Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики до відповідача [PERSON] Зазначила, що 08 грудня 2016 року її колишній чоловік [PERSON], позичив у неї 2000,00 грн., про що написав розписку та зобов'язався повернути кошти до 20 грудня 2016 року. Строк повернення 2000,00 грн. пройшов, станом на 22.12.2016 року [PERSON] борг не повернув та відмовляється добровільно повернути зазначені кошти. Вважає, що [PERSON] зобов'язаний виконати свої зобов'язання перед нею та повернути борг. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в сумі 2000,00 грн. та судові витрати. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. До початку розгляду справи подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає частково, оскільки 1000,00 грн. боргу [PERSON] повернув. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 грудня 2016 року позивачка [PERSON] надала в борг відповідачу [PERSON] гроші в сумі 2000,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 20.12.2016 року, що підтверджується розпискою від 08.12.2016 року. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний стороною або сторонами. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів суд, вважає, що з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 08.12.2016 року в сумі 2000,00 грн. на користь позивачки [PERSON] Відповідачем не надано суду жодних належних доказів про часткове виконання грошового зобов'язання в сумі 1000,00 грн., в той час як позивачка підтримала позовні вимоги в повному об'ємі. Крім того з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі ст.ст. 11, 16, 202, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved