Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до відповідача та просить відібрати її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] у відповідача [PERSON], який незаконно утримує їх малолітнього сина та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що від шлюбу в сторін [INFO] року народився син - [PERSON]. 25.12.2012 року позивачка з відповідачем розлучились. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків або судом. Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2013 року визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO] із матір'ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] 12 лютого 2014 року рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області визначено способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини, а саме перші та треті вихідні кожного місяця з 10 год. 00 хв. суботи до 10 год.00 хв. неділі, другі та четверті вихідні кожного місяця з 10 год.00 хв. по 21 год.00 хв. в неділю за місцем свого проживання без присутності матері та чотири тижні щорічно для спільного з дитиною відпочинку. Незважаючи на зазначені рішення суду відповідач 26 березня 2015 року забрав дитину із дитячого садочку та утримує їх сина у себе незаконно, не піклується про духовний та моральний розвиток дитини, експлуатує дитину в своїх цілях, перед цим на протязі року відповідач не брав участі у вихованні дитини, спілкувався із дитиною раз на два місяці, тому вона вимушена звернутись до суду із вищевказаним позовом. В судовому засіданні позивачка пітримала позовні вимоги в повному обсязі та просить позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги заперечили та пояснили, що відповідач [PERSON] передавав малолітнього сина [PERSON] державному виконавцю для передачі матері, однак дитина категорично відмовилась іти до матері та залишилась з батьком. Відповідач проживає у власному будинку, створив та створює всі умови для дитини. Позивачка власного житла не має, проживає із батьками, а тому проживання сина із матір»ю не буде відповідати інтересам дитини. Крім того, відповідач та його представник зазначили, що підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] відсутні. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування в частині позовних вимог про відібрання дитини послався на розсуд суду, щодо позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відповідача, враховуючи найвищі інтереси дитини вважає, що не має підстав для задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом, рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2013 року визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO] із матір'ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] 12 лютого 2014 року рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області визначено способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини, а саме перші та треті вихідні кожного місяця з 10 год. 00 хв. суботи до 10 год.00 хв. неділі, другі та четверті вихідні кожного місяця з 10 год.00 хв. по 21 год.00 хв. в неділю за місцем свого проживання без присутності матері та чотири тижні щорічно для спільного з дитиною відпочинку. Згідно з ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків, або інша людина самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд, за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Відповідач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він змінив місце проживання малолітньої дитини сина [PERSON], [INFO] року народження, за згодою матері [PERSON], тому є всі підстави вважати, що [PERSON] всупереч рішенню суду та домовленості між сторонами самочинно змінив місце проживання сина, який повинен був проживати з матір'ю. Відтак, у суду є всі підстави негайно ухвалити рішення про відібрання малолітнього сина у відповідача [PERSON] і повернути його матері [PERSON] За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до вимог п.5 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. З огляду на дану норму суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дітини від [PERSON] васильовича і повернення її [PERSON]. Відповідно до висновку ради опіки та піклування Ульновської районної державної адміністрації від 28.08.2015 року визнано недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], 2009 р. н. Згідно cтатті 164 Сімейного кодексу України - Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно роз'яснень, викладених в цій Постанові ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Судом не встановлено, а позивачем не доведено в судовому засіданні підстав позбавлення батьківських прав відповідача. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на встановлені судом обставини, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд вважає, що підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON], передбачені ст.164 СК України, на час розгляду даної справи відсутні, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial