Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить виселити [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON], 10,06.2004 року народження, з приналежної їй квартири № 136 по пр.. Гагаріна, 90 у м. Харкові та зняти їх з реєстрації у вказаній квартирі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вказана квартира належить їй на підставі свідоцтва № 2-71 від 27.01.2014 року про право власності в порядку спадкування зав заповітом після смерті [PERSON], який помер 08.04.2013 року. У вищезазначеній квартирі з 18.09.1996 року зареєстрована та мешкає [PERSON], з якою разом мешкає та зареєстрована її донька [PERSON], [INFO]. Відповідача не є членами її сім»ї, але повністю користуються приналежною їй квартирою. Її син з сім»єю проживають у будинку, який не відповідає санітарно-технічним нормам. Вселитись до спірної квартири разом зі своєю сім»єю позивачка не може, оскільки відповідачка агресивно налаштована, погрожує що зробить їх проживання в квартирі нестерпним. Позивач наводить, що відповідно до ст., ст.. 317, 319, 321 ЦК України, саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. На підставі ст.. 391 ЦК України позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права власності користування та розпорядження майном, виселити відповідачів з квартири та зняти їх з реєстрації. Представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована у 1996 році у квартирі своїх дідуся [PERSON] ( колишнього власника квартири) та бабусі [PERSON], проживала разом з ними, після народження [PERSON], 10.06.2004 року ( доньки відповідачки) її також було зареєстровано у даній квартирі. Після смерті [PERSON] 08.04.2013 року, право власності на підставі заповіту перейшло до позивачки, в квартирі залишились проживати відповідачка з малолітньою донькою та її бабуся [PERSON], яку в наступному позивачка забрала до себе, де 05.12.2015 року [PERSON] померла. Незважаючи на те, що [PERSON] не перешкоджає позивачці відвідувати квартиру у будь-який час, зберігати там свої речі, позивачка не може у повному обсязі розпорядитись приналежним їй майном, а саме оселити в квартиру свого сина з сім»єю. Хоча оселити сина позивачка до тепер не намагалась, вважає, що відповідачка може вчиняти перешкоди. Позивачка самостійно здійснює оплату всіх комунальних послуг, але ніколи не зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідачки частини сплачених витрат. Крім того, через викрадення батьками відповідачки приналежного подружжю [PERSON] майна, яке перебувало в квартирі, між позивачкою та відповідачкою склались неприязливі відносини, що підтверджується заявою до органів внутрішніх справ з приводу крадіжки, будья-які інші докази позивачка суду надати не може. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що [PERSON] оселилась у квартиру № 1236 по пр.. Гагаріна 90 у м. Харкові у неповнолітньому віці, у якості члена сім»ї своїх дідуся та бабусі власників квартири, у 16 років отримала паспорт та прописалась у квартирі. Вони проживали однією сім»єю, а коли у відповідачки 10.06.2004 року народилась донька [PERSON], за згодою вісників вона була також зареєстрована у даній квартирі. Після смерті діда [PERSON] стало відомо, що він залишив заповіт та [PERSON] До тепер відповідачка з дитиною проживає у спірній квартирі, іншого житла відповідачка не має, оскільки живе в квартирі майже все життя, її донька ходить за адресою розташування квартири до школи, перебуває на обліку у дитячому медичному закладі. Відповідачка користується в квартирі однією кімнатою площею 10,7 кв. метрів, кухнею, коридором, санвузлом, інші три кімнати позивачка закрила на замок та зберігає в них свої речі. Особисто у [PERSON] з відповідачкою ніколи не було неприязливих відносин, вони спілкуються коли та приходить до квартири, відповідачка приймає участь у сплаті комунальних платежів, для чого періодично передає [PERSON] З сином позивачки у [PERSON] взагалі немає ніяких відносин, оскільки вони ніколи не зустрічаються та не спілкуються. Відповідачка ніколи не перешкоджала позивачці або її сину оселитись в даній квартирі, або користуватись нею. Перед зверненням до суду з даним позовом [PERSON] запропонувала відповідачці зняти з реєстрації малолітню доньку, щоб позивачка мала можливість продати квартиру, але їй з донькою нікуди виселятись, вважає, що може бути виселена тільки з наданням іншого будь-якого житла. Представник третьої особи, служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову [PERSON], оскільки в квартирі проживає та зареєстрована малолітня дитина, [INFO], у разі виселення малолітньої без надання іншого жилого приміщення будуть порушені її права. Представник відповідача, Червонозаводського районного відділу державної міграційної служби у м. Харкові, до судового засідання не з»явився з невідомих причин, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про отримання судової повістки ( а.с.70). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю даного відповідача. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В ході судового розгляду встановлено, що квартира [ADDRESS] є чотирьох кімнатною квартирою, загальною площею 66,1 кв. метр, житловою площею 46,3 кв. метрів ( а.с.8-9). У 1996 році відповідачка [PERSON] була зареєстрована у квартирі своїх дідуся [PERSON] ( колишнього власника квартири) та бабусі [PERSON], у якості члена сім»ї, проживала разом з ними. Після народження доньки відповідачки [PERSON], [INFO] ( а.с. 39), її також, за згодою власника, було зареєстровано у даній квартирі, що підтверджується довідкою ЖК «Байкал» № 136 від 15.09.2015 року (а.с. 40, 47). Згідно копії свідоцтва про право власності № 2-71 від 27.01.2014 року, після смерті [PERSON], який помер 08.04.2013 року, право власності на підставі заповіту перейшло до позивачки [PERSON] ( а.с.7) та у встановленому законом порядку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с. 10). В квартирі залишились проживати відповідачка з малолітньою донькою та її бабуся [PERSON] ( рідна сестра [PERSON]М.), яку в наступному позивачка забрала до себе, де 05.12.2015 року [PERSON] померла. Відповідачка користується в квартирі однією кімнатою площею 10,7 кв. метрів, кухнею, коридором, санвузлом, іншими трьома кімнатами користується позивачка, закривши їх на замок, де зберігає свої речі. Представник позивачки не заперечував, що [PERSON] має ключи від квартири та безперешкодний доступ до неї, що відповідачка ніколи не перешкоджала [PERSON] у цьому, як позивачка, так й інші особи за згодою позивачки, ніколи не намагались оселитись у спірній квартирі та не зазнавали перешкод з боку [PERSON], з заявами щодо перешкод з боку [PERSON] у користуванні власністю позивачка нікуди не зверталась. Позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. Під час судового засідання вище перелічені обставини визнали обидві сторони. Таким чином, позивачкою не надано суду достатніх та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачка чинить їй перешкоди у користування спірною квартирою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються рівними з наймачем усіма правами і несуть усі обов»язки, що впливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. [PERSON] заселилась у квартиру та була в ній зареєстрована з дозволу власника квартири [PERSON], тому тривалий час, більше вісімнадцяти років, проживає в ній на законних правах. На тих самих підставах проживає в квартирі малолітня [PERSON], [INFO]. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником квартири і колишнім членом сім»ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовується правила, встановлені ст. 162 ЖК України, якою регулюються питання оплати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в квартирі, що належить громадянинові. Верховний Суд України у своїй постанові від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12 висловив наступну правову позицію щодо аналогічних спірних правовідносин. У осіб, які вселились до наймача, виникають всі права та обов»язки за договором найму житлового приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели спільне господарство та були визнані членами сім»ї наймача. Крім того, особи що вселились в жиле приміщення у якості члена сім»ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім»ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням ( ч. 2 ст. 65 ЖК України). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням, які вселились до наймача, крім вищенаведеного, суд повинен також з»ясувати й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Крім того, суд звертає увагу, що власність не є абсолютною, у тому розумінні, що поряд з правомочностями, якими в силу закону наділений власник ( у тому числі володіння, користування та розпорядження), власність зобов»язує. Так, статтею 319 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватись моральних засад суспільства. Власність зобов»язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. При вирішенні даного спору слід дотримуватись, у тому числі, принципу співмірності інтересів сторін: прав власника житла, з однією сторони, та прав особи, яка на певній правовій підставі проживає у цьому житлі на яку власник просить виселити (рішення європейського суду з прав людини від 24.05.2007 року у справі «Тулешов та інші проти Росії»). Судом встановлено, що відповідачка з малолітньою донькою оселились в спірну квартиру [ADDRESS] та проживали там як члени сім»ї власника [PERSON] ( онука та правнука), ще до набуття позивачем права власності на це майно. За таких обставин та за недоведеності факту здійснення відповідачкою перешкод позивачеві у користуванні та володіння спірною квартирою, виселення відповідачки з цього житлового приміщення буде являти собою втручання в її сімейне та приватне життя у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини за основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 24.04.2012 року у справі « Йорданов та інші проти Болгарії»), втручанням у здійснення права на повагу житла відповідачів, яке, у свою чергу, є неспірмірним переслідуваній правомірній меті ( рішення Європейського суду з прав людини від 24.05.2007 року у справі «Тулешов та інші проти Росії»). З огляду на наведене, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв»язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів з житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Посилання позивачки на наявність між нею та відповідачкою неприязливих відносин, неможливість спільного проживання в наслідок крадіжки з приналежної позивачці спірної квартири, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки [PERSON] позовні вимоги про виселення з причин неможливості спільного проживання не заявлені. Щодо позовних вимог [PERSON] про зняття відповідачів з реєстрації у спірній квартирі, на думку суду, такий спосіб судового захисту порушеного цивільного права та інтересу, не передбачений законом. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 16 ЦК України для захисту цивільного права та інтересу суд застосовує ті правові способи, які зазначені у законі або договорі. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації відноситься до компетенції відповідного державного органу Державної міграційної служби України. На підставі викладеного й

Outcome: dismissed