Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з відповідним позовом до відповідача. Свої вимоги мотивують тим, що вони згідно з ордерами виданими відповідачем вселилися до квартир у будинку № 104 по вул. Зеленій у м. Львові з 1964 року. Будинок перебуває в оперативному управлінні ЛМКП «Львівводоканал», яке відмовляє позивачам у приватизації квартир з посиланням на те, що будинок знаходиться у зоні санітарної охорони, а квартири у такому будинку є службовими. Просять суд визнати право: - [PERSON], [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS]; - [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS]; - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на приватизацію житлової квартири [ADDRESS]. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, у письмових заявах просили справу слухати без їх участі, позовні вимоги підтримали (а.с.38,66). Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позов підтримав, просив суд вимоги позивачів задовольнити у повному обсязі. Додатково зазначив, що [PERSON] неодноразово звертався до адміністрації Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» з приводу приватизації квартири, але отримав відмову. Крім того, розпорядженням керівника органу приватизації Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» від 06 травня 1996 року була приватизована квартира сусідів №3 у будинку, а відтак [PERSON] має право на приватизацію. Посилання представника відповідача, що квартири є службовими, знаходяться у санітарній зоні, а відтак не підлягають приватизації, вважає безпідставними. Представник відповідача за довіреністю у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що квартири №№ 1, 2, 3 в буд. 104 по вул. Зеленій у м. Львові перебувають у власності територіальної громади та на балансі Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. Вказані квартири віднесені до числа службових (в якості яких були надані позивачам та членам їх сімей), входять до цілісного майнового комплексу ЛМКП «Львівводоканал» та не підлягають приватизації на підставі наказу Департаменту від 18 березня 2002 року. Крім того, за словами представника відповідача, житловий будинок № 104 знаходиться в зоні санітарної охорони на підставі рішення виконкому Львівської облради депутатів трудящих від 02 грудня 1948 року (а.с.54). В судовому засіданні 20 листопада 2015 року зазначив, що підприємство не є відповідним органом приватизації, а відтак і належним відповідачем у справі(а.с.134-135). Представник третьої особи управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради за довіреністю в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. У письмових поясненнях зазначив, що позивачами обраний не правильний спосіб захисту прав в суді, оскільки право на приватизацію житлового фонду визнано законодавством України за всіма громадянами. Останні не надали суду доказів їх звернення до органу, що здійснює приватизацію, та отримання відмови. Тому, право позивачів на приватизацію, на думку представника управління, не порушене, а тому не підлягає захисту у судовому порядку (а.с.60). Представник третьої особи Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані в [INFO] (а.с.4), [PERSON] в квартирі № 2 (а.с.5) зазначеного будинку. При цьому [PERSON] є основним наймачем квартири № 2 після смерті його батька [PERSON] (а.с.10). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЖК Української РСР жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом. Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих [PERSON] народних депутатів (житловий фонд місцевих [PERSON]) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Приписами частини 3-4,7,10 статті 8 вищезазначеного Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агенства, бюро, інші підприємства). Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир(будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 лютого 2009 року № 114 затверджене Положення про розподіл функцій між окремими виконавчими органами міської ради при проведенні приватизації державного житлового фонду. Так, відповідно до п. 2.1 даного положення, рішення щодо приватизації державного житлового фонду, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах приймає управління комунальної власності департаменту економічної політики у формі наказу у порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». У п. 3 вказаного Положення встановлений порядок звернення із заявою про приватизацію житла, перелік документів, які додаються до заяви, а також указано, що заявник має звернутися до управління через «Центр обслуговування мешканців» (а.с.61-65). Вказані локальні нормативні акти відповідають вимогам Положення про порядок передачі квартир(будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судовим розглядом встановлено, що позивачі по-перше, ставлять питання про визнання права на приватизацію звернувшись не до органу приватизації, визначеному законом до управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, а до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал». По-друге, позивачі при поданні позову не вірно обрали спосіб захисту, оскільки, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Отже, право громадян на приватизацію державного житлового фонду визнано законом, а судом може бути захищене таке право лише у разі його порушення шляхом відмови компетентних органів у приватизації житла. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При цьому, позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки, позовні вимоги до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» є не доведеними та не обґрунтованими. У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати в порядку ст. 88 ЦПК України необхідно покласти на позивачів.

Outcome: dismissed