Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивачі [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, розподіл спадкового майна та визнання права власності, посилаючись на наступне. 14.11.1992 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Донецьким міським відділом РАГСу Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 985. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. У період знаходження у зареєстрованому шлюбі ними було придбано майно, яке було зареєстровано на ім'я померлого [PERSON], а саме квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. В подальшому квартира була реконструйована та стала нежитловим приміщенням, площею 50,9 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним Управлінням благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської Ради від 17.05.2006 р. Подружжя мало громадянство України та Росії. Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], тобто донькою [PERSON] від попереднього шлюбу. На підставі рішення Хорошевського районного суду СЗАТ р. м. Москви від 22.03.2001 року, яке набуло законної сили 02.04.2001 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON], укладений у м. Москва, було розірвано. Однак у 2005 році [PERSON] звернувся до Ворошиловського районного суду м. Донецька з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20.04.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На час розірвання шлюбу майнового спору між [PERSON] та [PERSON] не було, подружжя продовжувало спільно використовувати його для отримання прибутку и спільно несли тягар утримання. [INFO] [PERSON] помер. До складу спадкового майна померлого увійшло, зокрема, нежитлове приміщення, площею 50,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Позивачі зазначають, що після смерті [PERSON] відповідачкою [PERSON], його дружиною, було відмовлено позивачці [PERSON] у користуванні майном, що, як вважала позивачка, належало їй на праві спільної сумісної власності. Позивачі вважають, що строки позовної давності ними не пропущено, оскільки їх право було порушено саме з вересня 2009 року, тобто з моменту смерті [PERSON] За даними експертного висновку, вартість квартири [ADDRESS] складає 491950 грн. Таким чином, вартість ? частки майна [PERSON] складає 245975 грн. Загальна вартість нежитлового приміщення складає 715200 грн., тому частка [PERSON] становить 34,4% (100%х245975/715200). Просили суд визнати за [PERSON], померлим у [INFO], та [PERSON] право спільної сумісної власності на майно, а саме - нежитлове приміщення, площею 50,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; визнати право власності на нежитлове приміщення, площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] вартістю 715200 гривень в таких частках: 34,4 % - за [PERSON], 16,4 % - за [PERSON], [INFO], 16,4 % - за [PERSON], [INFO], 16,4 % - за [PERSON], [INFO], 16,4 % - за [PERSON]. Відповідачка [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради, про право на спадкове майно, визнання квартири особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, розподіл нерухомого майна між спадкоємцями, посилаючись на наступне. [INFO] помер її чоловік [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на нежитлове приміщення, площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. До кола спадкоємців першої черги входять дружина та діти спадкодавця, а саме - [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька, [INFO], та двоє дітей від попередніх шлюбів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Також на спадкове майно претендує колишня дружина [PERSON] - [PERSON], шлюб з якою офіційно припинений 02 квітня 2001 року за рішенням Хорошевського районного суду СЗАО м. Москва Російської Федерації. Звертаючись до суду із заявою про розірвання шлюбу, [PERSON] вказувала, що шлюбні стосунки з [PERSON] припинені з березня 1997 року, спільне господарство не ведеться. Спору про поділ майна немає. Після припинення шлюбних стосунків [PERSON] 30.12.1997 року придбав за власні кошти двокімнатну квартиру [ADDRESS], яку використовував як житлове приміщення. 30.05.2002 року [PERSON] на ім'я [PERSON] була придбана квартира у м. Москві. Зазначає, що вказане житло було компенсацією за сплату аліментів та відсутність претензій з боку [PERSON] щодо майна, яке належало [PERSON] в Україні. З чоловіком у зареєстрованому шлюбі вона проживала з 05 жовтня 2007 року, однак ще до реєстрації шлюбу, а саме - з 2000-го року вони вели спільне господарство та проживали однією сім'єю. Так, з початку 2004 року вони разом почали переобладнувати житлове приміщення, а саме - квартиру [ADDRESS] у торгову площу. У травні 2006 року ними отримано свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської ради, яке було зареєстроване в КП «БТІ м. Донецька» 22 травня 2006 року на ім'я [PERSON] Тому, на думку [PERSON], квартира є особистою власністю [PERSON], який помер у [INFO]. Відповідачка у зустрічному позові просила визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю [PERSON], встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 2000 року по 2007 рік, визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] нежитлове приміщення у будинку [ADDRESS], відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог за пропуском строку позовної давності без поважних причин, розподілити ? частку у спільному майні подружжя, яка належала спадкодавцю [PERSON], між спадкоємцями наступним чином: [PERSON] - дружина, [PERSON], [INFO] - донька, [PERSON] - донька, [PERSON] син, [INFO] - у рівних частках. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Позивачкою [PERSON] надано суду письмові заперечення на зустрічну позову заяву, в якій вона просила відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі (а.с. 130-133). В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Просила первісний позов задовольнити у повному обсязі. Щодо зустрічних позовних вимог, представник позивачів вважала їх безпідставним та необґрунтованими, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнали. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові, просили позов задовольнити. В судовому засіданні прокурор просила захистити права дітей. Щодо зустрічних вимог [PERSON] зазначила, що недостатньо доказів того, що спірне нерухоме майно було придбано у період сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] Представник органу опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради у судовому засіданні 05.06.2014 року просила розглянути справу на розсуд суду. У судове засідання 17.06.2014 року представник органу опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради не з'явилася, була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, прийшов до висновку про те, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити повністю з огляду на наступне. Судом встановлено наступні обставини. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] навродилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 49). 14 листопада 1992 року Донецьким міським відділом РАЦС Головного управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 985 (т. 1, а.с. 8). 31 грудня 1992 року Хорошевським відділом РАЦС м. Москви було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1874 (т. 4, а.с. 137). [INFO] у подружжя народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 78). 17 листопада 1997 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 2, а.с. 143). 30 грудня 1997 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно у КП «БТІ м. Донецька», що підтверджується листом КП «БТІ м. Донецька» на відповідний запит суду (т. 2, а.с. 140). Рішенням виконавчого комітету Донецької міської ради № 316/1 від 18 серпня 1999 року [PERSON] було дозволено переобладнання та перепланування квартири [ADDRESS] під магазин аудіо та відео продукції та техніки (т. 2, а.с. 123). 22 березня 2001 року рішенням Хорошевського районного суду СЗАО м. Москви шлюб, зареєстрований 31 грудня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] Хорошевським відділом РАЦС м. Москви було розірвано (т. 4, а.с. 137). Зазначене судове рішення жодною зі сторін не оскаржувалося та набуло законної сили. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 67). 20 квітня 2005 року рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 14 листопада 1992 року Донецьким міським відділом РАЦС Донецького обласного управління юстиції, було розірвано (т. 2, а.с. 28). Зазначеним судовим рішенням встановлено, зокрема, що [PERSON] та [PERSON] припинили подружні стосунки та не ведуть спільне господарство вже на протязі п'яти років. Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 квітня 2005 року також вступило в законну силу. 17 травня 2006 року [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської ради, на вбудоване приміщення під магазин аудіо та відео продукції та техніки загальною площею 50,9 кв.м. на 1-му поверсі у житловому будинку літ А-4 за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а.с. 144). 22 грудня 2006 року [PERSON] було зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно у КП «БТІ м. Донецька», що підтверджується листом КП «БТІ м. Донецька» на відповідний запит суду (т. 2, а.с. 140). 05 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1362, дружині після реєстрації шлюбу надано прізвище «[PERSON]» (т. 1, а.с. 68). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER], актовий запис № 918 (т. 1, а.с. 12). Сторонами у судовому засіданні не оспорювалося, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час перебували у громадянстві як України, так і Російської Федерації. Відповідно до пояснень представника позивачів, це спрощувало ведення бізнесу подружжям. Саме тому шлюб укладався і розривався ними як у м. Москві (РФ), так і у м. Донецьку (Україна). Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на момент укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]), права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб, зареєстрований 14 листопада 1992 року Донецьким міським відділом РАЦС Головного управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 985, було укладено відповідно до вимог діючого на момент укладення законодавства, недійсним жодною зі сторін не визнавався, тому був законним та породжував передбачені законом права та обов'язки подружжя. В період шлюбу подружжям було придбано квартиру [ADDRESS]. Як передбачає ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на момент придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (який діяв на момент розірвання шлюбу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Таким чином, квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Однак, встановлюючи дану обставину, суд вважає необхідним відмовити позивачці у задоволенні вимог про визнання за нею та [PERSON] права спільної сумісної власності на нерухоме майно, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Суд не приймає до уваги доводи відповідачки [PERSON] про те, що вказана квартира була особистою власністю [PERSON], оскільки шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] було припинено у 1996 році, виходячи з наступного. Відповідачка посилається на справу про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], в якій начебто зазначено про те, що подружжя з 1996 року не проживає разом. Однак рішення Хорошевського районного суду СЗАО м. Москви від 22 березня 2001 року про розірвання шлюбу між ними, укладеного у грудня 1992 року у м. Москва (РФ) не містить жодного зазначення щодо припинення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] Крім того, щодо рішення Хорошевського районного суду СЗАО м. Москви від 22 березня 2001 року про розірвання шлюбу, суд зазначає, що вказаним судовим рішенням розірвано шлюб, укладений на території Російської Федерації у м. Москві 31 грудня 1992 року, тобто, більше ніж, через місяць після реєстрації шлюбу між тими ж особами в Україні. Однак ані Кодекс про шлюб та сім'ю України, ані Сімейний кодекс України не передбачають можливості одного з подружжя або подружжя взагалі реєструвати інший шлюб. Щодо посилання відповідачки на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було припинено саме за рішенням Хорошевського районного суду СЗАО м. Москви, суд зазначає наступне. Стаття 104 Сімейного кодексу України передбачає виключний перелік підстав припинення шлюбу. Так, ч. 2 ст. 104 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 14 листопада 1992 року, було розірвано саме рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 квітня 2005 року - за позовом [PERSON] до [PERSON], як і передбачено ч. 3 ст. 105 СК України. Зокрема, у своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначав, що «шлюбні стосунки з відповідачкою припинено 5 років тому…» (т. 2, а.с. 25). Таким чином, рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 квітня 2005 року, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 14 листопада 1992 року Донецьким міським відділом РАЦС Донецького обласного управління юстиції, було розірвано, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] припинили подружні стосунки та не ведуть спільне вже на протязі п'яти років. Дане рішення суду вступило в законну силу (т.2, а.с. 28). Будь-яких інших належних та допустимих доказів припинення фактичних шлюбних відносин між позивачкою [PERSON] та [PERSON] до дати придбання квартири - 17 листопада 1997 року та належності квартири виключно [PERSON] відповідачкою не надано. Суд не приймає до уваги також і доводи відповідачки про те, що спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 50,9 кв.м., у будинку [ADDRESS] є фактично новоствореним у 2006 році. При цьому суд звертає увагу на наступне. Рішенням виконавчого комітету Донецької міської ради № 316/1 від 18 серпня 1999 року [PERSON] було дозволено переобладнання та перепланування квартири [ADDRESS] під магазин аудіо та відео продукції та техніки. Загальна площа даної квартири, відповідно до договору купівлі-продажу, складала 48,60 кв.м. Спірне нежитлове приміщення, право власності на яке було зареєстроване [PERSON] у 2006 році, є вбудованим приміщенням під магазин аудіо та відео продукції та техніки загальною площею 50,9 кв.м. на 1-му поверсі у житловому будинку літ А-4 за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності, видане Головним управлінням благоустрою та комунального обслуговування Донецької міської ради (т. 2, а.с. 144). Як вбачається з висновку експерта № 6492/24 будівельно-технічної експертизи від 06 березня 2014 року, призначеної ухвалою суду, нежитлове приміщення є колишньою квартирою (т. 4, а.с. 152). Тобто, квартира [ADDRESS], розташована на 1-му поверсі житлового будинку, не була і не могла бути знищена повністю, а була переобладнана та перепланована під магазин. Отже, судом встановлено, що квартиру [ADDRESS], яка була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], було переобладнано у нежитлове приміщення площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.22) визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У той же час, оскільки [PERSON] та [PERSON] фактично з 2000 року не проживали разом, а на час отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення шлюб між ними було розірвано, для визначення частки у спільному майні позивачки [PERSON] судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу. На розгляд експерта поставлено наступні питання: яка ринкова вартість квартири, аналогічної двокімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 48,60 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м. - на дату проведення експертизи?; яка ринкова вартість нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 50,9 кв.м., що утворилося внаслідок переобладнання та реконструкції квартири [ADDRESS] - на дату проведення експертизи. Відповідно до висновку № 6492/24 будівельно-технічної експертизи від 06 березня 2014 року, ринкова вартість квартири, аналогічної двокімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 48,60 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., на дату проведення експертизи може складати 491953 гривні; ринкова вартість нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 50,9 кв.м., що утворилося внаслідок переобладнання та реконструкції квартири [ADDRESS] на дату проведення експертизи може складати 715202 гривні (т. 4, а.с. 150-153, зворот). Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Таким чином, ? частка позивачки [PERSON] у спільному сумісному майні становить: 491953:2=245976 гривень 50 копійок. Оскільки на теперішній час квартира переобладнана у нежитлове приміщення вартістю 715202 гривні, то частка позивачки [PERSON] у спірному майні становить: (245976,50х100)/715202=34,4%. Як передбачає ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, нерухоме спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], складає 65,6% нежитлового приміщення, загальною площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги покійного [PERSON] є його дружина [PERSON] та діти - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, частка у спадщині кожного з них дорівнює: 65,4:4=16,4%. При цьому, суд вважає необхідним відмовити відповідачці у застосуванні наслідків пропуску позивачкою [PERSON] строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідачка вважає, що перебіг строку позовної давності почався від березня 1997 року, коли, на думку відповідачки, було припинено фактичні шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] Однак суд звертає увагу на те, що діюче законодавство України не пов'язує фактичне припинення шлюбних стосунків чи розірвання шлюбу з обов'язком особи, що перебувала у шлюбі, звернутися до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя на протязі трьох років - строку загальної позовної давності. Як передбачає ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка вважає своє право вважає порушеним саме від моменту смерті колишнього чоловіка - з [INFO], коли почали виникати суперечки з відповідачкою щодо управління та користування майном, тому 15 січня 2010 року вона звернулася до суду. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивачкою строки звернення до суду не пропущено, а тому що порушене право [PERSON] підлягає захисту. Враховуючи вищевикладене, необхідно задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, розподіл спадкового майна та визнання права власності та визнати право власності на спірне нежитлове приміщення, загальною площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], наступним чином: 34,4 % - [PERSON], 16,4 % - донька [PERSON], [INFO] 16,4 % - син [PERSON], [INFO] 16,4 % - донька [PERSON], [INFO] 16,4 % - дружина [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] витрати на проведення експертизи у розмірі 1468 гривень 80 копійок, державне мито у розмірі 51 гривня 00 копійок, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень 00 копійок, а всього 1639 (одну тисячу шістсот тридцять дев'ять) гривень 80 копійок. Відносно зустрічних позовних вимог [PERSON] про право на спадкове майно, визнання квартири особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, розподіл нерухомого майна між спадкоємцями, суд виходить з наступного. Відповідачка [PERSON] просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] Відповідно до статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свобод та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту наведеної норми захист - це правовий засіб, що настає за порушенням і тягне за собою відновлення відповідного суб'єктивного права, і включає реалізацію наданих законом можливостей щодо здійснення приватною особою на свій розсуд захисту своїх прав та інтересів з обранням відповідних способів та засобів захисту. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Проте, такого способу захисту права як визнання нерухомого майна особистою власністю померлого законодавством України не передбачено. Крім того, відповідачкою [PERSON] не було надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що нерухоме майно, а саме - квартира [ADDRESS] була особистою власністю [PERSON] Навпаки, судом встановлено, що вказане майно було придбане [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] Крім того, час фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям - 2000 рік, випливає як з пояснень [PERSON] у позовній заяві про розірвання шлюбу, поданій до Ворошиловського районного суду м. Донецька (т. 2, а.с. 25), так і встановлений відповідним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 квітня 2005 року за наслідками розгляду даної цивільної справи (т.2, а.с. 28). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, в описовій частині рішення від 20 квітня 2005 року зазначено: «Позивач 1.04.2005 року звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу…». При цьому, у мотивувальній частині зазначеного судового рішення від 20 квітня 2005 року вказано, зокрема, що «сторони припинили шлюбні стосунки і не ведуть спільного господарства приблизно п'ять років» (т. 2, а.с. 28). Отже, вказані обставини встановлені рішенням суду, яке набуло законної сили, і доказуванню не підлягають. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 2000 по 2007 рік та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У той же час, відповідачкою не надано жодного належного та допустимого доказу її проживання однією сім'єю з [PERSON] у цей період. Крім того, нерухоме майно - квартира, яка була перепланована та переобладнана у нежитлове приміщення - була придбана 17 листопада 1997 році [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON], тому правові підстави для визнання вказаного нежитлового приміщення спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] у суду відсутні. Отже, у задоволенні зазначених зустрічних позовних вимог необхідно відмовити. Оскільки судом відмовлено у визнанні нерухомого майна спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], не підлягають задоволенню і вимоги про розподіл ? частки у спільному сумісному майні між спадкоємцями. Таким чином, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Ворошиловської районної у м. Донецьку ради, про право на спадкове майно, визнання квартири особистою власністю, встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, розподіл нерухомого майна між спадкоємцями необхідно відмовити повністю. Справу розглянуто судом у межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраних сторонами способів захисту права. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial