Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, та про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю й скасування його державної реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Котляревського, 15, знаходиться у приватній спільній частковій власності позивачів, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. При оформленні спадщини [PERSON], позивачам стало відомо, що спадкодавцю - [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Котляревського, 15. Розташований на земельній ділянці житловий будинок перебуває у спільній частковій власності пяти осіб, що в свою чергу не відповідає вимогам ст. 120 Земельного кодексу України щодо визначення права власності на земельну ділянку. Позивачі вважають, що рішення виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 31.05.2002 року №46 в частині передачі безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га, та державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №509883 від 04.04.2003 року, порушують їх права щодо вільного володіння, користування, розпорядження належним їм нерухомим майном. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 30-34, 36, 38-42). Позивачі подали до суду письмові заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі, позивні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с. 44-47). Відповідач Малорублівська сільська рада Котелевського району Полтавської області 02.11.2018 року подала до суду заяву, в якій позовні вимоги позивачів визнає у повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст.206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 43). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 07.08.2012 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №223661, видане 08.08.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Котелевського РУЮ Полтавської області (а.с. 20). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Котляревського, 15 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.11.2009 року) (а.с. 18, 19), та на земельну ділянку площею 0,25 га, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території с. Лихачівка Малорублівської сільської ради. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №509883, що виданий 04.04.2003 року Малорублівською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №14, на підставі рішення виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 31.05.2002 року № 46 (а.с. 15, 17). Спадкоємцем за заповітом спадкового майна є [PERSON], який не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (а.с. 37). Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням належності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом ЦК УРСР 1963 року, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, виникнення права власності на житлові будинки у сільському населеному пункті не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 05.08.2008 року №316, домоволодіння в с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Котляревського, 15, згідно погосподарської книги №10, особовий рахунок 568, на 01.07.1990 року відноситься до типу господарств колгоспний двір, члени якого є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 16, 21). Як вбачається з матеріалів справи, право власності співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та померлої [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Котляревського, 15, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухому майно від 19.11.2009 року (а.с. 18, 19). Тобто, земельна ділянка площею 0,25 га, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована с. Лихачівка Котелевського району Полтавської області, вул. Котляревського, 15, передавалася у приватну власність [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 31.05.2002 року №46, та державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №509883 від 04.04.2003 року з порушеннями вимог ст. ст. 86, 89, ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а тому рішення виконавчого комітету Малорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 31.05.2002 року №46, та державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №509883 від 04.04.2003 року, є недійсними. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 року №6-57цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог позивачів у повному обсязі.

Outcome: approved