Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідачку [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , мотивуючи тим, що вона є власником спірного житлового будинку. Починаючи з травня 2016 року [PERSON] за вказаною адресою не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які їй належать в будинку немає. Вона разом зі своєю матір`ю [PERSON] виїхала до батьків останньої. Ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачці вона не чинила. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 02.03.2021 року представником третьої особи подано письмові пояснення, у яких вказали, що заперечують проти задоволення позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за суттю, вирішено питання про виклик свідків. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та дали пояснення аналогічні викладеним в позові обставинам. Проти розгляду справи у відсутності відповідачки та ухвалення заочного рішення не заперечували. Позивачка вказала, що відповідачка донька її сина, яка більше 5 років у будинку не проживає. Мати дитини [PERSON] разом з її малолітньою онукою [PERSON] зібрали свої речі та виїхали у невідомому напрямку, місце їх проживання не відомо. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суд не повідомляв. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки, [PERSON] онука позивачки. яка разом зі своєю матір`ю [PERSON] не проживають у будинку з травня 2016 року, про що їй особисто відомо, оскільки вона часто буває у позивача. Їх місце проживання їй не відомо. Випадків того, що позивачка або будь-які інші особи перешкоджали відповідачці проживати у житлі їй невідомі, речі відповідачки у будинку відсутні. Суд, заслухав вступне слово позивачки та її представника, допитавши свідка, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №793575 від 27.02.2013 року (арк. справи 14). Згідно довідки №199 виданої 25.06.2019 року Квартальним комітетом №10 Органом самоорганізації населення Дніпровського р-ну м. Херсона, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (арк. справи 15). Відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16.02.2017 року по справі №766/371/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позовні вимоги задоволено шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 28.02.2017 року (арк. справи 20). Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2019 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 28.01.2020 року (арк. справи 18-19). Відсутність речей відповідачки та її не проживання у спірному житловому приміщенні підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . У суду не має сумнівів щодо достовірності та правдивості фактів, повідомлених свідком. Дані про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим представленим суду доказам. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні достовірно встановлено, що мати відповідачки, так і малолітня дитина, мали об`єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їм позивачка не чинила, майно та речі дитини в будинку відсутні, поважних причин для її відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало. Крім того, мати дитини визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відсутність відповідачки за місцем мешкання понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та законним представником відповідачки, дають суду підстави зробити висновок, що відповідачка, не мешкаючи в спірному житловому будинку з 2016 року, без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу, що дитина була зареєстрована у спірному будинку разом з матір`ю, яка змінила місце свого проживання разом з малолітньою донькою. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 01 жовтня 2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved