Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом про визнання за ними в порядку спадкування за заповітом права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті їх батьків, [PERSON] та [PERSON]. Свої позовні вимоги, мотивують тим, що 11 березня 2010 року помер батько Позивачів, [PERSON]. [PERSON], [PERSON], померла 17.11.2001р. Після смерті [PERSON] залишилося наступне спадкове майно: житловий будинок № 16 по вул. Куликівській в с. Мервичі Жовківського району Львівської області. Після смерті [PERSON] залишилося двоє спадкоємців син [PERSON] та донька [PERSON]. За життя [PERSON], права власності на житловий будинок належним чином не оформив. 26 квітня 1958 р. виконавчим комітетом [PERSON] районної ради народних депутатів [PERSON] надано дозвіл № 27 на будівництво житлового будинку та передано земельну ділянку для будівництва такого будинку, що стверджується актом про передачу від 20.03.1958р. На підставі даних документів [PERSON] було розроблено проект забудови. Станом 28.06.1989 року згаданий вище будинок мав 100% готовність, що стверджується технічним паспортом. 15.08.2006 року [PERSON] склав в користь Позивачів заповіт і все майно заповів їм в рівних долях. Як і до дати смерті [PERSON] так і після його смерті Позивачі проживають в [INFO], що стверджується довідками [PERSON] селищної ради. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті свого батька прийняли, оскільки з ним проживала і вели спільне господарство до дати його смерті. [PERSON] на праві приватної власності належало дві земельні ділянки одна площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку по вул. Куликівській, 16-а в с. Мервичі, інша для ведення особистого селянського господарства площе. 0, 4521 га. на території [PERSON] селищної ради. Дані ділянки належали батькові Позивачів на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 28.12.2002 р. серія ЛВ № 013457 зареєстрованого за № 2163. Однак оригіналу такого акту в документах батька Позивачі не знайшли, тому нотаріус вказала на те, що свідоцтво в такому разі не може бути видано. Після смерті [PERSON] залишилося наступне спадкове майно, земельний пай, що посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЛВ № 122000 виданим 16.10.1996р на ім»я [PERSON] За життя [PERSON]К заповіту не складала. До дати смерті мати Позивачів проживала з своїм чоловіком батьком Позивачів вели спільне господарство. Після смерті матері [PERSON] розпоряджався паєм підписував договори оренди паю. Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус в письмовій формі відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивачі в судове засідання не прибули, однак подали заяви, просять справу розглядати у їх відсутності, позов підтримують. Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були належно повідомлені. Однак, відповідачем [PERSON] селищою радою та третьою особою приватним нотаріусом [PERSON] надіслано до суду листи про відсутність заперечень проти позовних вимог позивачки та розгляд справи у відсутності їх представників. А тому, враховуючи наведене, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи у відсутності сторін на підставі поданих сторонами доказів. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] належить задоволити, з наступних підстав. З свідоцтва про смерть серії 1-СГ № 200879 вбачається, що [PERSON] помер 11.03.2010 року. З свідоцтва про смерть серії 1-СГ № 213900 вбачається, що [PERSON] померла 17.1.2001 року. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 05.10.2016р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям. 15.08.2006 року [PERSON] склав заповіт в користь [PERSON] та [PERSON], за яким все майно заповів Позивачам в рівних долях. З відмітки зробленої на заповіті останній не змінено та не скасовано. Позивачі звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус в письмовій формі їм відмовила у видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що підтверджено постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2016 року. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом МЮ України від 22.02.12 № 296\\5 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз»яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Після смерті [PERSON] залишилося наступне спадкове майно: житловий будинок № 16 по вул. Куликівській в с. Мервичі Жовківського району Львівської області. Відповідно до рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради від 29.09.016 року № 2 «про присвоєння поштової адреси житловому будинку» у зв»язку з впорядкуванням адрес житловому будинку, що належав [PERSON] присвоєно адресу Львівська обл., Жовківський р-н, с. Мервичі , вул. Куликівська, 16-А. 26 квітня 1958 р. виконавчим комітетом [PERSON] районної ради народних депутатів [PERSON] надано дозвіл № 27 на будівництво житлового будинку та передано земельну ділянку для будівництва такого будинку, що стверджується актом про передачу від 20.03.1958р. На підставі даних документів [PERSON] було розроблено проект забудови. Станом 28.06.1989 року згаданий вище будинок мав 100% готовність, що стверджується копією технічного паспорта. Будинковолодіння числиться в погосподарських книгах [PERSON] селищної ради. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Незважаючи на внесення записів у по господарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не оформили. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрації, передбаченої цим Законом, за таким умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло законодавство, що не передбачало обов»язкової реєстрації таких прав. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. [PERSON] на праві приватної власності належало дві земельні ділянки одна площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку по вул. Куликівській, 16-а в с. Мервичі, інша для ведення особистого селянського господарства площею 0, 4521 га. на території [PERSON] селищної ради. Дані ділянки належали [PERSON] на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 28.12.2002 р. серія ЛВ № 013457 зареєстрованого за № 2163. З пояснень Позивачів вбачається, оригіналу такого акту в документах батька вони не знайшли, тому нотаріус вказала на те, що свідоцтво в такому разі не може бути видано. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.№ 24-754\\0\\4-13 неоднакова склалася практика щодо визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування у випадку втрати, пошкодження державного акту про право власності на земельну ділянку. Відповідно до п. 4.11 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22.06.2009р. № 325 новий державний акт (на ім»я спадкодавця) взамін зіпсованого, втраченого видається також спадкоємцю на запит нотаріуса щодо витребування документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Однак державний акт [PERSON] видано до моменту коли вступила в дію згадана Інструкція тобто 28.12.2002р. Відповідно до п. 5.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.99 яка діяла на момент видачі державного акту при втраті (псуванні) державного акта на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. Даною інструкцією не передбачено видачу Дублікатів державних актів спадкоємцям. Саме з цих підстав Позивачі змушені звернутися до суду за захистом порушеного права. Відповідно до ст.1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Після смерті [PERSON] залишилося наступне спадкове майно, земельний пай, що посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЛВ № 122000 виданим 16.10.1996р на ім.»я [PERSON] За життя [PERSON]К заповіту не складала. З пояснень Позивачів вбачається, що до дати смерті [PERSON] проживала з своїм чоловіком, батьком Позивачів [PERSON] вели спільне господарство. Після смерті [PERSON] саме [PERSON] розпоряджався паєм підписував договори оренди паю. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивачі звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус в письмовій формі їм відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки наданий нами сертифікат не відповідає закону. [PERSON] зверталися до Жовківської РДА про видачу їй нового сертифікату на ім»я [PERSON] однак їй також було відмовлено, про що свідчить лист від 30.09.2016 року № 02-36\\3539. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.1995 р. №801 не передбачено видачу сертифікату нового зразка на ім»я померлого. Дану позицію підтверджено листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р.№ 24-754\\0\\4-13 у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай), порядку видачі нового сертифікату на ім»я спадкодавця спадкоємцям не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну часку пай в порядку спадкування. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п.1 ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірі встановленому договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно діючого на момент спірних правовідносин та діючих на сьогоднішній день норм земельного законодавства, зокрема п.г ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадянам України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для будівництва і обслуговування жилого будинку в селах - не більше 0,25 гектара. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов»язані з реалізацією певних суб»єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб»єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Згідно п. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття такого права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON].

Outcome: approved