Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім неї, зареєстровані також її сини - [PERSON] , 1976 р.н., [PERSON] , 1982 р.н., які протягом тривалого часу в ньому не проживають. Вона, як власник даного домогосподарства, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідачів у житловому будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися судовими повістками, однак до суду повернулися поштові конверти із відміткою про причини повернення «адресат за вказаною адресою не проживає». З відповідей на запити стосовно місця реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.21-22) вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] , куди і направлялися судові повістки. Згідно п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до ч.ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Якщо місце перебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноосібною власницею житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, розташованому по [ADDRESS] . Вказане вбачається із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.01.2005, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6118341 від 04.01.2005, Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №202355567 від 28.02.2020, договору дарування 1/3 частки житлового будинку від 03.03.2021 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №246722335 від 03.03.2021 та №238585027 від 24.12.2020 (а.с. 7-13). У вказаному будинку, крім позивачки, зареєстровані також її сини, відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що вбачається з акту обстеження матеріально - побутових умов проживання від 03.08.2021 та довідки виконавчого комітету Заставнівської міської ради Чернівецької області №1004 від 03.08.2021 (а.с.14-15). Згідно вказаного акту обстеження матеріально - побутових умов проживання відповідач [PERSON] протягом останніх 14 років в будинку, належному позивачці, не проживає, відповідач [PERSON] не проживає - на протязі 6 років. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Положення наведених правових норм вказують про можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у разі не проживання понад установлений строк без поважних причин. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка несе витрати по утриманню будинку, сплачує комунальні платежі, відповідачам жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачем, ні іншими членами сім`ї, не чинилось. В свою чергу реєстрація відповідачів у її будинковолодінні перешкоджає вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідачі у належному позивачу будинку більше року не проживають без поважних причин, спільного господарства з позивачем не ведуть, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 316, 318, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 3 СК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved