Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстрації, до відповідача [PERSON], де третьою особою є Вижницький районний сектор управління державної міграційної служби в Чернівецькій області. В позові посилається на те, що є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. В будинку зареєстрований, але фактично не проживає її колишній чоловік [PERSON], з яким вона знаходилась у шлюбі з 22.02.2008 року по 29.12.2010 року. Неодноразово просила [PERSON] знятись з реєстрації з житлового будинку, який належить їй на праві власності, але він в добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації. Просить визнати [PERSON], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, що розташований в [ADDRESS] та примусово зняти з його реєстрації. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному об'ємі, посилалась на обставини викладені в позові, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи Вижницького РС УДМС України в Чернівецькій області в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія ЯЯЯ №976961 від 20.03.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10158091 від 21.03.2006 року є власником житлового будинку, що розташований в с.Банилів вул.Українська, 19, Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копіями свідоцтва та витягу. Згідно рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.12.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 22.02.2008 року у виконкомі Банилівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №07, - розірвано. З довідки Банилівської сільської ради №601 від 09.09.2013 року вбачається, що [PERSON] на протязі трьох років у господарстві [PERSON] не проживає. З акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 03.04.2014 року вбачається що [PERSON] веде догляд за дочкою інвалідом дитинства першої групи. В будинку зареєстровані дочки [PERSON], [PERSON], внуки [PERSON], [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] На день перевірки [PERSON] у господарстві не було. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2,3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Відповідно до положень Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Враховуючи ці вимоги закону, суд вважає, що позивачкою доведено, що відповідач [PERSON] без поважних причин, понад один рік не проживає у в житловому будинку за адресою [ADDRESS], а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Що стосується вимоги позивачки про зняття з реєстрації відповідача [PERSON] місця проживання за адресою [ADDRESS], суд вважає такими що не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. При цьому, суд виходить з приписів ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою... Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Крім того з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial