Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що [INFO] року помер їхній батько [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2556 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.12.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010601000243. Позивачі прийняли спадщину після смерті батька, але 23.03.2016 року приватним нотаріусом Міхірьовою О.А. їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку в зв'язку з тим, що ця земельна ділянка згідно відомостей з Національної кадастрової системи не рахується та документація із землеустрою на неї відсутня. Дана земельна ділянка до їхнього батька перейшла у власність при примусовому стягненні з [PERSON] на його користь боргу в сумі 144388,16 грн. під час виконання ДВС у Білоцерківському районі виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду № 2-9816 від 18.08.2004 року. Позивачами при зверненні до управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі було встановлено, що попередній власник земельної ділянки [PERSON] використав державний акт на право приватної власності на землю, виданий на його ім'я 13.12.1997 року, звернувся до управління та здійснив дії щодо розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/ для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства; отримав витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0060 га за вказаною вище адресою; такі дії призвели до поділу земельної ділянки на дві ділянки з різними кадастровими номерами; в подальшому на підставі договорів купівлі-продажу від 18.12.2015 року він відчужив ці земельні ділянки [PERSON], власником яких вона є відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважаючи свої права порушеними, позивачі просили суд визнати за ними в порядку спадкування право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням -для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2556 га, в рівних долях; витребувати у [PERSON] на користь позивачів земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS]; витребувати у [PERSON] на користь позивачів земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0060 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Міхірьову Олену Анатоліївну зареєструвати право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням -для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2556 га, за позивачами в рівних долях. В суді позивачі підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що маючи намір придбати земельну ділянку в селі Матюші для будівництва житлового будинку вона вжила всіх заходів для того, щоб перевірити, чи дійсно [PERSON] є власником земельної ділянки, разом з ним вони звернулися до сільської ради, де їм було надано довідку про те, що спірна земельна ділянка рахується по даний час за [PERSON], у нього на руках був оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку, за його заявою було виготовлено землевпорядною організацією технічну документацію із землеустрою, на підставі якої земельну ділянку поділено на дві земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0060 га, присвоєно кадастрові номери, управлінням Держгеокадастру у Білоцерківському районі надано для нотаріуса витяг з Державного земельного кадастру, договори купівлі-продажу земельних ділянок посвідчено нотаріусом, за нею зареєстровано право власності на ці земельні ділянки, жодних норм закону вона не порушувала, є добросовісним набувачем, заплатила повністю кошти продавцю за придбане майно. Представник Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки, на його думку, державний акт на ім'я [PERSON] виготовлено з порушенням вимог діючого законодавства, по земельно-кадастровій книзі сільської ради власником земельної ділянки рахувався [PERSON], після її продажу -[PERSON], [PERSON] ніколи не надавав до сільської ради жодних документів на спірну земельну ділянку. Представник управління Дергеокадастру у Білоцерківському районі Київської області в судовому засіданні просила суд позов задовольнити, але пояснила, що документація із землеустрою згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.12.2006 року на ім'я [PERSON] в управлінні відсутня, державний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за відповідним номером, але відомості про спірну земельну ділянку до Державного реєстру земель не було внесено, в подальшому представник управління до суду не з'явилася, на адресу суду надіслано письмове клопотання про розгляд справи без участі представника управління, в цьому клопотанні управління у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Міхірьова Олена Анатоліївна в судове засідання не з'явилася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином. [PERSON] просив суд в задоволенні позову відмовити, оскільки справа про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] розглядалася судом без його участі, він нічого не знав про звернення стягнення на належну йому земельну ділянку, оскільки на виконанні у Яготинському управлінні ПФУ за місцем його проживання перебував виконавчий лист Білоцерківського міськрайонного суду про стягнення з нього боргу в повній сумі 144288,16 грн. без врахування вартості земельної ділянки, крім того, у нього був оригінал державного акта на право власності на землю, цей державний акт ніхто не вимагав, не вилучав, вирішивши продати земельну ділянку, він звернувся до сільської ради, до управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі, де не було ніякої інформації про те, що спірна земельна ділянка належить іншій особі, а тому він вчинив необхідні дії для продажу земельної ділянки та на підставі договорів купівлі-продажу відчужив земельну ділянку [PERSON], в подальшому до суду [PERSON] не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймали участь у розгляді даної справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], спадщину після смерті якого прийняли його діти [PERSON] та [PERSON] -позивачі по справі, що стверджується копіями свідоцтв про смерть, про народження позивачів, про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] /а.с.12, 14-15/, копією спадкової справи № 20/2016 після смерті [PERSON], яка відкрита [INFO] року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхірьовою О.В. /а.с.113-153/. З матеріалів справи також вбачається, що на ім'я [PERSON] було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на підставі виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду № 2-9816 від 18 серпня 2004 року, згідно якого посвідчено його право власності на земельну ділянку площею 0,2556 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення -для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010601000243 в Білоцерківському районному відділі земельних ресурсів, що стверджується копією цього державного акта /а.с.17-18/ та копією витягу з Книги записів реєстрації державних актів /а.с.19/, один державний акт зберігається у позивачів, який оглядався в судовому засіданні, другий екземпляр державного акта зберігається у справах управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі, копію з якого було надано позивачам. На звернення позивачів приватним нотаріусом Міхірьовою О.А. було надано роз'яснення від 23.09.2016 року щодо відсутності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на вказану вище земельну ділянку в зв'язку з тим, що спадкоємцями не подано необхідні документи, що підтверджують належність спадкодавцю земельної ділянки, земельна ділянка згідно відомостей з Національної кадастрової системи не рахується, документація із землеустрою щодо неї в управлінні Держгеокадастру у Білоцерківському районі відсутня, витяг з Державного земельного кадастру та/або витяг з Поземельної книги не надано, що слідує з копії роз'яснення нотаріуса /а.с.22/. В судовому засіданні також встановлено, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 19.09.2004 року було видано виконавчий лист № 2-9816/2004 на підставі рішення суду від 18 серпня 2004 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 144 388 грн.16 коп. боргу та 51 грн. за оплату державного мита, що стверджується копією цього виконавчого листа /а.с.20/, оригінал якого знаходиться у позивачів, на виконавчому листі є відмітка про те, що виконавчий лист повертається згідно ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», стягнуто 54424 грн., залишок боргу 89964,16 грн. за підписом начальника ДВС та державного виконавця. Позивачами надано також копію постанови державного виконавця від 31.10.2006 року, затверджену начальником державної виконавчої служби у Білоцерківському районі, зі змісту якої вбачається, що повторний аукціон з реалізації арештованої земельної ділянки, яка належить [PERSON], що розташована в [ADDRESS] площею 0,256 га, не відбувся в зв'язку з відсутністю покупців, стягувачу направлена пропозиція щодо залишення за собою цього майна, 25.10.2006 року стягувачем подано заяву про бажання залишити земельну ділянку за собою. А тому на підставі ч.6 ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження» ДВС прийнято рішення про передачу в рахунок погашення боргу земельної ділянки у власність [PERSON] вартістю 54424 грн. згідно експертного висновку від 28.11.2005 року /а.с.21/. Оглянути матеріали цивільної справи № 2-9816/2004 не надається можливим, оскільки згідно довідки Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2016 року дана справа знищена по закінченню терміну зберігання, що слідує з копії довідки /а.с.94/. На запит суду не надано відповідних документів щодо виконання вказаного вище виконавчого листа і Білоцерківським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, а листом від 02.11.2016 року повідомлено про те, що строки зберігання завершених виконавчих проваджень становлять три роки, а тому надати копії матеріалів виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 9816 від 18.08.2004 року неможливо /а.с.169/. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка плошею 0,256 га, розташована в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, цільове призначення - для обслуговування будівель і господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, яка передана у власність на підставі рішення Матюшівської сільської ради № 78-10-22 від 30.05.1997 року, що стверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Матюшівської сільської ради за № 95 19.12.1997 року, що слідує з копії цього державного акта /а.с.34-35/. 29.08.2007 року [PERSON] звертався до управління земельних ресурсів у Білоцерківському районі, де йому було надано довідку, якою підтверджено його право власності на цю земельну ділянку на підставі державного акта серії [NUMBER], що вбачається з копії довідки /а.с.161/, також 29.08.2007 року управлінням земельних ресурсів у Білоцерківському районі надано Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки /а.с.160/, де власником земельної ділянки площею 0,256 га зазначено [PERSON] Згідно листів управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі на звернення позивачів від 27.01.2016 року та від 19.02.2016 року повідомлено, що 14.12.2015 року [PERSON] звернувся до управління з документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі /на місцевості/ на отримання витягу з Державного земельного кадастру на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0060 га, які розташовані на території [ADDRESS], згідно чинного законодавства йому надано Витяг з Державного земельного кадастру, щодо рішення суду від 18.08.2004 року управлінню не було нічого відомо. Згідно відомостей з Національної кадастрової системи земельна ділянка, що належить [PERSON] за кадастровим номером [NUMBER], не рахується; документація із землеустрою на земельну ділянку згідно державного акта серії [NUMBER] від 22.12.2006 року в управлінні відсутня. Наведене стверджується копіями зазначених вище листів /а.