Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні з роботи. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що з 16 липня 2002 року працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та 06 квітня 2020 року наказом №278-к від 06 квітня 2020 року її було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. У період роботи з грудня 2019 року в порушення вимог закону заробітна плата відповідачем в повному обсязі та своєчасно не виплачувалась, а виплата належних позивачці при звільненні сум у день звільнення власником здійснена не була. Згідно довідки від 10 липня 2020 року відповідач визнав, що заборгованість станом на 10 липня 2020 року становила 12653,22 гривень. Таким чином, на момент звільнення роботодавцем не було проведено розрахунок (виплата всіх належних позивачеві сум) і до теперішнього часу [PERSON] ці кошти не отримала. У зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що на момент складання позовної заяви становить 30972, 66 гривень. Дії роботодавця щодо не проведення з позивачкою розрахунків при звільненні поставили останню у скрутне матеріальне становище, унеможливили її нормальне існування та членів її сім?ї, що мало наслідки виникнення тяжкого психологічного стану для неї як особи, що не в змозі забезпечити свою родину коштами для існування та зумовило необхідність шукати джерела доходу для забезпечення коштів для існування. Тому, [PERSON] незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода, оцінена у 5000,00 гривень. З огляду на викладене позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь нараховану та несплачену суму заробітної плати у розмірі 12653,22 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 30972,66 гривень, 5000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди та 840,80 гривень витрат зі сплати судового збору. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 14 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 04 листопада 2020 року (а.с. 18). Від відповідача на адресу суду 07 жовтня 2020 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 14 вересня 2020 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачці, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] дійсно працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнена з підприємства наказом №278-к від 06 квітня 2020 року. При звільненні позивачці було нараховано заробітну плату (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) за квітень 2020 року у розмірі 20730,94 гривень. Сума заробітної плати, яка підлягала виплаті за вирахуванням усіх необхідних утримань із заробітної плати, становила 16688,40 гривень. Заробітна плата [PERSON] була виплачена у розмірі 4035,18 гривень за платіжними дорученнями: № 151 від 23.06.2020 року у сумі 2776,61 гривень; №91 від 26.06.2020 року у розмірі 1258,57 гривень.Станом на 30 вересня 2020 року перед позивачкою наявна заборгованість із заробітної плати у сумі 12653,22 гривень. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, останній зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки наказом ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №527 від 07 квітня 2020 року було введено простій на підприємстві, а отже воно увесь цей час не здійснювало видобування вугілля для подальшої його реалізації та виплати заробітної плати працівникам. Простій на підприємстві введений через припинення постачання електроенергії ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», тобто був зумовлений діями третіх осіб на які відповідач не в змозі вплинути. Численні борги на підприємстві утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» вугілля, яка на сьогоднішній день залишається непогашеною. Окрім того, в межах виконавчого провадження було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у банківських установах, що призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача. Відповідач зазначає, що [PERSON] не надано жодного доказу того, що остання зазнав моральної шкоди, а також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями (бездіяльністю) відповідача та моральними стражданнями, з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди у розмірі 5000,00 гривень, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на вищевикладене відповідач просив суд відмовити в задоволенні вимог позову. Окрім того, відповідачем у відзиві заявлено клопотання про здійснення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та за участю представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 21-24). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Так, ціна даного позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин між сторонами та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки суд має встановити: чи було здійснено відповідачем розрахунок з позивачем в день його звільнення; чи здійснено такий розрахунок з позивачем на час розгляду справи судом; розмір середньоденного заробітку позивача; кількість днів прострочення у здійсненні розрахунку з позивачем. При цьому, сторонами не оспорюється, що [PERSON] була звільнена з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» підприємства 06 квітня 2020 року та в день звільнення з останньою не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, а середньоденна заробітна плата останньої становить 306,66 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. З огляду на викладене, зважаючи на одночасне існування двох умов, передбачених ч. 6 ст. 279 ЦПК України, суд вважає необхідним та доцільним суд відмовити в задоволенні клопотання ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 16 липня 2002 року по 06 квітня 2020 року працювала на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнена 06 квітня 2020 року наказом № 278-к від 06 квітня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 30 липня 1988 року (а.с.6-8). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 липня 2020 року та №8056 від 30 вересня 2020 року [PERSON] дійсно працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та звільнена 06 квітня 2020 року, згідно наказу №278-к від 06 квітня 2020 року за власним бажанням. При звільненні нарахована заробітна плата за квітень 2020 року в розмірі 20730,94 гривень, належна сума до сплати складає 16688,40 гривень. Заробітна плата сплачена: - платіжним дорученням №151 від 23.06.2020 року в розмірі 2776,61 гривень (а.с. 40, 41-43); - платіжним дорученням №91 від 26.06.2020 року в розмірі 1258,57 гривень (а.с. 44, 45-47). Заборгованість по заробітній платі за квітень 2020 року станом на 30 вересня складає 12653,22 гривень. Середньомісячна заробітна плата - 306,66 гривень (а.с. 10, 39). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 05 жовтня 2020 року за підсумками роботи за перше півріччя 2020 року збитки підприємства склали 70537 тис. грн. Кредиторська заборгованість по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» станом на 30 вересня 2020 року складає 1426619 тис. грн. (а.с. 33). Наказом ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №527 від 07 квітня 2020 року у зв`язку з припиненням постачання ПрАТ «ДТЕК ПЕМ - Енерговугілля» на підприємство, через значну заборгованість, та неможливість здійснення процесів виїмки вугілля, проведення гірничих виробок та видачі гірської маси на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» у квітні 2020 року, встановлено початок простою з третьої зміни 07 квітня 2020 року (а.с. 34, 35). Відповідач звертався до Державного підприємства «Держвуглепостач» з претензією-вимогою щодо сплати грошових коштів за поставлену вугільну продукцію у сумі 59987377,51 гривень (а.с. 36-37). Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2020 року накладено арешт на грошові кошти боржника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містяться на відкритих рахунках у банківських установах (а.с. 38). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнена з підприємства 06 квітня 2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення з останньою не було проведено повного розрахунку всіх належних їй сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 306,66 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданих до суду довідок ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 липня 2020 року та №8056 від 30 вересня 2020 року, та підтверджено відповідачем у наданому суду відзиві, сума, яка належала позивачці на час звільнення становила 16688,40 гривень, яка була частково сплачена підприємством згідно платіжних доручень №151 від 23.06.2020 року та №91 від 26.06.2020 року. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 12653,22 гривень (16688,40 грн. - (2776,61 грн. + 1258,57 грн.) = 12653,22 грн.), тому, на виконання вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ці кошти підлягають стягненню з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивачки, а вимоги позову в даній частині - задоволенню. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 306,66 гривень, що підтверджується довідками Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 липня 2020 року та №8056 від 30 вересня 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з дня звільнення до дня складання даної позовної заяви до суду, а саме до 11 вересня 2020 року, включно, у розмірі 30972,66 гривень, яку останній вираховував виходячи з 107 робочих днів за які має бути оплачений середній заробіток та середньоденного заробітку - 306,66 гривень, однак з зазначений розрахунок здійснено з арифметичними помилками, а тому суд не може погодити з даним розрахунком позивача. Розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивакою не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 07 квітня 2020 року по день складання даної позовної заяви до суду, а саме по 11 вересня 2020 року, включно, становить 33119,28 гривень (108 робочих днів х 306,66 гривні = 33119,28 гривень). Однак, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог та виходячи з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 30972,66 гривень. Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір нарахованої позивачці на момент звільнення суми заробітної плати - 20730,94 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивачки виплат у сумі 25000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивачки, яка майже 18 років працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачці від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення її життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.1793164761.1 від 07 серпня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 840,80 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 701,19 гривень (30000,00 грн.*840,80 грн. / 35972,66 грн. = 701,19 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial