Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивачка 27.02.2020 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу із відповідачем, мотивуючи позовні вимоги тим, що перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15.05.2008 року. Від спільного подружнього життя вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у шлюбі в них не склалось, вони виявилися людьми з різними поглядами на життя і ведення спільного господарства, через що постійно виникали сварки, які поступово призвели до того, що вони стали чужими людьми. Ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Із врахуванням наведеного, вважає збереження шлюбу таким, що суперечитиме її інтересам, а тому просить позов задоволити. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, з мотивів викладених у такому та додатково пояснили, що позивач і відповідач виявились людьми з різними характерами, чому сімейне життя між ними поступово погіршувалось та в кінцевому результаті призвело до того, що останніх два-три роки між сторонами фактичного припинені шлюбних відносин. Ствердили, що позивачка втратила до відповідача хороші почуття та примиритись не бажає. Просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно стосунки між ними погіршились, останніх два-три роки вони не ведуть спільного господарства, сімейних відносини не підтримують, чому просить шлюб розірвати. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ч. 1ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст.110,112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 15.05.2008 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 657 /а.с. 5/. Від спільного подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] /а.с.6/. Також судом встановлено, що і не оспорюється сторонами, що подружнє життя у сторін не склалося, шлюб існує лише формально, між ними довгий час немає взаєморозуміння, останніх два - три роки вони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, втратили один до одного хороші почуття, примиритись не бажають. Відтак, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно, конфлікт між сторонами носить стійкий і тривалий характер, збереження сім`ї неможливе, подальше збереження родини суперечить інтересам сторін і веде до загострення взаємовідносин та, що шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі наведеного, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати у розмірі 840 гривень 80 копійок. На підставі ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264,265, 354-355 ЦПК України,

Outcome: approved