Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин як спадкодавців до спадкоємців, а саме, між спадкодавцями дідом - [PERSON], бабою - [PERSON], матір'ю - [PERSON] і спадкоємцями першої черги [PERSON], та [PERSON], як онука та онучки по відношенню до вказаних діда і баби та як сина та доньки до матері [PERSON]; встановити факт фактичного прийняття спадщини померлою [PERSON] будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], після смерті її матері [PERSON] та батька [PERSON], а також визнання за ними в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме: будинковолодіння [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 06.08.1963 року за їхнім дідом [PERSON] було зареєстровано право власності на будинковолодіння [ADDRESS], однак документи на підставі яких зареєстровано право власності на вказане будинковолодіння, зокрема акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 17 жовтня 1959 року і рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів Трудящих № 307 від 20 березня 1956 року ними втрачено. 10 лютого 1971 року відповідно до «Заключения о регистрации домовладения» Начальника бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію права власності на вказане будинковолодіння а за [PERSON] на підставі Рішення народного суду Залізничного району м. Львова від 09 серпня 1963 року. При цьому, зазначають, що прізвища, імена, по-батькові їх діда і баби в усіх документах, згідно яких прослідковується родинні стосунки спадкодавців по відношенню до спадкоємців вказані в оригіналах документів не однаково. Так, у свідоцтві про шлюб, про розірвання шлюбу, про народження та смерть спадкодавці вказані як «[PERSON]» - на російській мові, що згідно української транслітерації читається «[PERSON]» та відповідно російською мовою «[PERSON]», що згідно української транслітерації читається «[PERSON]». [INFO] в них народилася [PERSON], (їх матір). Свідоцтва про народження «[PERSON]». У Свідоцтві про припинення одруження їх баби та діда, прізвища змінились на «[PERSON]» та «[PERSON]», що українською перекладається «[PERSON]» та «[PERSON]». Після смерті [PERSON], яка померла [INFO] та [PERSON], який помер [INFO] спадкові справи не відкривались. Спадщину після смерті їх смерті фактично прийняла, але не оформила дочка померлих та мати позивачів - [PERSON], яка до дня смерті, тобто до [INFO] проживала за адресою: [ADDRESS]. Вони, як спадкоємці першої черги за законом 10 липня 2017 року звернулись до нотаріуса ЛМНО Стоцка Т.Л. із заявами про прийняття спадщини після смерті матері та надали усі наявні документи на спадкове майно. Однак, отримали постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з підстав ненадання правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно та належних документів, які б засвідчували факт родинних відносин між ними та померлим [PERSON] через розбіжності у прізвищах як спадкодавців, так і спадкоємців. В інший спосіб правовстановлюючих документів на зазначене майно отримати не можуть тому звернулися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачі та їх представник - [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого та просять його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечив, зазначив, що з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що позивачі дійсно зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк. Матеріалами справи доведено, що позивачі є внуками [PERSON] та [PERSON], прізвища яких у документах зазначені в різних інтерпретаціях, в звязку з чим в судовому порядку необхідно встановлювати факт родинних відносин. Свідки, допитані в судовому засіданні, підтвердили факт проживання [PERSON] на час смерті її матері разом з нею, що свідчить про фактичне прийняття нею спадщини. З представлених документів слідує, що будинок [ADDRESS] не був реконструйований. Просить ухвалити закооне та обгрунтоване рішення. Представник управління державної реєстрації Львівської міської ради [PERSON] проти позову не заперечив, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус ЛМНУ Стоцко Т.Л. у судове засідання не з'явився, подав заяву у якій просить про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивачів, представників позивачів, відповідача, третьої особи, свідків : [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, в тому числі копію спадкової справи № 11/2017, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] зареєстрований в ЛМБТІ за р.№5872 на праві спільної часткової власності за [PERSON] (1/2 частка) - на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 15.10.1956 року за р.[NUMBER] та [PERSON] (1/2 частка) - на підставі рішення Народного суду Залізничного району м. Львова від 09.08.1963 року, що підтверджується довідкою ОКП «БТІ та ЕО» № 2671 від 12.07.2017 року (а.с. 15, 19, 35). З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 1945 року [PERSON] та [PERSON] одружились, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження від 08.07.1960 року, виданим Львівським міським архівом ЗАГС [NUMBER]. У вказаному документі їх прізвища, імена, по-батькові вказані як «[PERSON]» - на російській мові, що згідно української транслітерації читається «[PERSON]» та відповідно російською мовою «[PERSON]», що згідно української транслітерації читається «[PERSON]» (а.с. 23). Також, судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON], її батьками записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 15 вересня 1952 року, виданого Консульським відділом посольства СССР в МНР м.Улан-Батор. При цьому, прізвища, імена, по-батькові її батьків [PERSON] у свідоцтві вказані, як «[PERSON]» та «[PERSON]» (ас. 22). 