Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, в якій просили визнати за ними право власності на 3/4 частин житлового будинку [ADDRESS] з господарськими та дворовими спорудами у рівних долях по 1/4 частині - кожному, посилаючись на те, що у жовтні 1985 року правлінням колективного господарства «Батьківщина» позивачці [PERSON] та членам її сім'ї був виділений вказаний житловий будинок з правовим статусом «колгоспний двір», членом якого у 1986 році став відповідач. На теперішній час у зазначеному будинку згідно по господарської книги сільської ради рахуються колишні члени колгоспного двору позивачі та відповідач тому зазначений житловий будинок належить позивачам та відповідачу на праві спільної власності у рівних частинах по 1/4 кожному. Відповідач вважає себе одноосібним власником будинку, у зв'язку з чим позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Позивачка [PERSON] та представник позивачів - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позов необґрунтований, просив суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, позивачку [PERSON], яка допитана в судовому засіданні в якості свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані у справі докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з довідки № 792 від 25.04.2012р., виданої Виноградівською сільською радою Арцизького району Одеської області в буд. [ADDRESS] зареєстровані та проживає [PERSON] (а.с. 5-7) - позивачка по справі, яка внаслідок укладення шлюбу змінила дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 10); зареєстровані та не проживають [PERSON] (а.с. 8) - позивач по справі, [PERSON] (а.с. 89-90) - відповідач по справі; проживає [PERSON] (а.с. 9) - позивачка по справі, однак тимчасово знята з реєстрації у зв'язку з виїздом на навчання (а.с. 17). Згідно виписок з погосподарської книги Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області № 323, № 324 від 26.04.2012р. в період з 1986 року по 1995 рік головою сім'ї за адресою: [ADDRESS], була [PERSON] - позивачка по справі та членами сім'ї були [PERSON] - відповідач по справі, [PERSON] - позивач по справі, [PERSON], [PERSON] (а.с. 18); в період з 1996 року по 2012 рік головою сім'ї за зазначеною адресою був [PERSON] - відповідач по справі; членами сім'ї були [PERSON], [PERSON], [PERSON] - позивачі по справі (а.с. 19). З довідок номер та дата яких не читаються, виданих правлінням СВК «Батьківщина» вбачається, що вартість буд. [ADDRESS] оплачена [PERSON] та на балансі зазначений будинок не знаходиться (а.с. 20, 21). Позивачка [PERSON] зверталась до Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області з заявою від 05.04.2012р. з проханням відкласти та зупинити розгляд справи в сільській раді за заявою [PERSON] про визнання права власності за спірний житловий будинок (а.с. 22), за результатами розгляду якої Виноградівська сільська рада Арцизького району Одеської області листом № 260 від 06.04.2012р. повідомляє [PERSON], що заява [PERSON] буде розглянута 10.04.2012р. ( а.с. 23). Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 22.11.2005р. у задоволені позову [PERSON] про визнання власниками житлового будинку [ADDRESS] її та членів її сім'ї відмовлено (а.с. 26, 27-28). Також, позивачами надано до суду копію технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] в якому не назначено власників будинку (а.с. 11-16). Допитана в судовому засіданні у якості свідка позивачка [PERSON] пояснила суду, що у 1985 році вона разом зі своєю сім'єю приїхали в с.Плоцьк Арцизького району Одеської області на проживання та її сім'ї був виділений житловий будинок. Відповідач зареєстрований в зазначеному будинку, однак більше 13 років в ньому не проживає. За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів. За правилами частин 1 і 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з ч. 3 ст. 5 чинного ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. В силу п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи, що цивільні відносини між позивачами та відповідачем виникли до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, суд вважає за необхідне при ухваленні даного рішення по наявній справі керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Законом України «Про власність», який набрав чинності 15.04.1991р., було скасований інститут колгоспного двору. Однак, цей закон не відмінив правового статусу членів колишнього колгоспного двору як власників, щодо майна колгоспного двору, яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому, всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04.1991р. були і є власниками майна. Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Колгоспний двір, це - сімейно-трудове об'єднання осіб, які ведуть невелике приватне підсобне господарство в рамках Статуту колгоспу. Характерними ознаками колгоспного двору є: його зв'язок з колгоспом; ведення господарства на присадибній ділянці. Майно колгоспного двору визнається спільною сумісною власністю усіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору визначається, виходячи із рівності часток всіх членів двору. Частка працездатного члена колгоспного двору в майні двору може бути зменшена, або у виділі її може бути відмовлено, у зв'язку із нетривалим перебуванням в складі двору або незначної участі своєю працею та коштами в створенні майна двору. Відповідно до Вказівок (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), в строчці «суспільна група господарства» записується станом на 1 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське господарство; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Наявні в матеріалах цивільної справи письмові докази не дають підстави для висновку, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір так як позивачами та відповідачем не надано суду жодного доказу про членство в колгоспі та участі у суспільному виробництві колгоспу хоча б одного із членів сім'ї та спільного ведення підсобного господарства на присадибній ділянці, чим не виконані вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Надана суду виписка з погосподарської книги Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області № 323 від 26.04.2012р. (а.с. 18) не містить відомостей, що спірний будинок на час припинення суспільної групи був колгоспним двором, а також з виписки не вбачається до якої суспільної групи господарств він взагалі відносився. Таким чином, суд позбавлений можливості з'ясувати чи дійсно спірний будинок до 15 квітня 1991 року мав статус колгоспного двору та суд зазначає, що з'ясування зазначених обставин має істотне значення для правильного прийняття рішення по справі. Також, суд зазначає, що згідно виписки з погосподарської книги Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області № 323 від 26.04.2012р. (а.с. 18) в період з 1986 року по 1995 рік членами сім'ї також були [PERSON], [PERSON], тому суд не може порушити право власності останніх, оскільки вони будуть також мати право на частку в спірному будинку, виходячи з рівності часток усіх членів колгоспного двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних, за умови, що спірний будинок відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір так як останні зареєстровані в спірному будинку та проживали станом на 15.04.1991р. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачів та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні не встановлено, що спірний будинок належав до майна колгоспного двору, а викладені позивачами в позові обставини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та жодних доказів щодо наявності у них правових підстав набуття права власності на спірне майно суду не надано, тому суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: довідку № 411, виданою Виноградівською сільською радою Арцизького району Одеської області про те, що головою сім'ї з 1986 року по 1995 рік була [PERSON] - позивачка по справі (а.с. 20); довідку номер та дата якої не читаються, виданої правлінням СВК «Батьківщина» про первинну вартість будинку, який належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21), оскільки в довідці не зазначено який будинок, та за якою адресою він знаходиться у зв'язку з чим суд позбавлений можливості визначитися про належність зазначених письмових доказів по заявленим вимогам. В зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивачів не підлягають задоволенню і вимоги позивачів про стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: dismissed