Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, яку в ході розгляду справи уточнила, збільшивши позовні вимоги, до [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітньої [PERSON] в особі опікуна [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] в особі опікуна [PERSON], третя особа - Сектор забезпечення діяльності органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання довіреності недійсної, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення. Позивачка [PERSON] просить суд визнати недійсної довіреність, яку нібито вона надала [PERSON], та на підставі якої [PERSON] від її імені продав належну ій квартиру [PERSON], мотивуючи тим, що вона ніколи не надавала цієї довіреності, ніколи не працювала в підприємстві «Міар», директором якого посвідчена довіреність. Також позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], який від її імені було підписано [PERSON] на підставі довіреності. Крім того, позивачка просить витребувати майно, а саме вищевказану квартиру з чужого незаконного володіння та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, виселити осіб, які проживають у квартирі, та вселити її, мотивуючи тим, що вона не продавала свою квартиру, згоду на відчуження своєї квартири вона не надавала, квартира вибула від неї іншим шляхом, незаконно. В зв'язку з цим, як вона вважає, вона має право на витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення всіх осіб, які там проживають та її вселення до належної їй квартири. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали свої позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позовної заяві, та додатково пояснили, що [PERSON] ніколи не працювала у підприємстві «Міар», що підтверджується копією трудової книжці, оригінал якої оглядався у судовому засіданні. Разом із цим Позивачка також стверджує, що [PERSON] не був її уповноваженою особою на здійснення угоди купівлі-продажу її квартири та вона взагалі не мала наміру продавати належну їй на праві приватної власності квартиру і про угоду купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], який нібито діяв від її імені, нічого не знала та згоду на неї не давала. Крім того про угоду купівлі-продажу належної її квартири вона дізналася після виселення з квартири. Після виселення вона дізналася, що Приморським судом м. Одеси від 25.02.2003 року за [PERSON] було визнано право власності на належну ій квартиру за вищевказаною адресою та він подарував цю квартиру [PERSON] Позивачка в судовому засіданні пояснила, що апеляційний суд Одеської області ухвалою від 20 лютого 2008року скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003року, а справу направив на новий розгляд до того ж суду іншим суддею. 16 червня 2009 року Приморським районним судом м. Одеси позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] залишено без розгляду. [PERSON] до суду знову не звертався та право власності на цю квартиру не визнавав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, сповіщались належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідачка [PERSON], позов не визнала та пояснила, що у Позивачки відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог. Вона та її мати - [PERSON], яка діяла від свого імені та імені своїх малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] купили квартиру за вищевказаною адресою в рівних частках та є власниками цієї квартири. Її мати в процесі розгляду справи померла, вона та дві її сестри є спадкоємцями після покійної [PERSON] Позивачки [PERSON] та представник опікуна [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача - опікуна [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] просила постановити рішення на розсуд суду. Представник третьої особи на стороні відповідача - Сектор забезпечення діяльності органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, позов не визнав і надав суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов не підтримала. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом було встановлено що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року, посвідченого Шостою Одеською держнотконторою 15.04.1992 року, за реєстровим № 1-4614, належить [PERSON]. 25 лютого 2003р. Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, згідно якого були задоволені позовні вимоги [PERSON], тобто було визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 січня 2003року між [PERSON] та [PERSON] (справа №2-613/2003 р.) Дане рішення суду було зареєстровано в ОГБТІ та РОН. Відповідно до договору дарування від 21 червня 2004 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений Першою одеською держнотконторою 21.06.2004 року, за реєстровим № 5-951, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру за вищевказаною адресою. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року [PERSON] продала, а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] купили в рівних частках кожна квартиру за [ADDRESS]. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 30.12.2004 року, за реєстровим № 3029. Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 20 лютого 2008 року скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року, а справу направив на новий розгляд до того ж суду іншим суддею. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2009 року позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] залишено без розгляду. В матеріалах справи є документи, які оглядались в судовому засіданні, а саме: - Довіреність від 17 січня 2003 року, посвідчена директором ПО «Міар» Платоновою С.