Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із позовом до відповідача про реальний поділ майна спільної сумісної та часткової власності. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Позовні вимоги мотивують тим, що 23.07.1968 року [PERSON] одружилася з відповідачем. За час проживання однією сім'єю за спільні кошти і спільною працею вони придбали різне майно - рухоме та нерухоме. Незважаючи на її з чоловіком вік, сталося так, що він практично відділився від неї як дружини, останніх кілька місяців веде сам своє господарство, постійно наголошує, що все придбане ними майно належить виключно йому і вона до нього немає ніякого відношення, виганяє її з житла. В 2007 році за їхньою спільною волею і бажанням ? частину будинковолодіння, що в с. Трач Косівського району вони подарували малолітньому внукові [PERSON]. В їхній з чоловіком спільній власності залишилася друга половина будинковолодіння, яке складається з: житлового будинку, літньої кухні, 4 сараїв, стодоли, стайні, курника, криниці, вбиральні загальною вартістю 151017 грн. Крім цього вони з чоловіком придбали трактор МТЗ, легкову машину ЗАЗ, мотоцикл з коляскою ИЖ, косарку роторну, плуги до трактора, культиватор, причіп тракторний. Вважає, що ? частина будинковолодіння та 1/2 рухомого майна назване вище підлягає поділу. Вони з чоловіком не дійшли такої згоди з-за того, що він не визнає взагалі за нею право власності на нажите ними спільно майно. [PERSON], що діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] враховуючи позицію своєї матері [PERSON], вважає, що слід поділити в натурі будинковолодіння, ? частина якого належить її сину, виділивши йому певні приміщення житлового будинку та ? частину господарських будівель і споруд. Просять позов задоволити та виділити їм [PERSON] та [PERSON] ? частини будинковолодіння, що по [ADDRESS] та ? частину вартості рухомого майна. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином судом був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивачів, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 23 липня 1968 року зареєстрували шлюб у відділі актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області.(а.с.7). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуте рухоме та нерухоме майно яке складається з: житлового будинку, літньої кухні, 4 сараїв, стодоли, стайні, курника, криниці, вбиральні загальною вартістю 151017 грн. Крім цього вони з чоловіком придбали трактор МТЗ, легкову машину ЗАЗ, мотоцикл з коляскою ИЖ, косарку роторну, плуги до трактора, культиватор, причіп тракторний. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого обласним комунальним підприємством «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», яке розташоване по [ADDRESS] стверджується, що відповідно до договору дарування 4174 від 25.12.2007 року власником ? частки будинковолодіння являється [PERSON] (а.с. 9). Випискою з інвентаризаційних матеріалів за № 53659 від 05.08.2015 року стверджується, що право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] зареєстровано ? частки [PERSON] та ? частки [PERSON] (а.с. 10). Згідно копії технічного паспорту на садибний житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] складається із: житлового будинку, сараю, стодоли, стайні, курника, сараю, сараю, сараю, літньої кухні, вбиральні, криниці будівельної вартості 150867 грн., інвентаризаційною вартості 113843 грн. (а.с. 11-12). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно. Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, аналізуючи вищезазначені норми ЦПК України суд приходить до висновку, що [PERSON] слід виділити 1/4 частини житлового будинку, що становить 25%, [PERSON] слід виділити 1/4 частини житлового будинку, що становить 25%, а [PERSON] 1/2 частини житлового будинку, що становить 50%. [PERSON] та [PERSON] просили виділити їм ? частини житлового будинку, що становить 75%. При поділі будинковолодіння експертом запропоновано однин варіант реального розподілу, а саме: [PERSON] та [PERSON] виділено 53% будинковолодіння, а [PERSON] - 47%. Так як [PERSON] виділено на 22% більше частини житлового будинку ніж повинно було бути виділено, тому з нього слід стягнути на користь [PERSON] та [PERSON] 53081,99 грн. як різницю в ідеальних частках. На підставі викладеного та

Outcome: approved