Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивачі, [PERSON] , [PERSON] , звернулися до суду з позовом до Херсонської міської ради про визнання земельних ділянок переданими у власність. В обґрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що ними, як власниками домоволодінь, набуто право безоплатного отримання відповідних земельних ділянок комунальної власності у приватну власність, яке порушується Херсонською міською радою шляхом бездіяльності у виконанні чинного законодавства та судових рішень заявлених позивачами у адміністративних справах. Мотивуючі позовне звернення конституційними гарантіями, приписами Земельного та Цивільного кодексів України, покликаючись на основоположні права і свободи громадян, позивачі в якості захисту прав на землю, просять визнати земельні ділянки, на яких розташовані їх житлові будинки, такими, що передані у власність позивачів. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.12.2019 року зупинено провадження по справі до набрання рішенням законної сили у адміністративній справі №540/2175/19 за позовом [PERSON] та [PERSON] до Херсонської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. 16.07.2020 року до суду, від представника позивачів надійшла заява про поновлення розгляду справи, оскільки 31.03.2020 року набрало законної сили рішення по адміністративній справи №540/2175/19. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засідання представник позивачів не з`явилась, належним чином повідомлена про розгляд справи, надала заяву про розгляд справи без участі позивачів та їх представника, позовну заяву підтримала із урахуванням поданих уточнень та просила задовольнити її в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи, вимоги позивачів не визнав з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву та остаточно при розгляді справи поклався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О. В. 16 липня 2008 року. У правовстановлюючому документі на будинок вказано, що він знаходиться на земельній ділянці площею 323,3кв.м. [PERSON] , є власником домоволодіння, що складається з трьох житлових будинків з належними до них будівлями та спорудами, розташованого у [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. 28 січня 2014 року. У договорі купівлі-продажу зазначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0, 0700 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з відповідним кадастровим номером. Наведені права власності позивачів підтверджуються нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу та витягами з державного реєстру. 13.01.2018 року позивачі, через Центр надання адміністративних послуг м. Херсона, звернулись з клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а 22.02.18 року, через не розгляд цих клопотань у місячний строк, у встановленому законом порядку повідомили Херсонську міську раду про укладання договору на розроблення проекту землеустрою з посиланням на абз. 3 ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України. Виготовлені проекти землеустрою 30.05.2018 року Позивачами було подано на затвердження до Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради. 11.06.2018 року позивачами отримано від Департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради рішення про відмову у погодженні вказаних проектів землеустрою з посиланням на план зонування території м. Херсона, що затверджений рішенням Херсонської міської ради № 1724 від 20 лютого 2015 року та п. 6 ст.186-1 ЗК України, оскільки земельна ділянка належить до земель промисловості. З метою доведення протиправності такої відмови та її невідповідності правам позивачів, останні звернулись до Херсонського окружного адміністративного суду про визнання відмови протиправною та зобов`язання погодити вказані проекти землеустрою. Адміністративна справа порушена за №821/1188/18. У зазначеній адміністративній справі №821/1188/18, суд позов задовольнив наводячи на тому, що враховуючи право кожного із позивачів на користування земельними ділянками з підстав набуття ними у власність об`єктів нерухомості, які розташовані на цих земельних ділянках (ст.377 ЦК України та, ст.120 ЗК України), вони мають право на приватизацію цих земельних ділянок і обмеження цього права діючим в Україні земельним законодавством не передбачено. Судове рішення у наведеній адміністративній справі №821/1188/18 відповідачем - Управлінням містобудування та архітектури Департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради, виконано шляхом надання відповідних висновків про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок від 24.01.2019 №03-18-15 та №03-18-14. Розроблені та погодженні проекти землеустрою щодо відведення у власність: - [PERSON] земельної ділянки площею 0,0386 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (кадастровий номер 6510136900:01:001:0787); - [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (кадастровий номер 6510136900:01:001:0738), подано для затвердження Херсонській міській раді. Пунктами 7.1., 7.3. рішення Херсонської міської ради від 03.09.2019 р. №2119 «Про відмову громадянам у дозволі на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність, спільну сумісну власність та в оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), під розширення раніше приватизованих земельних ділянок, індивідуальне гаражне будівництво, під споруду для тимчасового зберігання автотранспорту та в затвердженні проектів землеустрою», позивачам відмовлено у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки). Вважаючи рішення відповідача протиправним, [PERSON] , [PERSON] звернулися із відповідною позовною заявою до Херсонського окружного адміністративного суду, за результатами розгляду якої у справі №540/2175/19 постановлено 12.02.2020 року рішення яким позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано пункти 7.1., 7.3. рішення Херсонської міської ради від 03.09.2019 р. №2119. Судом у наведеній справі №540/2175/19 зобов`язано Херсонську міську раду повторно розглянути клопотання [PERSON] , [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): площею 0,0386 га із земель комунальної власності Херсонської міської ради, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 6510136900:01:001:0787); площею 0,0700 га із земель комунальної власності Херсонської міської ради, розташованої за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 6510136900:01:001:0738). Також, рішенням у наведеній справі №540/2175/19, суд зобов`язав Херсонську міську раду прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 26.03.2020 року рішення набрало законної сили. Задовольняючі позов [PERSON] , [PERSON] суд у адміністративній справі №540/2175/19 серед іншого навів, що з урахуванням положень ст.19 Конституції України у випадку, коли суб`єкт, уповноважений на розпорядження земельною ділянкою, є органом державної влади чи місцевого самоврядування, він не вправі перешкоджати без передбачених законом підстав у реалізації права особи на отримання у власність чи користування земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй на законних підставах нерухоме майно, тобто приведення реального статусу земельної ділянки до правового. Судом встановлена відсутність підстав для прийняття рішення Херсонської міської ради від 03.09.2019 року №2119 в частині відмови позивачам у затверджені проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок) на яку посилався відповідач, а тому вони суперечать приписам ст.19 Конституції України, є протиправними і підлягають скасуванню, оскільки порушують гарантоване Конституцією і законами України право позивачів на отримання земельної ділянки, на якій розташоване належне їм нерухоме майно. Судом встановлено і це не заперечується відповідачем, що відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця зобов`язано Херсонську міську ради виконати судове рішення у справі №540/2175/19. Відповідачем не надано доказів виконання постанови державного виконавця і, тим самим судового рішення у справі №540/2175/19, а також не спростовані посилання позивачів на винесення на чергове пленарне засідання сесії Херсонської міської ради проекту рішення про відмову позивачам у затвердженні проектів землеустрою про відведення спірних земельних ділянок у власність. Відтак, предметом спору є захист прав і свобод позивачів гарантованих їм Основним законом, серед іншого мотивованим невиконанням органом місцевого самоврядування судового рішення у адміністративній справі №540/2175/19 та чинного законодавства чим фактично позивачі, як громадяни України, позбавлені права власності на землю. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити таке. Судовим рішенням у адміністративній справі №540/2175/19 суд акцентував на тому, що згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 5 ЗК України визначено, що земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки. Відповідно до статті 12 ЗК України повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, до яких відносяться, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Згідно із ст.38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст.39 ЗК України). Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України). У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу) (ч.3 ст.120 ЗК України). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч.4 ст.120 ЗК України). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди (ч.5 ст.120 ЗК України). Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (ч.6 ст.120 ЗК України). Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Частиною 7 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Згідно ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 - 1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч.9 ст.118 ЗК України). Частиною 10 ст.118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Суд виходить з того, що правомочність володіти, користуватись і розпоряджатись нерухомим майном (будинками, будівлями і спорудами), що у своїй сукупності становить зміст права власності, нерозривно пов`язана із відповідною правомочністю щодо земельної ділянки, на якій вони розташовані. Належність особі на праві власності нерухомого майна зобов`язує її набути будь-якого передбаченого законодавством речового права на земельну ділянку, на якій воно розташоване. Більше того, законодавство передбачає випадки, коли таке право виникає з факту набуття чи переходу права власності на нерухоме майно. Разом із цим, у частині першій статті 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Водночас, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Викладеним вище суд встановив, що позивачам належать на праві власності житлові будинки за якими, як за складом домоволодінь, закріплені земельні ділянки певного розміру, котрі в наступному заявлені Херсонській міській раді з проханням надати їх у власність позивачам з урахуванням прав встановлених статтею 120 Земельного кодексу України. Таким чином, отримавши у власність об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці певного розміру, позивачі мали усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відповідного права на землю в порядку її безоплатного отримання від Херсонської міської ради. Суд встановив, що позивачами дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю. Відтак, та обставина, що на етапі погодження розроблених проектів землеустрою щодо спірних земельних ділянок Відповідач уникає обов`язку їх затвердити і тим самим не виконує рішення суду постановлене в захист прав і гарантій позивачів, свідчить про порушення їх права на землю, обмеження їх у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна. Розглядаючи цю справу, суд враховує підстави позову, які зведені до незаконного позбавлення позивачів прав на землю у спосіб не передбачений законом та констатує, що позивачі обрали спосіб захисту порушеного права, передбачений статтею 152 ЗК України згідно до якої захист прав громадян на земельні ділянки, серед іншого, здійснюється шляхом визнання прав та застосування інших, передбачених законом, способів. З урахуванням положень ст.19 Конституції України у випадку, коли суб`єкт, уповноважений на розпорядження земельною ділянкою, є органом державної влади чи місцевого самоврядування, він не вправі перешкоджати без передбачених законом підстав у реалізації права особи на отримання у власність чи користування земельної ділянки, на якій знаходиться належне їй на законних підставах нерухоме майно, тобто приведення реального статусу земельної ділянки до правового. Водночас, як зазначено вище, у справі №540/2175/19 судом встановлена відсутність підстав для прийняття рішення Херсонської міської ради від 03.09.2019 року №2119 в частині відмови позивачам у затверджені проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок) на яку посилався відповідач, а тому вони суперечать приписам ст.19 Конституції України, є протиправними і підлягають скасуванню, оскільки порушують гарантоване Конституцією і законами України право позивачів на отримання земельної ділянки, на якій розташоване належне їм нерухоме майно. Поряд із цим, статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). За ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа. Таким чином, суд дійшов висновку, що обраний позивачами спосіб захисту спрямований на усування юридичного конфлікту та відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб можливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. Суд констатує, що суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження, але, поряд із цим, зважає на права і гарантії позивачів, які потребують захисту у передбачений законом спосіб із урахуванням конституційних і європейських гарантій. Водночас, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах позовних вимог, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд. Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду інших вимог спрямованих на захист майнових прав. Тобто, суд не обмежений у виборі способів відновлення та захисту права особи, порушеного владними суб`єктами і вправі обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. У даній справі перебирання непритаманних суду повноважень органу місцевого самоврядування не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом. Втім, у межах даної справи, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Оцінюючи заперечення відповідача проти позову, суд доходить до висновку, що відповідач в межах правовідносин сторін по справі, втретє протиправно позбавляє позивачів прав на отримання у власність земельної ділянки на етапі затвердження проекту землеустрою. Оскільки процес надання позивачам відмов у затвердженні проекту землеустрою з формальних підстав може бути досить тривалим, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме визнання земельних ділянок такими, що передані у власність позивачів, адже спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення це не викликатиме необхідність повторного звернення до суду. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим ці позовні вимоги стосуються намагання позивачів захисти своє майнове право на земельну ділянку, тобто спір стосується захисту права цивільного, а тому правовідносини в цій частині повинні регулюватися нормами ЦПК України. Подібна за змістом правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року № 826/631/15. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. За таких обставин вимоги позивачів підлягають задоволенню судом, так як підстав для відмови у їх задоволенні суд не вбачає.

Outcome: approved