Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] 12.12.2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який неодноразово уточнювала та згідно з останньою редакцією від 20.05.2020 року, до [PERSON] про стягнення відсотків та індексу інфляції за час прострочення грошового зобов`язання, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: відсотки за безпідставне зберігання та користування грошовими коштами за договором позики від 10.04.2015 року, за період з 25 жовтня 2018 року по 19 травня 2020 року, у розмірі 58031 гривня 92 копійки; три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язань за період з 23 жовтня 2018 року по 19 травня 2020 року у розмірі 11231 гривня 64 копійки; інфляційні збитки за вказаний період у розмірі 23836 гривень 80 копійок. Одночасно позивачка у позові просить суд нарахувати вказані види нарахувань за період з 19 травня 2020 року по день ухвалення рішення суду, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року по справі №520/11113/18 стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10 квітня 2015 року у розмірі 237655 гривень 18 копійок. Позивачкою зазначено, що строк повернення грошових коштів в договорі позики від 10 квітня 2015 року сторонами не обумовлено. Лист-вимогу та копію позову про стягнення заборгованості, [PERSON] було отримано 22 вересня 2018 року. Відповідно до листа-вимоги, [PERSON] повинен був повернути позичені кошти в тридцяти денний термін з дня отримання вимоги, отже останнім днем повернення позики було 22 жовтня 2018 року, а з 23 жовтня 2018 року розпочався період прострочення зобов`язань відповідача. Як стверджує позивачка, [PERSON] по цей час свої зобов`язання за договором позики від 10.04.2015 року та постанова Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року по справі №520/11113/18 не виконані. З урахуванням викладеного, позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь за весь час прострочення позичених коштів, відсотки за безпідставне зберігання та користування грошовими коштами, три відсотки річних та індекс інфляції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі на підставі вищевказаної позовної заяви. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11 березня 2019 року за клопотанням позивача зупинено провадження в цій справі до набрання законної сили судовим рішенням за наслідком розгляду справи №520/11113/18. 17.02.2020 року Київським районним судом міста Одеси поновлено провадження по справі. За період зупиненого провадження по справі, а саме 13.02.2020 року до суду надійшла заява від позивача про забезпечення позову, яку ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.02.2020 року залишено без задоволення. 24.02.2020 року до суду надійшов лист з Одеського апеляційного суду з вимогою про надіслання матеріалів цивільної справи №520/20175/18 для розгляду апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 17.02.2020 року, за наслідком чого матеріали цивільної справи 11.03.2020 року були скеровані до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року заяву [PERSON] про відкликання апеляційної скарги на ухвалу суду задоволено. Апеляційну скаргу повернуто заявнику. 26.03.2020 року матеріали цивільної справи №520/20175/18 надійшли до Київського районного суду міста Одеси. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.04.2020 року призначено цивільну справу №520/20175/18 до розгляду у відкритому судовому засіданні. В подальшому 20.05.2020 року позивачкою було надано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, з вищевикладеними вимогами, яку судом в судовому засіданні 23.06.2020 року було прийнято до розгляду. В судове засідання призначене на 30.07.2020 року позивачка не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява від позивача про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання також не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 29.07.2020 року до суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, в якій представник одночасно просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З урахуванням\~подання сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 30.07.2020 року за відсутності сторін по справі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, пунктом 1 якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник\~приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 200000 грн., що за офіційним курсом НБУ 23,435369 грн. до 1 долару США є еквівалентом 8532,42 доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві\~таку ж суму грошових коштів, а\~саме: 200 000 грн., що за офіційним курсом НБУ 23 43,5369 грн. до 1 долару США є еквівалентом 8 532,42 доларам США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця. Договір позики був посвідчений 12 січня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстровано в реєстрі за №1166. За умовами пункту 4 договору позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики, визначену в пункті 1 даного договору. За пунктом 5 договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в пункті 1 даного договору,\~\~на банківський рахунок позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до позичальника\~або готівкою в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів. У разі\~\~прострочення виконання зобов`язання, позичальник\~зобов`язаний сплатити позикодавцю 3% річних від простроченої суми (п.7 договору). У пункті 9 договору передбачено, що у випадку повернення суми позики, визначеної в пункті 1 даного договору, з урахуванням відсотків, нарахованих за користування грошовими коштами, позичальником готівкою, позикодавець\~має право видати позичальнику\~розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику\~примірник даного договору. 16 червня 2017 року після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. З метою повернення грошових коштів за договором позики, на виконання вимог якого, [PERSON] 31 липня 2018 року на адресу [PERSON] склала лист-вимогу, в якому зазначила про строк та способи виконання боргового зобов`язання у строк до 10 серпня 2018 року, зазначивши реквізити для зарахування коштів. 27.08.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики (справа №520/11113/18). 13 грудня 2018 року Київським районним судом міста Одеси за наслідком розгляду справи ухвалено рішення, яким частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , яке змінено постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року та стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10 квітня 2015 року у розмірі 237655,18 грн., яка складає суму боргу. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у службовому чекові, оформленому на відправку поштової кореспонденції - листа-вимоги [PERSON] від 31 липня 2018 року, зазначено «накладна № 6500905923816» та вказано, що\~відправник: « [PERSON] до запитання, Одеса, 65001»\~і контактний номер телефона, а\~одержувач: « [PERSON] », адреса: «Пионерская,1,79, [ADDRESS] ». На підставі викладено, судом апеляційної інстанції було встановлено, що службовий чек оформлений некоректно, оскільки одержувачем зазначена сама [PERSON] , за адресою її мешкання. Листом Укрпошти від 09 листопада 2018 року повідомлено, що зазначене поштове відправлення було повернуто на зворотну адресу та 31 серпня 2018 року вручено відправнику [PERSON] . 27.08.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики (справа №520/11113/18). Доказів отримання [PERSON] у серпні 2018 року (до моменту звернення позивача до суду) зазначеного листа-вимоги за адресою його проживання: [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Звернення з позовом про стягнення суми позики змінює порядок, умови і строк дії договору. На час звернення з таким позовом, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. У зв`язку з чим, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги відносно того, що на час звернення до суду позивач не була особою, чиї права порушені та підлягають судовому захисту, є не обґрунтованими. Ухвалою суду від 13 вересня 2018 року відкрито провадження у справі. Копія зазначеної ухвали суду разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами направлено відповідачу [PERSON] , які він отримав особисто 22 вересня 2018 року, про що розписався у рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення. З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви крім інших документів, додано лист-вимогу від 31 липня 2018 року. Апеляційний суд встановив, що отримавши 22 вересня 2018 року разом з позовною заявою лист-вимогу від 31 липня 2018 року, відповідачем зобов`язання за договором позики у добровільному порядку не виконані. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням положень ч.4 ст.82 ЦПК України, вищевказані обставини встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року додатковому доказуванню не підлягають. На підставі викладеного вбачається, що строк виконання зобов`язань за договором позики від 10 квітня 2015 року у [PERSON] розпочався з дня отримання листа-вимоги від 31.07.2018 року, а саме з 22 вересня 2018 року. Відповідно до листа-вимоги строк повернення коштів був встановлений терміном в тридцять днів з дня отримання вимоги. Отже, [PERSON] був зобов`язаний повернути грошові кошти в строк до 22 жовтня 2018 року включно. Як встановлено вищезазначеним рішенням суду, [PERSON] належним чином не були виконані зобов`язання за договором позики від 10 квітня 2015 року, у зв`язку з чим з останнього було стягнуто на користь позивачки суму боргу у розмірі 237655,18 грн. Під час розгляду справи, відповідачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження сплати заборгованості за вказаним договором позики, як і доказів виконання постанови Одеського апеляційного\~суду від\~07.02.2020\~року. Стосовно вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами у розмірі облікової ставки НБУ за ст. 1048 ЦК України, починаючи з 25 жовтня 2018 року, суд зазначає наступне. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок, узгоджується з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18, Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду висловленою в постанові від 06 лютого 2019 року по справі №175/4753/15-ц. Таким чином, вимога позивачки про стягнення відсотків після 22 жовтня 2018 року (спливу визначеного строку повернення позики) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, у зв`язку з чим, в цій частині вимог слід відмовити. Стосовно інших вимог позивача, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України. Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. З урахуванням встановлено строку повернення відповідачем позики за договором від 10.04.2015 року 22.10.2018 року, період прострочення зобов`язань відповідача розпочався з 23 жовтня 2018 року. У даному випадку відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми, а саме за період починаючи з 23 жовтня 2018 року по 19 травня 2020 року, як заявлено позивачем у позові. Суму боргу на яку нараховуються три відсотки річних та індекс інфляції за прострочений період, судом приймається стягнута постановою Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року сума заборгованості за договором позики від 10 квітня 2015 року, визначена у валюті гривня України в сумі 237655 гривень 18 копійок. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних за період з 23 жовтня 2018 року по 19 травня 2020 року, відповідно до якого три відсотки від простроченої суми у розмірі 237655,18 становить в сумі 11231,64 грн., що є вірним нарахуванням, яке розраховано за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 23.10.201819.05.2020575237 655.00311231.64 Всього: 575 11231.64 Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Судом перевірено розрахунок інфляційних нарахувань, наданий позивачем та встановлена йо го невідповідність . Індекси інфляції за період з 23 жовтня 2018 року по 19 травня 2020 року, складають: листопад 2018 101,4; грудень 2018 100,8; січень 2019 101,00; лютий 2019 100,50; березень 2019 100,9; квітень 2019 101,00; травень 2019 100,7; червень 2019 99,5; липень 2019 99,4; серпень 2019 99,7; вересень 2019 - 100,7; жовтень 2019 100,7; листопад 2019 100,1; грудень 2019 99,8; січень 2020 100,2; лютий 2020 99,7; березень 2020 100,8; квітень 2020 100,8; травень 2020 100,3. Розрахунок для визначення суми збитків від інфляції здійснюється за формулою: сума боргу * відповідні індекси інфляції за вказані місяці (ІІС)мінус сума боргу. ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc\~(101,40 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(101,00 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,90 : 100)\~x\~(101,00 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(99,50 : 100)\~x\~(99,40 : 100)\~x\~(99,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,10 : 100)\~x\~(99,80 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(99,70 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,30 : 100)\~= 1.08278192 Інфляційне збільшення: 237655,00 x 1.08278192 - 237655,00 =\~19673,54 грн. Отже, інфляційні збитки за заявлений період складають 19673,54 грн. За наведених підстав, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, та слід стягнути з відповідача на користь позивачки за період з 23 жовтня 2018 року по 19 травня 2020 року три відсотки річних від простроченої суми\~у розмірі 11231,64 грн. та індекс інфляції за час прострочення в сумі 19673,54 грн. Суд не\~приймає заперечення\~відповідача стосовно\~не нарахування\~індексу інфляції,\~з підстав\~того,\~що сума\~позики була\~надана у\~валюті \~долар США,\~оскільки судом\~нараховується індекс інфляційних збитків на суму заборгованості, яка стягнута з відповідача постановою Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року у валюті гривня України в сумі 237655 гривень 18 копійок. Стосовно вимоги позивача про нарахування трьох відсотків річних і індексу інфляції по день ухвалення рішення суду, суд вважає необґрунтованою, оскільки у відповідності до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 статті 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Позивач заявляючи вимогу про нарахування вказаних сум за період з 20.05.2020 року по день ухвалення рішення по справі, не заявив вимоги про стягнення таких сум, в залежності від вимоги за період з 23.10.2018 року по 19.05.2020 року. З урахуванням викладеного, розглядаючи вимоги позивача в межах заявлених вимог, судом задовольняються вимоги позивача за період з 23.10.2018 року по 19.05.2020 року, саме за який позивачкою заявлено стягнення компенсаційних витрат з відповідача у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позики. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у мінімальному розмірі встановленому за подання позовної заяви майнового характеру в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial