Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом про встановлення факту належності їм на праві власності по 1/4 частки квартири та визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого 23.10. 2016 року на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що є співвласниками трикімнатної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 21.06.1993 року за №5366. Крім них, співвласником даної квартири був [PERSON], який помер 23.10.2016 року. Після своєї смерті він заповів все своє майно [PERSON] на підставі заповіту від 13.10.2015 року, реєстраційний №53. Після смерті [PERSON] при підготовці документів для подання до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини в свідоцтві на право власності №5366 від 21.06.1993 року були виявлені технічні помилки щодо адреси належної позивачам квартири, переплутані номери квартири та будинку, так в першому абзаці свідоцтва на право власності адреса квартири вказана: [ADDRESS], така ж помилка міститься в реєстраційному написі на свідоцтві. Орган, що видавав в 1993 році свідоцтво Житлово-комунальне підприємство «Житловик» (в минулому Маріупольське державне виробниче підприємство по ремонту і експлуатації житлового фонду «Житловик») на теперішній час ліквідовані, а тому внеси виправлення в свідоцтві не можливо. Для прийняття спадщини за заповітом [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса [PERSON], але остання постановою від 02.06.2017 за №202/02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину спірної квартири після смерті батька у звязку з тим, що державна реєстрація права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутнє. Тобто, за життя [PERSON] право власності на належну йому частину квартири не зареєстрував у встановленому діючим законодавством порядку. Таким чином, виникла ситуація при якій на теперішній час позивачі позбавлені можливості зареєструвати у встановленому законом порядку своє право власності на частку в спільному майні, а позивач [PERSON] не може набути право власності на майно в порядку спадкування за заповітом через нотаріальну контору. У зв`язку з вищевикладеним виникла необхідність встановити факт належності позивачам на праві приватної власності квартири [ADDRESS], а також визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Позивачі просять суд задовольнити вимоги, викладені у позовній заяві. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, надавши суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та наполягають на їх задоволенні. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі договору про надання правничої допомоги, [PERSON] в судове засідання також не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача, Маріупольської міської ради, що діє на підставі довіреності, [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підставі. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1993 року, квартира [ADDRESS] в першому варіанті (квартира [ADDRESS] в другому варіанті) належить на праві приватної, спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 16,7 кв. м., та [PERSON] 16,8 кв.м. Відповідно свідоцтва про шлюб, виданого 20 квітня 2017 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. 24 жовтня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 964966, актовий запис № 1683 від 24 жовтня 2016 року, зареєстрований Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відповідно даних Міського бюро технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства від 26.12.2016 за №4109 даних щодо реєстрації на імя [PERSON] квартири [ADDRESS] не має. Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] виданий на імя [PERSON]. Відповідно довідки, виданої директором ЖКП «Азовжитлокомплекс» 14.12.2016 року, [PERSON] на час смерті був прописаний [ADDRESS]. Разом з ним проживали дружина [PERSON], дочка [PERSON] та онука [PERSON]. З повідомлення Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 18.12.2017 за №1717 вибачається, що в БТІ була проведена реєстрація квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № 5366 від 21.06.1993, виданого держпідприємством «Житловик». Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 13 січня 2015 року за реєстровим №53, спадкоємцем всього майна [PERSON] є його донька [PERSON]. При цьому своїх спадкових прав [PERSON] не оформила, про що приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 02 червня 2017 року за № 202/02-31 посилаючись на те, що державна реєстрація права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. Тобто, за життя [PERSON] право власності на належну йому частину квартири не зареєстрував у встановленому діючим законодавством порядку. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст.15 ЗУ «Про власність» від 07.02.1991 року (який діяв на час придбання спадкодавцем та позивачами квартири) Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цого майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Законом України №475/97 від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, належно від волі інших осіб. В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власником забезпечуються рівні умови здіснення цих прав, в тому числі щодо захисту права впільної часткової власності. Згідно зі ст.1216, ст.1218, ст.1223, ст.1268 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог п.23, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді даних справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Враховуючи той факт, що на теперішній час позивач [PERSON] позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через те, що державна реєстрація права власності щодо вказаної квартири не була проведена, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати за нею в судовому порядку право власності на 1/4 частину вказаної квартири. Щодо вимог позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту належності їм на праві власності по 1/4 частини квартири [ADDRESS], то суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про необхідність встановити факт належності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності по 1/4 частини квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved