Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивачка 29.07.2019 року звернулася до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 13.05.2000 року по 05.05.2016 року, коли такий був розірваний за рішенням суду. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу подружжям був придбаний житловий будинок площею 25,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Формально будинок зареєстрований на ім`я відповідача, проте така відповідно до вимог Сімейного кодексу України є об`єктом права спільної сумісної власності. Просить суд визнати будинок об`єктом спільної сумісної власності та поділити це майно, визнавши за нею та [PERSON] право власності у рівних частинах, по 1/2 за кожним. Також просить суд стягнути з відповідача понесені нею судові витрати за сплату судового збору в сумі 768,40 грн.,за висновок про вартість майна 1500 грн. Ухвалою суду від 19.08. 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судувід 24.09.2019 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, хоча був належним чином повідомлений про дати судових розглядів та необхідність явки до суду. Відзиву на позов, заяв про поважні причини неявки, розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). При цьому, судом враховано, що численні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи були задоволені за наявності поважних причин. Згідно з положенням п. 1 ч. 3 цієї ж статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] . Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13.05.2000 року між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2008 року Водяницькою сільською радою зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на будинок за адресою [ADDRESS] загальною площею 50 кв.м., житлова площа 25,6 кв.м. (житловий будинок) 50 кв.м., прибудова а, літня кухня Б, сарай 1 Б, вхід в погріб в. Вартість квартири станом на 01.04.2019 року відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТБ «Універсальна» складає 35000 грн. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 05.05.2016 року (справа № 694/485/16-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Конституцією України встановлені засади регулювання шлюбу і сім`ї, що визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч. 1 ст. 51, п. 6 ч. 1 ст. 92). У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених у Сімейному кодексу України. Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте подружжям у період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Аналогічна норма міститься в ст. 60 Сімейного кодексу України, за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України. Тлумачення статті 60 Сімейного кодексу України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя (чи зацікавлену особу), який її спростовує. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2019 року (справа № 127/4148/17-ц, провадження № 61-8954св18). Відтак, суд вважає, що житловий будинок за адерсою [ADDRESS] , який був набутий подружжям в період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності. Належних і допустимих доказів зворотного відповідачем [PERSON] суду надано не було. Норми частини першої статті 69 Сімейного кодексу України передбачають, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного, суд вважає що спірну квартиру придбано сторонами під час перебування у шлюбі, а відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, тому житлове приміщення підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності, а за [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати права власності на 1/2 частку за кожним. Подібні правові висновки щодо застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно містяться у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 487/9384/14-ц (провадження № 61-6839св18), від 26 квітня 2018 року у справі № 466/9338/16-ц (провадження № 61-9925ск18), від 26 вересня 2018 року у справі № 534/961/16-ц (провадження № 61-3926св18). У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 768,40 грн. (витрати на оплату судового збору) та 1500 грн. (витрати за здійснення оцінки майна).

Outcome: approved