Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , який 15.08.2017 року склав заповіт за № 622, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бережанською Н.П. У відповідності з текстом заповіту спадкодавець [PERSON] заповів на ім`я [PERSON] все своє майно, в тому числі квартиру [ADDRESS] . 28.07.2020 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] до приватного нотаріуса Бережанської Н.П. Однак їй було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.11.2020 року [PERSON] визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] строком в один місяць з дня набрання рішенням законної сили. 14.01.2021 року позивачка повторно звернулась до приватного нотаріуса КМНО Пестич Л.В. із заявою про прийняття спадщини. 18.01.2021 року постановою приватного нотаріуса КМНО Пестич Л.В. відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Одночасно позивачка дізналась, що 15.09.2020 року з такою самою заявою до приватного нотаріуса звернулась [PERSON] . На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2019 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. 29.06.2021 року від відповідачки до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка вказує про те, що вона є донькою померлого [PERSON] . Після розірвання шлюбу між батьками вона залишилась проживати з матір`ю. Відповідачка зазначає, що з 2005 року вони з батьком відновили стосунки та періодично зустрічались. У вересні 2020 року вона дізналась про смерть батька. Отримавши 11.09.2020 року Свідоцтво про смерть [PERSON] , вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Пестич Л.В. із заявою про прийняття спадщини, але постановою від 06.10.2020 року нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку пропуском строку для прийняття спадщини та відсутності правовстановлюючих документів на спадкову квартиру. Відповідачці не було відомо про складений заповіт від 15.08.2017 року, яким [PERSON] заповів на ім`я [PERSON] все своє майно, у тому числі квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачка зазначає, що вона має право на обов`язкову Ѕ частку спадкової квартири. На підставі викладеного відповідачка не заперечує проти часткового задоволення позову в частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . 05.07.2021 року від представника позивачки до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої представник зазначає, що [PERSON] прийняла спадщину за заповітом і на даний час є єдиним спадкоємцем в розумінні вимог чинного законодавства. На момент своєї смерті [PERSON] був пенсіонером і літньої людиною, а тому потребував з боку своєї дочки необхідного догляду і матеріальної допомоги. Та обставина, що позивачка не є близьким родичем спадкодавця, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним. Спадкодавець діяв з чітким розумінням значення своїх дій і враховував при цьому, що у нього є дочка, але з лише відомих йому причин заповів все своє майно на іншу особу. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та представник відповідачки у судовому засіданні не заперечували проти часткового задоволення позову в частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 15.08.2017 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бережанською Н.П., реєстровий № 622, яким все його майно, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, в тому числі квартиру [ADDRESS] , заповів [PERSON] (а.с. 12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на квартиру [ADDRESS] . 28.07.2020 року позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса КМНО Бережанської Н.П. з заявою про прийняття спадщини за заповітом, але нотаріусом було надано роз`яснення про те, що строк для прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , пропущено (а.с. 9). З матеріалів спадкової справи №13/2020 вбачається, що 06.10.2020 року до приватного нотаріуса КМНО Пестич Л.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , звернулась відповідачка [PERSON] (а.с. 101). Відповідачка [PERSON] є донькою померлого [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 22.05.1955 року, серія [NUMBER] . Постановою від 06.11.2020 року приватний нотаріус КМНО Пестич Л.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона пропустила встановлений законодавством строк для прийняття спадщини та потребує встановлення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 104). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.11.2020 року визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] строком в один місяць з дня набрання рішенням законної сили (а.с. 107-110). 18.01.2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса КМНО Пестич Л.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 112). Постановою від 18.01.2021 року приватний нотаріус КМНО Пестич Л.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с. 119). Враховуючи те, що приватним нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, іншим шляхом вирішити дане питання вона не може, [PERSON] звертається до суду з даним позовом і просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Статтею 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно статті 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. На підставі викладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, враховуючи, що після смерті [PERSON] обов`язкову частку у майні спадкодавця має його донька [PERSON] , незалежно від змісту заповіту спадкує половину частки, що належала б їй у разі спадкування за законом, вказані обставини належними та допустимими доказами позивачем не спростовано, а тому суд за встановлених обставин приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позов [PERSON] , а саме визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: partial