Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, укладену між ними і відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за ними в рівних частках, тобто по ? частині за кожним, право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А), загальною площею 39,6 кв. м., житловою площею 31,1 кв. м., з прибудовою (літ. а), господарськими будівлями погребом (літ. Б), навісами (літ. В, Д), літньою кухнею (літ. Г), сараєм (літ. З), вбиральнею (літ. Е), гаражем (літ. Ж), колодязем І, спорудами №№ 1, 2, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120685400:02:001:0082, на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4100 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120685400:02:001:0081, розташовані по вул. Філатова, № 50 в с. Пасат Балтського району Одеської області, які раніше на праві приватної власності належали матері відповідача [PERSON], померлій 15.05.2017 року, стверджуючи, що 23.08.2016 року вони уклали з матірю відповідача [PERSON] угоду купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок, згідно якої сплатили їй вартість будинку та земельних ділянок у сумі 20 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а мати відповідача передала їм технічний паспорт на будинок, державні акти на право власності на земельні ділянки, самі житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки, але, оформити у нотаріуса угоду позивачі не змогли, оскільки мати відповідача померла 15.05.2017 року, а відповідач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON], жодного разу не зявився до нотаріуса і повідомив позивачів, що робити цього не має наміру. Вказані вище обставини позбавили позивачів права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вони змушені звернутися до суду з позовом, надали суду заяви, в яких свої заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просять розглянути справу без їх участі. Відповідач до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що матері відповідача [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Філатова, № 50 в с. Пасат Балтського району Одеської області, що підтверджується записом в погосподарській книзі Пасатської сільської ради Балтського району Одеської області, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2500 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120685400:02:001:0082, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,4100 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120685400:02:001:0081, розташовані за цією ж адресою, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки відповідно серії ЯИ № 786942 та серії ЯИ № 786902, виданими на підставі рішення Пасатської сільської ради від 18 грудня №1993 № б/н та від 26 жовтня 2009 року №215, після смерті [PERSON], померлої 23.08.2016 року, спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняв її син відповідач [PERSON], інших спадкоємців першої черги за законом, які б претендували на спадщину, судом не встановлено, але, свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді вище вказаного нерухомого майна відповідач встановленим порядком не отримав, що 23.08.2016 року позивачі і покійна [PERSON] уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаних житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, згідно якого [PERSON] продала, а позивачі придбали вище вказані житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки за 20 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 23.08.2016 року мати відповідача передала, а позивачі прийняли житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки, що відповідно до розписки, складеної матірю відповідача, вона отримала від позивачів вище вказану суму грошей і взяла на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки власник нерухомого майна померла, а її спадкоємець відповідач [PERSON] не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved