згодою позивача. Звертаючись до суду з позовом в частині стягнення з відповідачів грошових коштів, позивачі послалися на вимоги ч.1 ст. 216 ЦК України так і на ст. 1212 ЦК України, що є взаємовиключними підставами, тобто їх одночасне застосування не можливе, оскільки ці статті передбачають різні правові підстави для стягнення грошових коштів. Судом розяснювалось в судовому засіданні про право уточнення правових підстав, однак позивачі наполягали на одночасному застосуванні цих обох підстав. Таким чином, виходячи з викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивачів і в цій частині позову. Разом з цим, суд звертає увагу позивачів, що стягнення грошових коштів на підставі ч.1 ст.216 ЦК України могло б мати місце лише в разі визнання договору недійсним (нікчемним), а стягнення грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України могло б мати місце лише у разі відсутності у особи, яка їх набула чи зберегла правової підстави, передбаченої законом, іншим правовим актом чи правочином (договором). У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд прийшов до висновку, що вимоги позивачів не підлягають задоволенню, то і не потребує вирішенню клопотання про поновлення строку позовної давності так і про застосування строку позовної давності. Разом з цим, суд вважає необхідним розяснити позивачам, що вони не позбавлені права на захист своїх прав та інтересів, обравши при цьому належний спосіб та підстави їх захисту.

Outcome: dismissed