Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним цивільним позовом за змістом якого просять: -встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] в м. Ватутіне Черкаської області, актовий запис № 107, є батьком [PERSON] , [INFO] ; -встановити факт належності [PERSON] договору дарування частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори 07.12.1993 року за реєстровим номером 543 на ім`я « [PERSON] »; -визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 3/8 частини будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] ; -визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/8 частини будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Вказані вимоги мотивовані тим, що заявники є синами [PERSON] , який помер [INFO] в м. Ватутіне Черкаської області, після смерті якого залишилася спадщина, яка складається з 1/2 частини будинку [ADDRESS] , належна померлому на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 07.12.1993 року та 24.10.2003 року. Водночас нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в нотаріально посвідченому договорі дарування від 07.12.1993\~року відповідно до якого [PERSON] набув права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , його прізвище вказано як « [PERSON] ». Крім того, в свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , запис про його батька зроблено російською мовою « [PERSON] », а згідно свідоцтва про смерть спадкодавцем є [PERSON] . Позивачі, будучи завчасно та належним чином повідомленими про місце, дату та час проведення підготовчого засідання, до суду не з`явились. Представник позивачів [PERSON] , повноваження якої підтверджуються ордером від 08.02.2021 року серїі ЧК № 122832, подала до суду заяву про проведення підготовчого засідання за відсутності сторони позивача. Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, надав до суду заяву за змістом якої не заперечує проти задоволення позовних вимог та просив розгляд справи провести за його відсутності. У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. За змістом ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом також встановлено, що відповідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20.05.2020 року Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), підтверджується факт смерті [INFO] [PERSON] , у віці 59 років, про встановлення родинних зв`язків з яким просить один із позивачів. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.10.1984 року Ватутінським ЗАГСом Звенигородського району, виписаного російською мовою, [INFO] в м. Ватутіне народився « [PERSON] », батьком якого записано « [PERSON] ». Згідно паспорту у формі ID-картки № [NUMBER] , виданого територіальним підрозділом Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області № 7131, [PERSON] , який є позивачем у справі, народився [INFO] в м. Ватутіно. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.05.1993 року Ватутінським міським відділом ЗАГСу, [INFO] в м. Ватутіне народився [PERSON] , батьком якого записано [PERSON] . Згідно договору дарування, посвідченого 07.12.1993 року нотаріусом Ватутінської державної міської нотаріальної контори, [PERSON] набув права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується довідкою Звенигородського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 18.08.2020 року № 922/о. Відповідно до договору дарування, посвідченого 24.10.2003 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б., [PERSON] набув права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б. 02.06.2020 року заведено спадкову справу № 49/2020 (65908661) після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 02.06.2020 року № 60407710. Постановою приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянської Н.Б. від 01.12.2020 року, відмовлено позивачам у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку в праві власності на будинок [ADDRESS] , оскільки за змістом договору дарування, посвідченого 07.12.21993 року державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори Черкаської області, прізвище обдарованого вказано як [PERSON] , а відомості про зміну його прізвища на Медушівський відсутні. За змістом вказаної постанови також вбачається, що інші спадкоємці [PERSON] син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , відмовилися від належних їм 1/4 часток на користь [PERSON] , [INFO] . Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Положеннями п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд, крім іншого, розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, а також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Досліджені судом докази підтверджують факт родинних відносин позивача [PERSON] та померлого [PERSON] , як сина та батька, оскільки відмінність між написанням прізвища батька позивача в свідоцтві про його смерть та свідоцтві про народження позивача зумовлено його написанням російською мовою. При цьому, в свідоцтві про народження прізвище позивача [PERSON] та його батька є ідентичними, як і прізвище позивача [PERSON] в його паспорті та його батька в свідоцтві про його смерть. З аналогічних підстав суд, вважає доведеним факт того, що стороною договору дарування (обдарованою особою) 1/4 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори 07.12.1993 року за реєстровим номером 543, є [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки в даному договорі його прізвище написано російською мовою « [PERSON] ». Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013\~року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи визнання позову відповідачем, а також досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що померлому [INFO] [PERSON] за життя належало право власності на 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] ), а позивачі в справі є його синами, тобто спадкоємцями першої черги за законом, які своєчасно прийняли спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за ними права власності спадкове майно у порядку спадкування за законом, оскільки померлий [PERSON] розпоряджень щодо свого майна на випадок своєї смерті не залишав. Вирішуючи питання про розмір частки у спадщині позивачів, суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] , спадкоємці першої черги [PERSON] відмовились від належних кожному з них 1/4 частини спадщини на користь спадкоємця [PERSON] , що підтверджується постановою нотаріуса від 01.12.2020 року. З огляду на вказане, наявні достатні підстави для визнання у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності за [PERSON] на 3/8 частини будинку з відповідними надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] 1/8\~частини вказаного ж будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції представника позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачем, суд не стягує їх з відповідача. Також у відповідності до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати за позовні вимоги про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved