Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом та просять визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі покликалися на те, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, який розташований по [ADDRESS] , в якому постійно проживає та зареєстрована позивачка [PERSON] та двоє її внуків: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак відповідачі не проживають за адресою реєстрації понад шість років, у будинку відсутні також їх особисті речі. Реєстрація відповідачів у вказаному житловому будинку перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, позивачка [PERSON] несе додаткові витрати з оплати комунальних послуг та не може оформити житлової субсидії. Оскільки відповідачі без поважних причин понад шість років не проживають у спірному житловому будинку, де не залишилося їх особистих речей, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим вони змушені звернутися з даним позовом до суду. Представник позивачів адвокат Олексишин І.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду шляхом поміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно на виклик суду не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду шляхом поміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно на виклик суду не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, взявши до уваги заяви [PERSON] та [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , відповідно до яких вони позовні вимоги визнають, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачами слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частини позивачам [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування половини житлового будинку від 06.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., зареєстрованого у реєстрі за № 891, копією договору дарування частини житлового будинку від 09.12.2003, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., зареєстрованого у реєстрі за № 1-5528, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2795931 від 10.02.2004 /а.с. 7-9/. Згідно з довідкою № 919 від 09.09.2019, виданою комунальним підприємством «Управляюча компанія «Мрія», в будинку по [ADDRESS] проживає та постійно зареєстрована [PERSON] - власник будинку, а також зареєстровані внучка [PERSON] , [INFO] , та внук [PERSON] , [INFO] /а.с. 10/. Судом встановлено, що [PERSON] як батько неповнолітнього [PERSON] надав свою згоду на зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , з огляду на його проживання разом з ним та матір`ю [PERSON] у Канаді, що підтверджується його заявами, засвідченими консулом Генерального консульства України у Торонто від 11.07.2019 та 12.09.2018. Окрім цього, [PERSON] у своїй заяві від 16.07.2019 надав свою згоду на зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] з огляду на його постійне місце проживання в Канаді разом з батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , не проживають у будинку по [ADDRESS] понад шість років без поважних причин, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст.405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснюють, зв`язку з будинком не підтримують, в будинку немає їх майна, жодних особистих речей, чого вони самі не заперечили, подавши письмові заяви про визнання ними позову. Будь-яких даних про те, що відповідачі не проживають у житловому будинку по [ADDRESS] з поважних причин судом не встановлено. На підставі вищенаведеного, врахувавши відсутність домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої їх відсутності, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми відповідачами судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , втратили право на житло в будинку по [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачам [PERSON] та [PERSON] , а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved