Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, у якому, уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги, просили провести обмін житлових приміщень між ними та [PERSON] , третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, припинити право користування ними житловими приміщеннями та визнати за ними право користування фактично займаними житловими приміщеннями. В обґрунтування позову зазначили, що за спільним рішенням профспілкового комітету та адміністрації ЗАТ «Київський суднобудівний ремонтний завод» їм для проживання сім`ї з трьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було надане житлове приміщення [ADDRESS] на підставі ордеру № 60 від 27.06.1991. На підставі цього ордеру вони були зареєстровані за вказаною адресою. Проте, з непередбачуваних обставин, які від них не залежали, фактично вони були вселені у сусідню кімнату [ADDRESS] , на яку ордер було видано родині [PERSON] . У свою чергу останні фактично мешкають у кімнаті № 60 , яка і була видана їм на підставі ордеру. Факти того, що їхня родина та родна [PERSON] були помилково вселені не у ті кімнати, які передбачалися виданими їм свого часу ордерами були встановлені лише 22.02.2019 комісією ПАТ «Київського суднобудівного - судноремонтного заводу» під час інвентаризації житлових приміщень, документів на право заселення та проживання, а також реєстрації місця проживання мешканців гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Через вказану невідповідність у їх фактичному мешканні з даними документів, що дають право на заселення, вони позбавлені права приватизації житлових приміщень, у яких вони тривалий час мешкають та від початку вважають їх своїм житлом. У зв`язку з наведеним позивачі просять провести обмін житлових приміщень кімнат № 58 та [ADDRESS] між наймачами [PERSON] та [PERSON] ; припинити право користування позивачів кімнатою [ADDRESS] та визнати за ними право користування кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.01.2020 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче провадження. 13.03.2020 від представника відповідача Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації Шалімової Ю.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача підтвердила факти, викладені у позові в частині проживання позивачів не за місцем реєстрації, як зазначено в ордері, а в сусідній кімнаті, просила суд прийняти законне та обґрунтоване рішення. 25.03.2020 від представника відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» Кукурудзи П.І. надійшов відзив на позов,Є у якому останній зазначив, що згідно з розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.10.2019 № 667 «Про внесення змін до розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 січня 2015 року № 41» жилий будинок [ADDRESS] віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». Ордер № 60 на право заняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання був виданий 27.06.1991 [PERSON] у складі сім`ї: він, дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , проте фактично позивачі займають кімнату № 58 . І навпаки родині [PERSON] був виданий ордер на кімнату № 58 , проте фактично останні мешкають у кімнаті № 60 . Не заперечуючи проти позовних вимог просив суд ухвалити рішення в межах чинного законодавства. 21.08.2020 треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому також просили провести обмін житлових приміщень кімнат № 58 та [ADDRESS] між наймачами [PERSON] та [PERSON] ; припинити право користування ними кімнатою [ADDRESS] та визнати за ними право користування кімнатою [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримали з викладених у позовіта уточненій позовній заяві підстав, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Пояснили, що помилково були вселені до кімнати [ADDRESS] , в той час як ордер їм було видано на кімнату № 60 у тому ж будинку. З того часу вони родиною мешкають у вказаній кімнаті, здійснили в ній гарний ремонт та не бажають переїжджати до кімнати № 60 , де мешкає родина [PERSON] , оскільки вважають, що в тій кімнаті ремонт гірший. І взагалі, вони звикли сприймати саме кімнату № 58 своїм житлом, оскільки вже тривалий час у ній мешкають. Помилка при вселенні відбулася не з їхньої вини, кімнати у 1991 році не були пронумеровані, а факт того, що кімнати переплутані, став відомим лише під час інвентаризації у лютому 2019 року. На сьогоднішній день кімнати гуртожитку приватизуються їх наймачами, проте факт невідповідності номеру кімнати не дає їм можливості належним чином скористатися своїми правами та приватизувати саме те приміщення, у якому вони фактично проживають, а саме кімнату [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представник відповідача - Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] у судовому засіданні проти позову не заперечувала, просила суд ухвалити рішення згідно з нормами чинного законодавства. Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог, а також підтримали заявлені ними позовні вимоги у повному обсязі з викладених у позові підстав. Представник третьої особи - Київської міської ради, у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, письмові пояснення з приводу позовних вимог суду не надав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Позивачу [PERSON] 27.06.1991 на підставі спільного рішення профспілкового комітету та адміністрації Київського суднобудівного-судноремонтного заводу був виданий ордер № 60 на сім`ю з трьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на право зайняття житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] . Позивачі зареєстровані за вказаною адресою, проте фактично у 1991 році було вселені до кімнати [ADDRESS] , де й проживають до теперішнього часу. Також встановлено, що третій особі [PERSON] . 21.04.1999 на підставі спільного рішення профспілкового комітету та адміністрації АТ «Київський суднобудівний-судноремонтний завод» був виданий ордер № 58 на сім`ю з двох чоловік: [PERSON] та [PERSON] на право зайняття житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] . Вказані особи зареєстровані за зазначеною адресою, проте фактично у 1999 році були вселені до кімнати [ADDRESS] , де й проживають до теперішнього часу. Згідно з розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.10.2019 № 667 «Про внесення змін до розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 січня 2015 року № 41» жилий будинок [ADDRESS] віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». Робочою комісією по інвентаризації житлових приміщень, документів на право поселення та проживання, а також реєстрації місця проживання мешканців гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , було виявлено, що мешканці кімнати № 58 фактично займають кімнату № 60 , а мешканці кімнати № 60 - фактично займають кімнату № 58 , що підтверджується відповідним протоколом засідання комісії від 22.02.2019. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст. ст. 127, 128 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 11, 12, 13 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Конституцією України передбачено захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи у житловому приміщенні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Зазначені норми та їх тлумачення свідчать по те, що за умови постійного проживання особи у житловому приміщенні, ставлення її до цього приміщення як до свого постійного житла, за відсутності підстав для звільнення житла цією особою, у неї виникає право на користування цим житлом як своїм постійним місцем проживання. Як вже зазначалося вище, позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано ордер на зайняття житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] , проте фактично останні з причин, що не залежали від їх волі, у 1991 році були вселені до іншої кімнати - кімнати № 58 у тому ж будинку, де мешкають до теперішнього часу, сплачують за комунальні послуги, здійснюють ремонт приміщення та вважають саме цю кімнату своїм житлом. Це саме стосується й третіх осіб у справі [PERSON] та [PERSON] , яким 1999 році був виданий ордер на кімнату № 58 , проте помилково вселено їх до кімнати № 60 , яка була раніше виділена для проживання родині [PERSON] . Починаючи з 1999 року родина [PERSON] мешкає у вказаній кімнаті та вважає вказане помешкання своїм житлом. Вказана невідповідність у документах на право зайняття приміщення та фактичному проживанні вказаних вище осіб була виявлена уповноваженим органом лише у лютому 2019 року. Через зазначені обставини позивачі та треті особи позбавлені можливості скористатися своїм правом на приватизацію житла, яким вони фактично тривалий час добросовісно користуються та мають триваючий зв`язок із цим майном. Таким чином, оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), виходячи із встановлених фактичних обставин справи, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд, з метою захисту прав та інтересів позивачів та третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, приходить до висновку про необхідність обидва позови задовольнити, провести обмін житлових приміщень кімнат № 58 та [ADDRESS] між наймачами [PERSON] та [PERSON] ; припинити право користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кімнатою [ADDRESS] та визнати за ними право користування кімнатою [ADDRESS] ; припинити право користування [PERSON] та [PERSON] кімнатою [ADDRESS] та визнати за ними право користування кімнатою [ADDRESS] .

Outcome: approved