06 червня 1964 року [PERSON] та [PERSON] розлучились, що підтверджується свідоцтвом про припинення одруження № 20253, в якому анкетні дані указаних осіб вказані російською мовою «[PERSON]» та «[PERSON]», що українською перекладається «[PERSON]» та «[PERSON]» та свідоцтвом про припинення шлюбу [NUMBER] від 15.07.1964 р. (а.с. 23,24). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим 09 жовтня [INFO] року згідно запису № 5930 відділом РАГС Львівського міськвиконкому. А [INFO] помер [PERSON] у м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] винадим повторно 14 березня 2017 року (а.с. 25, 26). Згідно заповіту 12.05.1978 року [PERSON] все своє майно заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с. 119). Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п. 5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки [PERSON] та [PERSON] померли в [INFO] та [INFO] та спадщина після їх смерті відкрилась ще до прийняття нового ЦК України, тому до вказаних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 цього Кодексу та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.113 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Мінюсту України № 18/3 від 18.06.1994 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Так, в судовому засіданні встановлено, що спадщину за померлими [PERSON] та [PERSON] прийняла, проте не оформила їхня дочка - [PERSON], яка фактично вступила в управління спадковим майном та проживала за адресою: [ADDRESS] з дня набуття у власність її батьками права власності на вказане будинковолодіння по 13.06.2017 року, що підтверджується довідкою ЛКП «Левандівка» № 2 від 2/837 та показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитаних в судовому засіданні, які повністю підтвердили як обставини проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] у м. Львові з 1963 року по день її смерті так і родинні стосунки як спадкодавців до спадкоємців між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як батьків і дочки. Отже, вимога про встановлення такого факту підлягає задоволенню. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] двічі виходила заміж, а саме: 31 жовтня 1969 року укладено шлюб між нею та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. Після реєстрації одруження присвоєно прізвище дружині «[PERSON]» (а.с. 28). В шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] (позивач), що підтверджується засвідченою 26 листопада 1981 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори копією свідоцтва про народження та свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим повторно 20 червня 2017 року, Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області (а.с. 30, 31). 09 квітня 1075 року шлюб між «[PERSON]» та «[PERSON]» розірвано, після розірвання шлюбу присвоєно прізвище їй «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого 09.04.1975 р. Залізничним райвідділом ЗАГС м. Львова (а.с. 29). В подальшому, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на «[PERSON]». В шлюбі у них, [INFO] народилась [PERSON] (позивач), що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим повторно 27.07.2000 року (а.с.32). Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] підтверджено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] 10 листопада 1994 року розірвано, про що зроблено запис за № 544. Прізвище після розірвання шлюбу громадянки - «[PERSON]» (а.с. 98). Із свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданим 14.06.2017 року вбачається, що [PERSON] [INFO] померла (а.с. 33) Спадкодавець на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], однак встановлено, що постійно проживала та померла за адресою: [ADDRESS]. Також на день смерті матері [PERSON] проживав разом з нею, дані обставини підтверджується довідкою ЛКП «Левандівка» № 2/837 від 29.11.2017 року та актом ЛКП «Левандівка» від 09.11.2017 року (а.с. 54, 55). Згідно ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч.1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Копіями свідоцтв про народження підтверджується, що [PERSON], [PERSON] (позивачі) є дітьми померлої [PERSON]. З матеріалів спадкової справи №11/2017 вбачається, що [PERSON] за життя особистого розпорядження на випадок своєї смерті щодо належного їй майна не зробила, тому спадкування має здійснюватися за правилами спадкування за законом. Із заявами про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса ЛМНО Стоцка Т.Л. у встановлений законом строк, звернулися 10.07.2017 року її дочка - [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 93, 102). Проте, приватним нотарусом ЛМНО Т.Л. Стоцко 19.01.2018 р. та 22.01.2018 р. винесено постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій - відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частини (кожному) будинку [ADDRESS], після смерті [PERSON], з підстав ненадання правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно, ненадання належних документів, які б засвідчували факт родинних відносин між ним та померлим [PERSON] через розбіжності у прізвищах як спадкодавців, так і спадкоємців (а.с. 122,124). Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на викладене, судом достовірно встановлено, що спадкодавцеві [PERSON] належало будинковолодіння [ADDRESS], який вона прийняла в спадщину за законом, після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON], проте не зареєструвала у встановленому порядку право власності на вказане майно. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивачі, як спадкоємець за законом після смерті матері [PERSON] мають право на спадкове майно, а саме на будинковолодіння [ADDRESS], тому суд дійшов переконання, що позов [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved