Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

позивачі звернулися з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу самовільно побудованого паркану, посилаючись на те, що вони проживають в будинку [ADDRESS] , в якому розташовано 4 квартири, які є приватною власністю мешканців цього будинку. Квартира [NUMBER] належить їм на праві приватної власності, а квартира [NUMBER] належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. При будівництві будинку [ADDRESS] була виділена земельна ділянка (прибудинкова територія), яка після приватизації мешканцями цього багатоквартирного жилого будинку залишилась у користуванні власників квартир, співвласників цього будинку. Відповідачі, без узгодження з ними, частину земельної ділянки з внутрішньої сторони огородили капітальним парканом, який перешкоджає їм доступ до користування цією ділянкою. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити . У своїх поясненнях посилалась на обставини викладені у позовній заяві, про що надала суду відповідні докази. Доповнила, що вона проживає в цьому будинку майже 40 років, та користувалась земельною ділянкою, яка була огороджена дерев»яним парканом, встановленим працівниками ЖЕК огороджуючи двір загального користування. У період хвороби чоловіка вона дозволила [PERSON] користуватися земельною ділянкою, а у разі її потреби одразу звільнити, на що [PERSON] погодилась. У 2011 році цей дерев»яний паркан відповідачі завалили та встановили новий капітальний паркан без узгодження з ними і тепер вони не можуть користуватися земельною ділянкою, наданою у користування співвласниками багатоквартирного жилого будинку. Рішення виконкому про виділення часток земельних ділянок мешканцям будинку не приймалось. Паркан встановлювали, щоб ніхто з чужих не міг зайти у двір. Не заперечувала, щоб паркан стояв, але відповідачі мають надати їм можливість користуватися земельною ділянкою та встановити свою калитку. Дозвіл на користування земельною ділянкою ніхто не надавав, але був договір про користування земельною ділянкою між мешканцями будинку. В технічному плані на будинок огорожа зазначена . У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, погодився з поясненнями обставин справи позивачкою [PERSON] та просив задовольнити позов. Доповнив, що із-за встановленого паркану він не може користуватися своїм городом, бо встановлені двері, від яких відповідачі не надають їм ключ. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі, побувавши паркан, позбавили позивачів права користуватися придомовою територією. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у позивачів відсутні документи про належність їм земельної ділянки або документи про право користування цією земельною ділянкою. Позивач сама передала земельну ділянку за усною домовленістю у користування відповідачці. Умови цієї угоди невідомі. Відсутні докази про передачу земельної ділянки у власність або у користування самим позивачам. Відповідно технічному плану по вул. Енергетиків в м. Лисичанську станом на 1995 рік, зазначена огорожа дощата , а відповідачкою здійснено перебудування огорожі у 2011 році, яка з 1995 року прийшла у негідність, для забезпечення протидії проникнення до будинку. Встановлений паркан з каміння, прикритий листами, є штахетник, вільним залишилось 3 метри для проходу позивачів на земельну ділянку, а питання користування земельною ділянкою (придомовою територією)у позивачів виникло лише у 2014 році. Тому вважає, що перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачами з боку відповідача відсутні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з»явились, належним чином повідомлялись про день і час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомили, клопотання про розгляд справи без їх участі до суду не надходило. Судом досліджені наступні докази: копія листа Лисичанської міської ради від 07.11,2013 року № 815-Б-728/1, копія свідоцтва про право власності на житло, копія технічного паспорту на жилий будинок, копія паспортів та ідентифікаційних номерів позивачів. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надають в постійне користуванні підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування об»єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються співвласниками. Розміри та конфігурації земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної земельної документації. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.09.1998 року , виданого бюро по приватизації «ВАТ «Лисичанська сода» квартира [NUMBER] за адресою [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] та її чоловіку [PERSON] ( а.с.7). З копії технічного паспорту, виготовленого 27.06.1995 року, ( а.с.8-10) вбачається, що жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою [ADDRESS] ( ? частина жилого будинку) побудований у 1910 році. Власниками квартири [NUMBER] цього будинку є [PERSON] та [PERSON]. В плані експлікації земельної ділянки під № 1 зазначена огорожа дощата, тобто будинок огороджений парканом вже давно( дата не зазначена), а тому посилання позивачів на те, що паркан самочинно побудований відповідачами не підтверджено. Дійсно була проведена його заміна у зв»язку з тим, що паркан прийшов у негідність, з чим погодились позивачі у судовому засіданні. Як пояснювали у судовому засіданні позивачі , порушення їх права полягає в тому, що без їх дозволу відповідачами було проведено заміну старого паркану, який прийшов у негідність на новий, що обмежує доступ до їх земельної ділянки. За таких обставин суд доходить висновку, що відбулась замінена відповідачами дощатої огорожі будинку [ADDRESS] та не є самочинно побудованою. Суду позивачами по справі не було надано доказів того, що ними було оформлено право власності на земельну ділянку чи право землекористування земельною ділянкою на прибудинковій території , в якому знаходяться належні їм житлові квартири, бо вимагати знесення самочинного будівництва належить саме власнику земельної ділянки або її землекористувачу. Позивачі як власники житлової квартири у багатоквартирному житловому будинку не є землекористувачами земельної ділянки в межах прибудинкової території в розумінні змісту ч. 4 ст. 376 ЦК України та ст. 42 ЗК України, та відповідно не мають щодо неї прав землекористувача, передбачених ст. 95 ЗК України. Зокрема, наведене узгоджується з роз'ясненнями п.п. 5, 13 постанови Пленуму ВССУ № 6. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд може захистити цивільне право або інтерес обраним особою способом, якщо це не суперечить закону. Відповідно ч. 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільного права, в тому числі права на захист порушеного права, не повинні допускатися дії, спрямованні на завданні шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи з вищезазначеного суд вважає, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed