Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про примусове виселення останньої з житлового приміщення - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилаються на те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності належить квартира що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка проживає в зазначеній квартирі. 17.12.2010 р. Івано-Франківським міським судом було прийнято рішення, яким визнано відповідачку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою по [ADDRESS]. На підставі вищевказаного рішення відповідачку було знято з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою. Проте, до цього часу відповідачка не залишає приміщення квартири, в добровільному порядку немає наміру виселитися та забрати свої речі із приміщення внаслідок чого позивачі змушені наймати інше житло та проживати в ньому, оплачуючи відповідну орендну плату за проживання та комунальні послуги. Комунальні послуги [PERSON] не сплачує, на вимогу добровільно виселення не реагує, тому просять суд примусово виселити відповідачку із житлового приміщення. Позивачі в судове засідання не з'явилися. До суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Просили суд про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності виданого Департаментом комунального господарства, транспорту та зв'язку від 06.09.2013 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник квартири має право і користуватися помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 17.12.2010р. [PERSON] визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою по [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що на підставі вищевказаного рішення відповідачку було знято з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою. Проте, відповідачка вселилась у квартиру та не залишає приміщення квартири, в добровільному порядку немає наміру виселитися та забрати свої речі із приміщення. Згідно довідки №02-02/483 про склад сім'ї виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» від 06.02.2014 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можливо лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Судом встановлено, що позивачі неодноразово просили про добровільне виселення [PERSON] із займаного нею приміщення, а саме: квартирою [ADDRESS] право на користування якого вона втратила. Однак відповідачка не виселяється добровільно із житлового приміщення, що належить позивачам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивачі просять про захист їхнього порушеного права власності шляхом виселення відповідачки із незаконно зайнятого нею житлового приміщення, яке позивачам належить на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved