Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачі звертаються\~до Комунарського\~районного суду\~м.\~Запоріжжя з\~позовом про\~припинення права\~спільної часткової\~власності на\~квартиру,\~виплату компенсації,\~визначення права\~власності обґрунтувавши позовну заяву наступним: [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті відкрилася спадщина, яка склалася з 5/6 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 2130 кв.м., що належала спадкодавцю на підставі Договору дарування, посвідченого Шостою Запорізькою державною конторою 21.10.1988 року за реєстровим № 1-5138. В наданий законом строк позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, згідно з якою 29.01.2005 року з цього приводу була відкрита спадкова справа. 08 травня 2009 року позивачі отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке згідно з діючим на той час законодавством було зареєстровано 16.06.2009 року під №6967 в книзі № 30 в ОП «ЗМБТІ», що підтверджується витягом за № 23030557. На теперішній час згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.11.2019 року нам, трьом спадкоємцям, належить право власності на 5/6 житлового будинку [ADDRESS] . Інших співвласників не встановлено. Однак співвласником вказаного вище будинку разом [PERSON] , яка 21.10 1988 року подарувала свою частку в будинку їх батькові, а своєму синові, був її рідний брат - [PERSON] . Йому належала на праві особистої власності 1/6 частка житлового будинку. Згідно витягу зі реєстру [PERSON] [INFO] помер, а 24.09.1998 року після його смерті його спадкоємці звернулися до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, де і була заведена спадкова справа. Інформацією щодо спадкоємців померлого [PERSON] ми не володіли, тому звернулися до суду з заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову. Згідно ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13. 01.2020 року Шоста Запорізька державна нотаріальна контора надіслала до суду фотокопію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] . З неї вибачається, що спадкоємцями першої черги після померлого є його діти: доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Всі вони написали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, а одна з них - [PERSON] , проживаючи зі спадкодавцем на момент смерті в одному будинку, фактично вступила в управління і володіння спадковим майном. З Згідно діючої на той момент ст.549 ЦК України, їх дії свідчать про прийняття спадщини и, таким чином, вони визнаються спадкоємцями, які прийняли спадщину. В тому числі і на 1\\6 частку житлового будинку [ADDRESS] , співвласниками якого є і ми. У зв`язку з чим звертаються до суду з даним позовом. Позивачі наполягали на задоволенні позовної заяви з підстав викладених у ній та надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідачі позовну заяву визнали та відповідно до розписки від 28.10.2020 року отримали 34361, 83 грн. компенсації за спірне майно . Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов наступного висновку. [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті відкрилася спадщина, яка склалася з 5/6 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 2130 кв.м., що належала спадкодавцю на підставі Договору дарування, посвідченого Шостою Запорізькою державною конторою 21.10.1988 року за реєстровим № 1-5138. В наданий законом строк позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, згідно з якою 29.01.2005 року з цього приводу була відкрита спадкова справа. 08 травня 2009 року позивачі отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, яке згідно з діючим на той час законодавством було зареєстровано 16.06.2009 року під №6967 в книзі № 30 в ОП «ЗМБТІ», що підтверджується витягом за № 23030557. На теперішній час згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.11.2019 року нам, трьом спадкоємцям, належить право власності на 5/6 житлового будинку [ADDRESS] . Інших співвласників не встановлено. Однак співвласником вказаного вище будинку разом [PERSON] , яка 21.10 1988 року подарувала свою частку в будинку їх батькові, а своєму синові, був її рідний брат - [PERSON] . Йому належала на праві особистої власності 1/6 частка житлового будинку. Згідно витягу зі реєстру [PERSON] [INFO] помер, а 24.09.1998 року після його смерті його спадкоємці звернулися до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, де і була заведена спадкова справа. Інформацією щодо спадкоємців померлого [PERSON] ми не володіли, тому звернулися до суду з заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову. Згідно ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13. 01.2020 року Шоста Запорізька державна нотаріальна контора надіслала до суду фотокопію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] . З неї вибачається, що спадкоємцями першої черги після померлого є його діти: доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Всі вони написали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, а одна з них - [PERSON] , проживаючи зі спадкодавцем на момент смерті в одному будинку, фактично вступила в управління і володіння спадковим майном. З Згідно діючої на той момент ст.549 ЦК України, їх дії свідчать про прийняття спадщини и, таким чином, вони визнаються спадкоємцями, які прийняли спадщину. В тому числі і на 1\\6 частку житлового будинку [ADDRESS] , співвласниками якого є і ми. Відповідно до розписки від 28.10.2020 року позивачі виплатили відповідачам суму компенсації за спірне майно у сумі 34361, 83. Вище викладені дані також підтверджуються копіями спадкових справ після померлої [PERSON] та після померлого [PERSON] . Правом власності, відповідно до ст.316 ЦК, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК влласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК закріплено принцип непорушності права власності. Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 322 ЦК тягар утримання майна лежить на власникові, який зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст..ст.357 ЦК власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 361 ЦК передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Суд постановляє рішення про припинення Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Право особи на частку у спільному майні, що передбачено ст.365 ЦК, може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)річ є неподільною; 3)спільне володіння і користування майном є неможливим; 4)таке припинення не завдасть істотної шкоди права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Приймаючи до уваги, що частка відповідачів є незначною, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у правах за позовами про захист права приватної власності, при визначенні\~грошової компенсації,\~суд повинен\~виходити з\~того,\~що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку/квартирі, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку/квартири з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки в натурі власнику, що виділяється, присуджується грошова компенсація. Вказане вище положення Постанови Пленуму Верховного суду України було прийняте з метою врегулювання ряду спорів, ще до того як набув чинності 1 січня 2005 року Цивільний Кодекс України, яким затверджено норму ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка передбачає припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, саме за тих умов, які зазначені в зазначеній вище Постанові Пленуму Верховного суду України, тобто яка на сьогоднішній день знайшла своє законодавче затвердження та врегулювання цього роду суспільно-правових відносин між співвласниками з приводу припинення права спільної часткової власності за умов, що чітко передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України.

Outcome: approved