Н., згідно якої [PERSON] уповноважує [PERSON] представляти її інтересів в судах та інших організаціях; - Заява від [PERSON] про прийняття її на роботу в ПО «Міар» від 17 січня 2003 року; - Приказ №27а від 17 січня 2004 року, яким [PERSON] була прийнята на посаду касира в ПО «Міар»; - Заява від [PERSON] про звільнення її з посади касира в ПО «Міар» від 18 січня 2003 року; - Приказ №27б від 18 січня 2004 року, яким [PERSON] була звільнена з посади касира в ПО «Міар»; - Розписка від [PERSON] про те, що він отримав від [PERSON] кошти у сумі 25000 (назва валюти не вказано); - Розписка від [PERSON] про те, що вона продала [PERSON] належну ій квартиру [ADDRESS] та отримала від [PERSON] кошти у розмірі 25000 (назва валюті не вказано); - Лист з комерційною пропозицією від 17 січня 2003 року,в якому вказується, що [PERSON] просить викупити в неї квартиру за адресою: [ADDRESS] за 4600 доларів США. Суд критично ставиться до цих документів, оскільки судом було оглянуто трудову книжку на ім'я [PERSON], в якої відсутні дані про трудову діяльність в ПО «Міар». Крім того, до суду були надані копії документів, які не були завірені, оригінали суду не надавались та судом не оглядались. Відповідно до листа з Головного слідчого управління МВС України від 19.05.2009 року за №13/6 5669 Слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа № 01200500100 за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. По даній справі потерпілою визнана [PERSON], [INFO] Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено до 01.01.2004 року, спірні правовідносини, які виникли за цим договором регулюються нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), стосовно останнього договору купівлі-продажу спірної квартири, то за цим договором правовідносини регулюються діючим ЦК України. Отже у відповідності до ст. 114 ЦПК України в редакції 1963 року письмові довіреності громадян посвідчуються нотаріально. Громадяни можуть також посвідчити довіреність на ведення справи в суді на підприємстві, в установі, організації, де вони працюють… Згідно ст.65 ЦК України (у редакції 1963 року) довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності. Згідно ст. 63 ЦК України (у редакції 1963 року) угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст.48 цього кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ч.2 ст.48 ЦК УРСР (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Таким чином, стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. Відповідно до ч.1 ст. 658 ЦК України у випадку, коли продавець не є власником товару, покупець набуває право власності лише тоді, коли власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа їм. Згідно ст.388 ч.1 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власним має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи, що позивачка [PERSON] не була стороною останнього договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.12.2004 року, а тому відповідно до вимог ст. 214, 215 ЦК України зазначений договір купівлі-продажу не може бути визнаний судом недійсним в рамках розгляду даної цивільної справи. Між позивачкою [PERSON] та нинішніми володільцями спірної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, а значить і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦПК України). Оскільки позивач, уточнивши свої позовні вимоги, звернулась до суду з віндікаційним позовом, суд вважає за необхідне позовні вимоги про витребування у [PERSON], [PERSON], [PERSON] із незаконного володіння квартири [ADDRESS] задовольнити. Згідно частини першої ст.50 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої, другої ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані сторонами письмові докази, матеріали справи суд вважає, що Позивачка надала належні та допустимі докази, і довела обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання довіреності недійсної підлягають задоволенню, так як судом було встановлено, що довіреність від імені [PERSON] посвідчена не належним чином, не уповноваженою на це особою. [PERSON] ніколи не працювала в ПО «Міар». Окрім того сам текст довіреності не свідчить, що [PERSON] був уповноваженою особою на здійснення від імені [PERSON] саме угоди купівлі-продажу квартири, яка належить [PERSON] на праві приватної власності, так як в ній не має жодних згадок про те, що [PERSON] надає [PERSON] саме право розпоряджатися квартирою, яка належить їй, тобто продати її квартиру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 січня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню, так як судом було встановлено, що спірна квартира вибула від власника [PERSON] поза її волею. Визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, власником спірної квартири згідно договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року залишається [PERSON]. Вимоги позивачки [PERSON] стосовно усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, а саме: квартирою [ADDRESS], виселенні з цієї квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON], та вселенні її до квартири підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до цивільного законодавства власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, що являється об'єктом його власності. Право власності є непорушним, тому ніхто не може протиправно позбавити власника цього права чи обмежити його. Крім цього власник має право вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володіння цією власністю. Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, встановлених законом. Ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року, посвідченого Шостою Одеською держнотконторою 15.04.1992 року, за реєстровим № 1-4614, належить [PERSON]. На даний час у вказаній квартирі проживає [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України№9 від 6 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо позивач вимагає повернення майна, відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації. У разі витребування у відповідача за рішенням суду майна добросовісний набувач набуває право вимагати відшкодування завданої йому шкоди від особи, яка відплатно передала йому це майно, за правилами ст.661 ЦК України, якщо добросовісний набувач згідно зі ст.660 ЦК України подав до суду клопотання про залучення продавця до участі у справі як третьої особи на його стороні. Оскільки право власності на об'єкти нерухомого майна підлягає державної реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним чи про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачами у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, тому при розгляді необхідно користуватися нормами ЖК. Відповідно до ст.116 ЖК УРСР осіб, які проживають у квартирі без достатніх правових підстав, необхідно виселити з цього приміщення без надання їм іншого жилого приміщення.

Outcome: approved