Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з даним позовом, в якому зазначили, що вони є співвласниками житлової квартири № 2, що знаходиться в будинку № 3 по вул.Височана, в с.Раківчик, Коломийського району Івано-Франківської області. В липні 2013 року до них звернулася відповідачка з проханням на деякий час дозволити їй проживати в належній позивачам квартирі, у звязку з тим, що в її квартирі будуть проводитися ремонтні роботи. Сторони погодилися за умови, що вона буде утримувати квартиру в належному стані та сплачувати комунальні платежі. Договір найму з відповідачкою не укладався. З початку 2015 року відповідач не оплачує комунальні послуги, не допускає до квартири позивачів, займає приміщення самовільно, вимоги співвласників звільнити приміщення ігнорує. В звязку з цим просять виселити відповідачку з належної їм квартири, яка розташована [ADDRESS], буд.3 в с.Раківчик, Коломийського району Івано-Франківської області. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили,що позивачі є співвласниками спірної квартири, дійсно впустили 2 роки назад до своєї квартири на тимчасове проживання відповідачку без укладання договору найма. Умовами проживання є підтримання порядку в квартирі та сплата комунальних платежів. Однак, відповідачка не дотримується даних умов,занедбала квартиру, не допускає позивачів до їх квартири,щоб зняти показники з лічильників,комунальних послуг не сплачує. Відповідачка в судове засідання не зявилася без поважної причини, про дату,час і місце слухання справи була належним чином повідомлена шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина». За таких обставин, у відповідності до ст.74 ч.4,5,10 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду № 17-рп/2011 від 13.12.2011 , суд вважає, що відповідач був належним чином проінформований про дату,час і місце слухання справи. Заслухавши пояснення позивачки,свідків, розглянувши матеріали цивільної справи,суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками житлового квартири № 2, що знаходиться в будинку № 3 по вул.Височана, в с.Раківчик, Коломийського району Івано-Франківської області. Свідоцтвом про право власності на житло видане 05 березня 1998 року в м. Коломия зазначено,що дана квартира зареєстрована Коломийським Міжрайонним бюро інвентаризації на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за № 39.(а.с. 13). В липні 2013 року до позивачів звернулася відповідачка з проханням на деякий час дозволити їй проживати в належній позивачам квартирі, у звязку з тим, що в її квартирі будуть проводитися ремонтні роботи. Позивачі погодилися за умови, що відповідачка буде утримувати квартиру в належному стані та сплачувати комунальні платежі. Однак,з початку 2015 року відповідачка припинила оплачувати комунальні послуги, не допускає до квартири позивачів перевірити показники лічильників, займає приміщення самоправно, вимоги співвласників звільнити приміщення ігнорує. З квітня 2015 року ціна на газ значно зросла, проте, відповідачка [PERSON] відмовилася сплачувати борг, хоча продовжує проживати в спірній квартирі. За час свого проживання відповідачка перетворила умови в квартирі неможливими для проживання, а саме: пошкоджені стіни та особисті речі позивачів, господарські предмети які залишися в квартирі. Крім того відповідачка змінила вхідні замки, чим не дає змоги зайти до власної квартири. Систематично псує та руйнує жиле приміщення, яке належить позивачам. [PERSON] маючи у власності будинок не хоче переїжджати з спірної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звертались до Коломийського МВ УМВС з проханням посприяти виселенню відповідачки, однак отримали відповідь про те,що їм слід звернутись до суду з відповідним позовом (а.с.14). У відповідності до ст.47 [PERSON] України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.ст.316 ,317 ЦК України правом власності є право особи на майно яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб,власникові майна належать права володіння , користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст.319 ЦК України власник має право розпоряджатись своїм майном на свій власний розсуд. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод та будь-яких порушень його права,хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою,може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право. Ст.9 Житлового кодексу передбачено, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, а житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У відповідності до ст.116 ЖК виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення можливе якщо особи самоправно зайняли жиле приміщення, якщо наймач або інші особи, які проживають разом з ним, систематично порушують правила співжиття, що унеможливлює проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення таких осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Як вбачається з матеріалів справи , відповідачка проживає в спірній квартирі останній рік без згоди власників даної квартири. У відповідності до ст.41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 [PERSON] України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Позивачі є співвласниками квартири, відповідно мають право власності,користування та розпорядження нею за власним розсудом. За таких обставин суд приходить до висновку,що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення. Встановлене судом підтверджується: копіями паспортів, копіями ідентифікаційних номерів, копією свідоцтва про шлюб, копією свідоцтва про право власності на житло від 05 березня 1998 року, відповіддю Коломийського МВ УМВС від 17.06.2015 року, копією довідки Раківчицької сільської ради Коломийського району від 10.07.2015 р. № 326. На підставі ст.47 [PERSON] України, ст.ст.316,317,319,386,391 Цивільного кодексу України ст.9,109,116 Житлового кодексу, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах [PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року та

Outcome: approved