Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із позовом до Горохолинської сільської ради про визнання протиправними та скасування рішень Горохолинської сільської ради від 22 грудня 2017 року про повторний розгляд заяв відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], якими їм надано дозвіл на складання проекту землеустрою ділянок орієнтовною площею 0,1250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд або для ведення особистого селянського господарства в с.Горохолин Ліс в урочищі «Панське». Одночасно просили визнати протиправними і скасувати рішення сесії Горохолинської сільської ради про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, прийняте щодо [PERSON] 15 квітня 2018 року, а щодо [PERSON] , [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 16 червня 2018 року. Крім того, позивачами заявлено вимогу про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень і запису про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що здійснена 22.06.2018 року державним реєстратором [PERSON]. Заявлені вимоги позивачі мотивували тим, що до 1992 року земельна ділянка урочища «Панське» належала до Горохолинської сільської ради, а з невідомих причин з 1992 року за картографічними матеріалами стала відноситись до земель с.Жураки. У звязку з цим, після початку процесу паювання земель колективних господарств, представники громади с.Горохолин Ліс наполегливо домагались повернення землі до земель Горохолинської сільської ради і у 1999-2000 роках самовільно зайняли земельні ділянки у згаданому урочищі з метою повернути собі землі, якими до колективізації користувались їх предки. Розділивши землю між собою вони стали їх обробляти, попри те, що 07.11.2000 року позивачі або члени їх родин були притягнуті до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП за фактом самовільного захоплення земель. В результаті їх зусиль 02.03.2001 року сесія Горохолинської сілської ради звернулась до Жураківської сільської ради з приводу повернення землі в урочищі «Панське». 15.04.2009 року Горохолинська сільська рада затвердила техніко-економічне обґрунтування введення в межі населеного пункту [PERSON] урочища «Панське», а 17.06.2014 року сесія сільської ради ввела у межі населеного пункту земельну ділянку площею 3,4 га. Таким чином Горохолинська сільська рада набула права розпоряджатись землею у вказаному урочищі. Протягом усіх цих років, починаючи з 1999-2000 років позивачі та члени їх сімей обробляли земельні ділянки у вказаному урочищі і розраховували набути їх у власність, періодично звертаючись до посадовців сільської ради з метою узаконити своє право. У вересні-жовтні 2016 року вони усі звернулися до Горохолинської сільської ради з заявою, в якій просили надати їм кожному зокрема земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства чи для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі «Панське». На час подання даної заяви своє право на безоплатне отримання земельних ділянок не використали. Однак на розгляд сьомої сесії Горохолинської сільської ради, яка відбувалась 25 грудня 2016 року, було винесено заяви як громадян, які користуються земельними ділянками в урочищі «Панське», так і тих хто виявив бажання отримати земельні ділянки в цьому урочищі, але раніше не користувався там земельними ділянками. Загалом сьомою сесією Горохолинської сільської ради прийнято 17 рішень про надання згоди на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для садибної житлової забудови та (або) ведення особистого селянського господарства різної площі. Однак вказані рішення було оскаржено у судовому порядку і постановою Богородчанського районного суду від 22.11.2017 року скасовано. 22.12.2017 року на пленарному засіданні чергової сесії Горохолинської сільської ради було повторно розглянуто заяви усіх 17 осіб, в тому числі відповідачів, які не були користувачами земельних ділянок, і, за результатами розгляду прийнято рішення, за яким кожному із заявників надано дозвіл на складання проекту землеустрою по відведенню 0,1250 га. Таким чином значна частина площі урочища була розподілена між особами, які її не обробляли і тим самим зменшено площу наділів, які оброблялись позивачами. Оскаржуване рішення сесії сільської ради на думку позивачів порушує їх право на землю, гарантоване Конституцією України і Земельним кодексом України, є протиправним, тому просять його скасувати, а також скасувати оскаржувані рішення сесії сільської ради, якими в подальшому відповідачам було затверджено проекти землеустрою по відведенню земельних ділянок. Вважають, що сесією сільської ради не враховано, що з 01.01.2017 року стосовно них могла бути застосована ст.119 ЗК України та ст.344 ЦК України, яка допускає набуття права власності не земельну ділянку за давністю користування, а саме їх можливість отримати у власність усю ділянку, якою добросовісно, відкрито і безперервно користувались протягом 15 років. Крім того, при розгляді вказаного питання сесією було допущено процедурні порушення, які мають суттєве значення. Зокрема, 13.12.2017 року Горохолинським сільським головою видано розпорядження «Про скликання одинадцятої сесії сьомого демократичного скликання» у якому розміщено перелік питань, який пропонувався до розгляду. [PERSON] них було у п.15 «Про розгляд рішення Богородчанського районного суду від 22.11.2017 року №338/1037/17», а у п.16 зазначено «про повторний розгляд заяв», однак не вказано яких саме. У порушення ч.9 ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і п.2.2.6 Регламенту, сільською радою не було доведено до відома населення інформацію про скликання сесії не пізніше як за 10 днів до її початку. Також не було дотримано припису ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і не оприлюднено проекти рішень за 20 днів до їх розгляду сесією. Крім того, постійна комісія сільської ради з земельних відносин розглянула спірне питання 21.12.2017 року, а не за 10 днів до початку роботи сесії. Як наслідок, у порушення ч.17. ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська рада не забезпечила їх право бути присутніми на пленарному засіданні сесії 22.12.2017 року і засіданні комісії та прийняти участь у розгляді їх заяв та донести до депутатів свою позицію. Окремою підставою для визнання протиправним і скасування оскаржуваних рішень, на їх думку, є відсутність у протоколі сесії даних про затвердження порядку денного на сесії 22.12.2017 року, 15.04.2018 року та 16.06.2018 року. Приймаючи оскаржувані рішення сільська рада порушила їх право отримати у власність земельні ділянки площею, яка ними використовувалась, у порядку ст.119 ЗК України, при цьому не вказала у рішеннях, що земельні ділянки знаходяться у користуванні. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав з викладених підстав, просив позов задовольнити. Наголосив на тому, що ініціативна група жителів с.Горохолин Ліс, яка домоглась передачі даного урочища від Жураківської сільської ради Богородчанського району до Горохолинської сільської ради протягом тривалого часу, починаючи з кінця 1999 року були фактичними користувачами земельних ділянок на цьому масиві. Тому при поділі землі в урочищі «Панське» вважали, що першочергово слід було врахувати інтереси позивачів. Натомість сесія сільської ради, прикриваючись необхідністю виділення земельних ділянок учасникам АТО, прийняла рішення про виділення чотирьох земельних ділянок родичам сільського голови, а саме - дружині [PERSON], дочці [PERSON], родичам [PERSON] та [PERSON], товаришу [PERSON], які жодного відношення до статусу учасників АТО не мають. Наголосив, що оскаржуваними рішеннями допущено порушення права власності у розумінні ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки законодавча норма про набувальну давність, давала підстави на правомірні очікування позивачами визнання за ними права на майно (земельні ділянки, якими вони відкрито і безперешкодно користувались протягом 18 років). [PERSON] позов задовольнити. Горохолинський сільський голова [PERSON] подав суду письмовий відзив у якому зазначив, що вимоги позовної заяви сільська рада не визнала. Заявлені позивачами вимоги щодо виключного права на набуття ними у власність земельних ділянок за набувальною давністю грунтуються на хибному розумінні ст.119 ЗК України. Вказана норма не передбачає обовязку органу місцевого самоврядування передати земельну ділянку у власність особам, які самовільно її захопили, оскільки умовами користування є добросовісність. Разом з тим, сільська рада фактично задовольнили заяви позивачів, виділивши кожному з них по 0,1250 га і при цьому врахувала інтереси інших жителів села, виділивши їм на цьому масиві такі ж за площею ділянки. Крім того, звертає увагу на те, що вік окремих позивачів вказує на те, що вони не могли бути користувачами земельної ділянки протягом останніх 15 років, оскільки станом на 2000 рік були ще малолітніми. [PERSON] у позові відмовити. Представник Горохолинської сільської ради та відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Вказав, що підстав для скасування прийнятих рішень немає. Позивачі разом з відповідачами звернулись до сесії сільської ради з заявами про отримання дозволу на складання проекту землеустрою на відведення земельних ділянок у загальному порядку, визначеному ст.118 ЗК України. Жоден з позивачів не звертався до сесії сільської ради з заявою про реалізацію права на набуття у власність земельної ділянки на підставі ст.119 ЗК України. Посилання позивачів на процедурні порушення при розгляді їх заяв не обґрунтовані і не порушують їх прав. Позивачі та їх представник мали змогу донести свою позицію і були присутні на сесії сільської ради 16.06.2018 року коли вирішувалось питання про затвердження проектів землеустрою. Звернув увагу на те, що позивачами оскаржуються прийняті сесією рішення від 22.12.2017 року лише у частині, що стосуються відповідачів. В той же час, сесія прийняла такі ж рішення якими задовольнила заяви про надання дозволу на складання проекту відведення земельних ділянок самим позивачам, однак позивачі вимог про їх скасування з цих підстав не заявляють. [PERSON] у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін,\~пояснення свідків, дослідивши подані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч.6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Прийняття рішень про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки є\~ виключною компетенцією органу місцевого самоврядування на здійснення права власності від імені українського народу на управління землями, що передбачено Конституцією України. Вирішення вказаних питань віднесено виключно до компетенції сесії сільської ради. Судом встановлено, що позивачі та відповідачі у вересні-грудні 2016 року звернулись до сесії Горохолинської сільської ради у порядку ст.118 ЗК України із заявами про надання їм дозволу на виготовлення проекту землеустрою на відведення земельних ділянок в урочищі «Панське», що в с.Горохолино Ліс. 25.12.2016 року сесією Горохолинської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області було прийнято рішення №168-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №169-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №170-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №171-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №173-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №174-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №175-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №176-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №177-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №178-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №180-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №181-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №182-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №183-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №184-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №185-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №186-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]»; №168-7/2016 «Про розгляд заяви [PERSON]», якими було надано дозвіл на складання проекту землеустрою по відведенню різних за площею земельних ділянок. Однак постановою Богородчанського районного суду від 22.11.2017 року, за заявою частини заявників вказані рішення були визнані протиправними та скасовані з тих підстав, що на момент прийняття цих рішень у розпорядженні сільської ради була відсутня схема землеустрою по урочищі «Панське» і загальна площа виділених ділянок перевищувала фактичну площу земель, які могли бути розподілені в цьому урочищі. У звязку з цим, заяви вказаних громадян сільським головою відповідно до розпорядження №25/02-09 від 13.12.2017 року «Про скликання одинадцятої сесії» повторно були винесені на розгляд сесії після набрання згаданим рішенням суду законної сили. 22.12.2017 року сесія сільської ради повторно розглянула заяви і прийняла рішення, яким надала 17-ти заявникам дозвіл на складання проекту землеустрою на відведення земельних ділянок площею по 0,1250 га кожному із заявників. Звертаючись до суду з позовом, позивачі заявили про те, що сесія сільської ради, наділивши відповідачів земельними ділянками у вказаному урочищі, порушила їх право, визначене ст.344 ЦК України та ст.119 ЗК України на набуття за набувальною давністю у власність земельних ділянок, якими вони відкрито і безперервно користувались з 2000 року протягом більше ніж 15 років. При цьому посилались на свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказані обставини підтвердили у судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до ст.119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. У постанові Верховного суду від 11.04.2018 року у справі №742/2916/15-ц колегія суддів касаційного цивільного суду звернула увагу на те, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Крім того, зміст норми, викладеної у ст.119 ЗК України вказує лише на право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Фактично земельним кодексом не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до гарантованого виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Так само не гарантує права на надбання майна ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на яку посилається сторона позивача. Відповідно до практики ЄСПЛ особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якщо оскаржувані рішення стосуються її майна в розумінні цього положення. Майном може бути як існуюче майно, так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні гуртуватися на законодавчому положенні або юридичному акті. Крім того, судом встановлено, що позивачі не звертались до органу місцевого самоврядування з заявами про передачу у власність земельних ділянок на підставі статті 119 ЗК України, а отже сесія сільської ради і не розглядала заяви позивачів у такому ракурсі. Вирішуючи питання про розподіл земельних ділянок в урочищі «Панське» між громадянами, які звернулись до сесії з заявами про надання дозволу на їх відведення, сесія сільської ради діяла у межах повноважень, наданих законом і прийняла рішення щодо виділення земельних ділянок конкретним громадянам і надання їм дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення конкретної площі. Усі позивачі за їх заявами отримали земельні ділянки площею по 0,1250 га. При цьому їх бажання отримати ділянки більшого розміру, у межах площі, самовільно зайнятої свого часу, не гарантується законом. Факт виділення сесією сільської ради у порядку реалізації виключних її повноважень на управління землями, поряд з позивачами таких самих за розміром ділянок відповідачам, не може бути розцінений, як незаконний. Порушення окремих процедурних питань, визначених регламентом, на які вказують позивачі, не може бути, на думку суду, підставою для скасування оскаржених рішень, оскільки не свідчать про те, що мали істотне значення та вплив на результати прийнятих рішень. Виходячи з наведеного у задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Outcome: dismissed