Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON], у якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 34 у будинку № 50 на проспекті [PERSON] у місті Львові. В обґрунтування позову покликається на те, що 24.01.2018 вона разом із чоловіком уклали із [PERSON] (батько відповідача) договір купівлі-продажу та придбали вищевказану квартиру, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Попри те, у квартирі на день укладення договору купівлі-продажу був та надалі залишається зареєстрованим син колишнього власника [PERSON], який понад рік тому виїхав на постійне місце проживання за кордон. Оскільки, його реєстрація створює перешкоди новим співвласникам квартири користуватись та розпоряджатись своїм майном, тому у відповідності до ст. ст. 319, 321, 379, 405 Цивільного кодексу України, просить позов задовольнити. У вступному слові позивачка надала пояснення аналогічні змісту письмових, що викладені у позовній заяві. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення на позов. 19 липня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, які неодноразово відкладались з поважних причин. 28 серпня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивачка та третя особа позов підтримали повністю та просять такий задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи, що підтверджено матеріалами справи. Не подав відзив на позовну заяву. Тому зі згоди позивачки, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання про проведення розгляду справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи та зясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 24 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири із [PERSON] та є покупцями квартири № 34 у будинку № 50 на проспекті [PERSON] у місті Львові. Ця квартира належить на праві спільної часткової власності позивачці та третій особі. Дані обставини підтверджено копією договору купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.01.2018 № 111573723 / арк. спр. 6-9/. У цій квартирі, окрім [PERSON] та її сина, зареєстрований також колишній мешканець [PERSON], [INFO], який виїхав на постійне місце проживання в США, що підтверджено довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб від 18.06.2018 № 76 /арк. спр. 10/. Відтак, між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо захисту права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном, які регулюються нормами статей 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 346 цього Кодексу право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу продавець [PERSON] втратив будь-які права на спірну квартиру, а позивачка, як один із покупців, отримала право власності на неї. Відповідно до ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. ст. 319, 321 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Разом із тим, сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами\~статті 405 ЦК України\~та\~статті 156 Житлового кодексу\~УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу\~УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2\~статті 405 ЦК України). Повертаючись до матеріалів справи, суд установив, що [PERSON] фактично не проживає у спірній квартирі у звязку із виїздом останнього на постійне місце проживання в США. Дані обставини підтверджено актом Житлово-будівельного кооперативу № 187 /арк. спр. 11/ та показаннями свідків [PERSON]. [PERSON], [PERSON] ,які надані у судовому засіданні 05.10.2018. Жодних поважних причин відсутності [PERSON] за вказаною адресою суд не встановив, а відтак приходить переконання, що такий не проживає у квартирі без поважних причин понад встановлені строки. Із матеріалів справи суд також не встановив жодних домовленостей між сторонами щодо права на користування цим майном. На підставі аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що самостійного права на житло відповідач не має, а його право на користування спірною квартирою є похідним від права власності на неї його батька. Отже, зважаючи на те, що право власності батька відповідача на спірну квартиру припинилося внаслідок її відчуження, право відповідача на користування нею також припинилося. Таким чином, беручи до уваги зазначені вище норми права та встановлені обставини, суд прийшов переконання, що у позивача наявне право власності, яке останній хоче захистити; відповідач добровільно залишив спірну квартиру; право користування у відповідача відсутнє, адже право власності його батька на цю квартиру припинилось, а тому право власності позивачки підлягає захисту шляхом усунення перешкод визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення квартирою № 34 у будинку № 50 на проспекті [PERSON] у місті Львові. Суд приймає аргументи позивачки, які підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи, та такі відповідають вимогам закону. Суд застосовує спеціальні норми права, передбачені у статтях 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, адже саме вона регулює спірні відносини, що склались між сторонами, та на які поряд із загальними нормами права вірно покликалась позивачка у позовній заяві. Інших обставини справи, які б мали вирішальне значення для правильного вирішення справи та на які сторони не покликались, суд не встановив. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивачки підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи та який необхідно стягнути з відповідача в її користь.

Outcome: approved