Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн.00 коп. щомісячно і до досягнення ним повноліття, стягувати з [PERSON] додаткові витрати, які виникають в процесі розвитку(навчанн) сина [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] аліменти за минулий час, а саме три роки, які він повинен був сплатити на утримання сина [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17 січня 2012 року. Від даного шлюбу у них народилася двоє дітей, а саме: син-Кампо М.М., [INFO], який на даний час є повнолітнім та син - [PERSON], [INFO], 04 серпня 2006, який на даний час проживає разом з нею та проблемами якого та її матеріальним забезпеченням займається вона. Разом з цим, відповідач не відвідує свою неповнолітню дитину, не цікавиться її здоровям та вихованням, не виявляє бажання створити належні матеріально-побутові умови для його проживання та не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання такого. Оскільки таким чином відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, тому просить позов задовольнити. Під час судового розгляду позивачка [PERSON] змінила позовні вимоги, а саме зменшила такі та просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 727грн.50 коп. щомісячно і до досягнення ним повноліття Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, змінені позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечив проти їх задоволення. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд , дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], являються: батько [PERSON] та мати [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії I-ФМ №028691, виданим виконкомом [PERSON] сільської ради Перечинського району Закарпатської області 28 січня 2000 року, актовий запис №2 від 28 січня 2000 року. Крім цього встановлено, що відповідач [PERSON]І фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своєї неповнолітньої дитини, утримувати, виховувати і забезпечувати її. Отже, такими діями відповідач порушує свої зобовязання, закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Також, в принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402, кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.12 даного Закону виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обовязок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує обовязок щодо утримання своєї малолітньої дитини, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на її утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а саме: у відповідача відсутні інші діти, непрацездатні члени сімї, яких він зобов`язаний утримувати, стан здоров`я дитини та платника аліментів є задовільними, та ту обставину, що він ніде не працює і має нерегулярний дохід зі слів позивачки, й вважає, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 727 грн.50 коп. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовна заява [PERSON] подана 22 травня 2015 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дитину. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved