Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Олексіївка, звернулись до суду з позовом до [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про стягнення на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 254400,86 грн., інфляційних втрат у розмірі 64221,33 грн., річних процентів по заборгованості у розмірі 18656,00 грн., стягнення на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 90860,92 грн., інфляційних втрат у розмірі 12737,47 грн., річних процентів по заборгованості у розмірі 4606,00 грн. Предмет та підстава позову стягнення боргу за договором позики у зв`язку з відмовою відповідача добровільно повернути борг. Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~що у травні 2012 року між [PERSON] та [PERSON] з одного боку, та [PERSON] (з іншого боку була досягнута домовленість про отримання [PERSON] грошової суми у борг (позичку). Грошові кошти позивачі мали надавати відповідачу частинами, на протязі певного часового періоду, а у подальшому відповідач повинен був або повернути їх одразу усією сумою, або розрахуватися із відповідачами за рахунок власного нерухомого майна - квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, для того, щоб перестрахувати позивачів від неповернення взятих у борг грошових коштів, сума яких з часом постійно зростала, відповідачем, через власний похилий вік, 26.12.2012 року було складено на ім`я одного із позивачів - [PERSON] заповіт, за яким у випадку смерті відповідача усе його майно (в тому числі й квартира) переходило до [PERSON] . Відповідач починаючи з травня 2012 року отримувала від позивачів грошові кошти, про що розписувалась у зошиті. Після того, як відповідачі у черговий раз в усному порядку звернулися до відповідача у липні 2018 року з вимогою повернути борг або ж продати квартиру для його повернення, вони дізналися, що відповідач на початку 2018 року знайшов ще й інших людей, у яких позичав гроші під свою квартиру. Зі слів відповідача позивачам стало відомо, що 03.08.2018 року відповідач скасував зареєстрований на [PERSON] заповіт, а 04.08.2018 року склав інший заповіт на невідомих позивачам осіб, у яких очевидно продовжує брати у борг гроші. Отримані від позивачів грошові кошти відповідач добровільно відмовляється повертати, що і стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 12.09.2018 року суддею Приморського районного суду м. Одеси Єршовою Л.С. справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні 11.04.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачів наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у ньому. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що між сторонами договори позики ніколи не укладались, [PERSON] знає [PERSON] з дитинства, [PERSON] та її чоловік з власної ініціативи надавали їй допомогу, зокрема грішми. При цьому представник відповідача не заперечувала, що записи у наданому позивачами зошиті здійснені власноруч [PERSON] та зазначені у зашиті кошти вона дійсно отримувала, але, як вже зазначалось, лише у якості допомоги, а не у борг. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач починаючи з травня 2012 року отримувала від позивачів грошові кошти, про що розписувалась у зошиті, у якому наявні наступні записи скріплені підписом відповідача: 28 травня - 2000 грн. отримала; 28 червня - 2000 грн. отримала; 23 липня -2000 грн. отримала; 08 вересня - 250 дол. США отримала від [PERSON] ; 04 жовтня -250 дол. США отримала від [PERSON] ; 04.12.2012р.-2000 грн. отримала від [PERSON] ; 26.12.2012р.-250 дол. США отримала від [PERSON] ; 03.02.2013р [INFO] - 2000 грн. отримала від [PERSON] за січень; 08.03.2013р.-2000 грн. отримала від [PERSON] за лютий; 30.03.2013р.-2000 грн. отримала від [PERSON] за березень; 01.05.2013р. -2000 грн. отримала від Кіселар; 03.06.2013р. - 2000 грн. отримала від Кіселар; 05.07.2013р.-2000 грн. отримала від [PERSON] ; 04.08.2013р [INFO] - 2000 грн. отримала від [PERSON] ; 08.09.2013р. - 2000 грн. отримала від Кіселар; 09.10.2013 року та 13.11.2013 року дати скріплені підписом; 07.12.2013 року отримала; 11.01.2014р.-250 дол. США; 10.02.2014р.-2000 грн. отримала від [PERSON] ; 07.03.2014р.-2000 грн. отримала від [PERSON] ; 15.04.2014р. - 250 дол. США отримала від [PERSON] ; 18.05.2014р. - 2700 грн. отримала від Кіселар; 03.06.2014р. - 2800 грн. отримала від [PERSON] ; 03.07.2014 р. 2600 грн. отримала від [PERSON] ; 11 серпня 2800 грн. отримала від [PERSON] ; 09.09.2014 р. 3000 грн. отримала від [PERSON] ; 20.10.2014 [INFO] 250 дол. США отримала від [PERSON] ; 19.11.2014р [INFO] - 3000 грн. отримала від [PERSON] ; 26.12.2014р.-5000 грн. отримала від [PERSON] ; 17.01.2015 р. 3600,00 грн. отримала від [PERSON] ;. 07.02.2015р. - 4000 грн. отримала від Кіселар; 11.03.2015р.-200 дол. США отримала від [PERSON] ; 11 квітня -300 дол. США отримала від [PERSON] ; 15 травня -200 дол. США + 50 дол. США отримала від [PERSON] ; 08.06.2015р. - 250 дол. США отримала від [PERSON] ; 16.07.2015р.-250 дол. США отримала; 16.08.2015р.-250 дол. США отримала від [PERSON] ; 15.09.2015р.-250 дол. США отримала від [PERSON] ; 14.10.2015р.-250 дол. США отримала від Кіселар; 11.11.2015р.-250 дол. США отримала від [PERSON] ; 16.12.2015р. -250 дол. США отримала від Кіселар; 22.01.2016р. 6500 грн. отримала від [PERSON] ; 11.02.2016р. 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 15.03.2016р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 14.04.2016р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 12.05.2016р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 09.06.2016р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 12.07.2016 р. - - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 16.08.2016 р [INFO] - - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 25.09.2016р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 12.10.2016 р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 16.11.2016р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 13.12.2016р. - 6300 грн. отримала від [PERSON] ; 28.01.2017р. - 250 доларів США отримала від [PERSON] ; 14.02.2017 р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 14.03.2017 р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 05.04.2017р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 17.05.2017 р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 09.06.2017 р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 11.07.2017 р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 10.08.2017р. - 270 доларів США отримала від [PERSON] ; 09.09.2017 р. -250 доларів США отримала від [PERSON] ; 15.10.2017р. 6500 грн. отримала від [PERSON] ; 14.11.2017р [INFO] - 6500 грн. отримала від [PERSON] ; 15.12.2017р. 6500 грн. отримала від [PERSON] ; 25.01.2018 р [INFO] - -250 доларів США отримала від [PERSON] . Під час розгляду справи представник відповідача підтвердила, що [PERSON] дійсно отримувала зазначені кошти від позивачів, але не у якості боргу, а як допомогу людині похилого віку. Також позивачами надано до суду листи від 15.08.2018 року на адресу відповідача з вимогою повернути вищевказані кошти. Згідно з\~ ст.\~1047\~ЦК України \~договір позики укладається в письмовій формі. В підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка чи інший документ, що засвідчує передачу йому займодавцем певної грошової суми. За змістом\~ ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Розписка, підписана відповідачем, є документом, що стверджує укладення договору. Відповідно до \~статті 1046 ЦК України\~ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з \~ст. 1049 ЦК України\~ позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого само роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.\~\~ За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, враховуючи системний аналіз зазначених норм матеріального права та враховуючи вимоги ч.1\~ статті 1049 ЦК України, яка передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, суд вважає, що між позивачами та відповідачем не склались правовідносини, що випливають із договору позики. Як у позові, так і під час розгляду справи судом, позивачами та їх представником підтверджено, що письмової домовленості між ними та [PERSON] про повернення останньою коштів, які їй передавались позивачами, не було, так як [PERSON] зобов`язувалась скласти заповіт на ім`я позивачів. Зазначене також підтверджується об`єктивно встановленими судом обставинами. Зокрема, відповідач є особою пенсійного віку, ніде не працює та не має будь-яких інших доходів для повернення позивачам грошових коштів у сумі, отриманій нею від позивачів. Тексти записів у зошиті містять однозначні відомості про отримання коштів відповідачем від позивачів, і це не заперечується представником [PERSON] , проте у них відсутні жодні вказівки на те, що відповідач має їх повернути, що є необхідною умовою договору позики. Оскільки обов`язковою складовою частиною договору позики, як передбачає частина 1\~ статті 1046 ЦК України, є зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), то за її відсутності неможливо прийти до висновку про те, що між сторонами склались правовідносини, що випливають із договору позики. Таким чином, суд приходить до висновку, що записи у зошиті про отримання коштів [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] не є документом, що підтверджує боргове зобов`язання. Частина 3\~ \~ст.129 Конституції України\~ \~визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до\~ \~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~ всі судові процедури повинні бути справедливими. Статтями\~ \~12\~\~ і \~\~81 ЦПК України\~\~ визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, відповідно до ч. 1\~ \~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.\~ст. 76 - 80 ЦПК України\~ \~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту права, яке вважає порушеним і в силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. У відповідності до вимог\~ ч.1 ст.\~13\~ЦПК України \~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. На думку суду, у зазначеній справі належним способом захисту буде заявлення вимоги про повернення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, проте зазначені вимоги позивачами не заявлялись. Таким чином, оскільки під час розгляду справи позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами по справі було укладено договір позики, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 254400,86 грн., стягнення на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 90860,92 грн., слід відмовити за їх недоведеністю. Враховуючи викладене, не підлягають задоволенню вимоги позивачів про стягнення інфляційних втрат та річних процентів, оскільки вони є похідними вимогами від основної вимоги про стягнення заборгованості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed