Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, просять визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3720 га по [ADDRESS], виданий на ім»я відповідача, поділити спадковий будинок [ADDRESS], виділивши їм в користування і власність приміщення 1-1 площею 5,9 кв. м та 1-2- 8,7 кв.м з відповідною частиною надвірних споруд, поділити земельну ділянку, виділивши їм в натурі у володіння і власність 0,025 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,068 га для ведення особистого селянського господарства, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що вони втрьох є власниками ? частини будинковолодіння, відповідач не допускає їх користуватися їх власністю, приватизувала всю земельну ділянку на себе, хоча має право власності на ? частину будинковолодіння, вирішити спір миром не хоче. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги. Відповідач та її представник [PERSON] позов повністю не визнали та пояснили, що [PERSON] з 1995 року користується спадковим будинком та земельною ділянкою, підтримує їх в належному стані, державні акти на землю видані на законних підставах, позивачі не пропонували вирішити спір мирним шляхом, тому судові витрати не підлягають відшкодуванню. Треті особи до суду не з»явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені. Вислухавши пояснення сторін, представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що рішенням Васильківського міського суду Київської області від 28.09.1999 року визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Васильківською державною нотаріальною конторою 04.10.1995 року на ім»я [PERSON] на будинок [ADDRESS], визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] в м.Василькові за [PERSON], [PERSON], [PERSON] - на ? частину за кожним, за [PERSON], [PERSON]- на 1/8 частину за кожним, житловий будинок з надвірними спорудами залишено спадкоємцям в загальному користуванні (а.с.10). Право власності на ? частину житлового будинку 20.03.2000 року зареєстровано у Фастівському МБТІ за [PERSON] Як вбачається із свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.05.2010 року (а.с.12-14), [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/3 частині від ? частини кожний житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] Отже, позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] мають право власності по 1/12 частині кожний або на ? частину разом, відповідач [PERSON] - на ? частину, треті особи : [PERSON]- на 1/4, [PERSON] та [PERSON] по 1/8 частині кожний на будинковолодіння [ADDRESS] в м.Васильків , тобто вказане будинковолодіння належить їм на праві спільної часткової власності. У відповідності зі ст.ст.356, 358, 364 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; співвласник має право на виділ у натурі майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 ст.183 цього Кодексу) , співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Стаття 183 ч.2 ЦК України передбачає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За клопотанням позивачів по справі проводилася судова будівельно-технічна експертиза (а.с.95-118), згідно висновку №SE /01/1309-28 якої позивачам можна виділити приміщення коридору 1-1 площею 5,9 кв.м та кладови 1-2 площею 8,4 кв.м в разі добудови до житлового будинку зі сторони дворового фасаду прибудови (для влаштування тамбуру та житлової кімнати) із переобладнанням кладови 1-2 в кухню. Суд відноситься критично до такого висновку і вважає, що він не в повній мірі відповідає нормам законодавства , державним будівельним нормам України з таких підстав. Державні будівельні норми України- ДБН В.2.2-15-2005, затверджені наказом Держбуду України від 18.05.2005 року №80 з наступними змінами передбачають, що у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо (2.22); площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м, в інших квартирах - не менше 17 кв.м, мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв.м, на дві- 14 кв.м, мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м. Згідно роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру), тобто з ізольованими жилими та підсобними приміщеннями з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або якщо наявна технічна можливість переобладнати будинок (квартиру) в ізольовані квартири. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). Статтею 152 Житлового кодексу України передбачено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Оскільки позивачам не може бути виділено відокремлену ? частину спірного будинковолодіння з ізольованими жилими та підсобними приміщеннями з самостійним виходом, відсутній дозвіл виконкому Васильківської міської ради на виділ частки із проведенням добудови до житлового будинку 1930 року побудови, як позивачам, так і відповідачу для влаштування окремого виходу, тому позовні вимоги про виділ частки в натурі не можуть бути задоволеними. Державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №673982 та серії ЯЖ №673983 (а.с.39-40) свідчать про те, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель , кадастровий номер 3210700000:05:029:0006, та площею 0,2720 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3210700000:05:029:0007, що знаходяться на [ADDRESS], видані 10.03.2009 року, на підставі рішення 16 сесії Васильківської міської ради Київської області 5 скликання від 09.02.2007 року. Згідно ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади та органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Приймаючи до уваги те, що відповідач [PERSON] з часу прийняття 28.09.1999 року рішення Васильківського міськрайонного суду має право лише на ? частину будинковолодіння [ADDRESS], а приватизувала всю земельну ділянку, видані їй державні акти на право власності на земельні ділянки підлягають визнанню недійсними, як такі, що порушують права позивачів та інших співвласників спірного будинковолодіння на земельні ділянки. Стаття 116 ч.2 Земельного кодексу України передбачає, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання у користування. У зв»язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в частині виділу частки будинковолодіння в натурі, не можуть бути задоволені і позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки, виділення її у власність, як просять позивачі. Крім того, надання земельної ділянками вирішується не судом, а органом місцевого самоврядування, а позивачі з цього приводу не зверталися до органу місцевого самоврядування. У зв»язку із частковим задоволенням позовних вимог на відповідача слід покласти обов»язок по відшкодуванню позивачу [PERSON], яка понесла витрати, 17 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст.88 ЦПК України. Питання про стягнення витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи не ставилося та і не може бути задоволеним в зв»язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про виділ частини будинку та земельної ділянки. На підставі наведеного, ст.ст. 356, 358, 364 Цивільного Кодексу України, ст.ст.116, 155 Земельного кодексу України,

Outcome: partial