с.24, 28/. Управлінням Держгеокадастру у Білоцерківському районі надано копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі /на місцевості/ для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства [PERSON] по [ADDRESS], яку виготовлено ПП «Світлиця-Нова» в 2015 році /а.с.29-40/, в цій документації -кадастрові плани двох земельних ділянок з описом меж, описом кутів, складом земельних угідь згідно форми 6-зем, а саме: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0060 га, акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання та приймання -передачі документації до Державного фонду документації із землеустрою. На підставі цієї технічної документації [PERSON] було надано Витяги з Державного земельного кадастру та присвоєно земельним ділянкам кадастрові номери /а.с.41-42/. Судом встановлено, що 18.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу двох земельних ділянок площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,0060 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані по [ADDRESS] що стверджується копіями цих договорів, які посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., зареєстровано в реєстрі за № 1954 та № 1957 /а.с.96, 98/, в обох договорах зазначено ціну земельної ділянки та вказано на те, що кошти отримані повністю продавцем від покупця при підписанні цих договорів. А згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.12.2015 року /а.с.97, 99/, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на дві земельні ділянки, придбані нею на підставі договорів купівлі-продажу. Відповідно до фотокопії витягу із земельно-кадастрової книги Матюшівської сільської ради Білоцерківського району /а.с.170/, земельна ділянка площею 0,256 га по [ADDRESS] рахувалась за [PERSON], на даний час -за [PERSON] При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Згідно ст.17 ЗК України /в редакції 1990 року/ передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. За ст.23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Отже, [PERSON] у відповідності з нормами діючого на той час законодавства набув права власності на земельну ділянку площею 0,256 га, розташована в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, цільове призначення - для обслуговування будівель і господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, право власності посвідчено правовстановлюючим документом -державним актом, який зареєстровано у визначеному законом порядку. Відповідно до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року, який було введено в дію з 01.01.2013 року, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Як встановлено судом і вказано вище, саме на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою [PERSON] в 2015 році було внесено відомості про спірну земельну ділянку до Державного реєстру земель, при цьому земельну ділянку загальною площею 0,256 га з цільовим призначенням для обслуговування будівель і господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства розділено на дві земельні ділянки відповідно до цільового призначення. Згідно норм ст.125 ЗК України 2001 року в редакції на грудень 2015 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А відповідно до ст.126 цього Кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як передбачено в ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За ст.27 цього Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: в т.ч. укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно приписів ст.21 Закону, за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав надається витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію . Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] набула право власності на земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, укладених в установленому законом порядку, зареєструвала своє право власності та отримала відповідні правовстановлюючі документи у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо набуття права власності на земельну ділянку [PERSON], то суд виходить з наступного. Відповідно до норм ст.125 ЗК України /в редакції на 22.12.2006 року/ право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. А за ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що на ім'я [PERSON] було виготовлено державний акт на земельну ділянку площею 0,2556 га для ведення особистого селянського господарства, який зареєстровано 22.12.2006 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Білоцерківського районного відділу земельних ресурсів, підставою набуття права власності на землю вказано виконавчий лист Білоцерківського міськрайонного суду № 2-9816/2004 від 18.08.2004 року. Позивачі посилаються на те, що їхній батько [PERSON] набув права власності на належну [PERSON] земельну ділянку у встановленому законом порядку в результаті звернення стягнення на це майно при виконанні рішення суду про стягнення боргу за договором позики. В ст.202 ЗК України / в редакції на час виникнення спірних правовідносин/ передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, який складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. Наказом Держкомзему України 02.07.2003 року № 174 було затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, наказ зареєстровано в Мінюсті України 25.07.2003 року за № 641/7962 /втратив чинність з 20.08.2012 року/, яким передбачено, що Державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК. Поземельна книга - це документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК. Як вказано вище в рішенні, державний акт на ім'я [PERSON] було зареєстровано в Книзі записів державних актів, але відомості про земельну ділянку не були внесені до Поземельної книги, як однієї з складових частин державного земельного кадастру. Відповідно до п.1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі , затвердженої наказом Держкомзему України № 43 від 04.05.1999 року, який зареєстровано в Мінюсті України 04.06.1999 року за № 354/3647 /втратив чинність з 23.08.2013 року/, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Доказів того, що державний акт на ім'я [PERSON] було виготовлено на підставі технічної документації про відновлення меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/ суду не надано, технічна документація щодо виготовлення цього державного акта в управлінні Держгеокадастру у Білоцерківському районі відсутня, на що вказано вище в рішенні. В листі Верховного Суду України від 29.10.2008 року № 19-3767/0/8-08 було роз'яснено, що неприпустимим є звернення стягнення на земельні ділянки за рішенням суду в разі невиконання боржником зобов'язань за договором позики та іншими зобов'язаннями з одночасним припиненням на них права власності боржника і визнанням права власності за кредитором (ст. 139 ЗК України). А підставою для набуття права власності на спірну земельну ділянку [PERSON] вказано саме виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду про стягнення боргу за договором позики, що суперечить нормам діючого законодавства. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як роз'яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування /зі збереженням її цільового призначення/ при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті /ст.1218 ЦК України/. Отже, відповідно до положень наведених вище правових норм щодо спадкування, до спадкоємців переходить право власності на земельну ділянку в тому випадку, коли сам спадкодавець набув права власності на неї у передбаченому законом порядку і це право підтверджено відповідно до вимог закону. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вказано вище в рішенні, спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] з порушенням встановленого законом порядку. Посилання позивачів на те, що їхньому батькові земельну ділянку передано у власність при реалізації цього нерухомого майна на прилюдних торгах, не можуть прийматися судом до уваги, оскільки доказом цьому є тільки ксерокопія постанови державного виконавця, на яку вказано вище, достовірність якої перевірити на даний час неможливо із за відсутності матеріалів виконавчого провадження. Порядок реалізації арештованого майна, питання видачі свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги не відбулися, регулюються, зокрема, Законами України «Про виконавче провадження», «Про нотаріат», Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 р. № 68/5. Згідно ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» постанова державного виконавця про передачу майна стягувачу та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Згідно ст. 72 Закону України «Про нотаріат» та п. 247 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 N 20/5, зареєстровано в Мінюсті України 03.03.2004 р. за № 283/8888 /втратив чинність з 07.02.2012 року/, якщо публічні торги (аукціон) оголошено такими, що не відбулися, нотаріус видає відповідне свідоцтво про придбання такого майна стягувачеві на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта із зазначенням того, що публічні торги (аукціон) не відбулися. Доказів того, що на ім'я [PERSON] було оформлено нотаріусом відповідне свідоцтво, позивачами суду не надано. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Яготинського району за місцем проживання [PERSON] перебував виконавчий лист № 2-9816/2004, виданий Білоцерківським міськрайонним судом, на підставі якого проводилося стягнення суми боргу на користь [PERSON] у повному розмірі без врахування вартості спірної земельної ділянки, у цьому виконавчому листі відсутні взагалі відмітки органу ДВС про часткове погашення боргу за рахунок звернення стягнення на належну боржнику земельну ділянку, про що свідчить копія цього виконавчого листа /а.с.156/, довідка Яготинського УПФУ Київської області від 20.05.2016 року про відрахування з пенсії [PERSON] за даним виконавчим листом /а.с.101-102/. А тому проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає, що належних та безспірних доказів набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку з дотриманням порядку, встановленого законом, суду не надано, тобто, позивачами не доведено набуття права власності спадкодавцем на земельну ділянку, а тому це право не могло перейти і до спадкоємців. Крім того, позивачі просять суд визнати право власності на об'єкт нерухомого майна -земельну ділянку площею 0,2556 га, тоді як така земельна ділянка відсутня, оскільки у власності [PERSON] була земельна ділянка площею 0,256 га, яка на даний час поділена на дві земельні ділянки з різними кадастровими номерами та цільовим призначенням, межі яких винесено в натурі /на місцевості/. А тому вимоги позивачів про визнання за ними права власності на земельну ділянку площею 0,2556 га в порядку спадкування за законом та про зобов'язання приватного нотаріуса зареєструвати за ними право власності на цю земельну ділянку суд вважає необґрунтованими. Позивачами також заявлялись вимоги про витребування у [PERSON] на користь позивачів земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства площею 0,0060 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. В ст.388 ЦК України передбачено випадки, коли власник може витребувати майно від добросовісного набувача. Норми ЦК України, на які вказано вище в рішенні, надають право саме власнику майна на витребування цього майна з чужого незаконного володіння. В п.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до ст. 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. А як встановлено судом, відповідач набула права власності на дві земельні ділянки у встановленому законом порядку, зареєструвала це право власності, тоді як позивачами не доведено їхнє право власності на це майно. За ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А оскільки в судовому засідання не надано безспірних доказів в обгрунтування позовних вимог, то суд відмовляє в задоволенні цього позову . Враховуючи все вищенаведене та

Outcome: dismissed