Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], з позовною заявою, відповідно до якої просили суд винести рішення, яким встановити порядок користування домоволодінням [ADDRESS]. В процесі розгляду справи позивачі уточнювали та збільшували позовні вимоги та остаточно просили суд усунути їм перешкоди у користуванні будинком і господарськими будівлями по [ADDRESS] шляхом їх вселення та встановити порядок корисування вказаним нерухомим майном, виділивши позивачам в користування кімнату 1-5, площею 16,88 кв.м., відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON] - кімнату 1-4, площею 9,16 кв.м., третій особі [PERSON] - кімнату 1-3, площею 7,85 кв.м., коридор, кухню, передпокій, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, господарсько-побутові будівлі залишити в загальному користуванні. Свої вимоги мотивували тим, що відповідач [PERSON] є власником домоволодінням [ADDRESS] та є матір»ю позивача [PERSON], який зареєстрований, як проживаючий за вказаною адресою з 26.10.1999 року. З 22.07.2005 року в домоволодінні зареєстрована також його дружина - позивач [PERSON] Від шлюбу позивачі мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] З травня 2015 року позивачі проживали за місцем реєстрації, в будинку, який належить на праві власності відповідачеві [PERSON] та з дозволу останньої користувалися найбільшою з трьох кімнат. Вони беруть участь у витратах по утриманню будинку та прибудинкової території, сплачують комунальні послуги. Останім часом між позивачами та відповідачем почали виникати сварки, непорозуміння та постійні конфліктні ситуації. 13.04.2017 року в результаті нового конфлікту вони змушені були покинути житло, в яке не можуть вселитися через перешкоди, які чинить відповідач. Оскільки іншого житла у власності вони не мають, при цьому як члени сім»ї власника мають право користуватися житлом, в якому проживали зі згоди власника та зареєстровані, як проживаючі, вони змушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з належного їй житлового будинку без надання іншого жилого приміщення та зобов»язати відділ ведення Реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації виконкому Кременчуцької міської ради скасувати реєстрацію останніх за адресою: [ADDRESS]. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтувала тим, що на протязі 12 років [PERSON] зі своєю сім»єю не проживав за місцем реєстрації по [ADDRESS], а тому фактично втратив право користування житловим приміщенням. Відповідачі без її, як власника, дозволу вселилися у будинок у травні 2015 року, між ними почалися постійні сварки. Оскільки відповідачі самовільно вселилися у належний їй житловий будинок, вважає, що вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі ст..109, .116 ЖК України. В судовому засіданні позивач - відповідач [PERSON] його позовні вимоги підтримав, зустрічних вимог [PERSON] не визнав, суду пояснив, що він проживав та зареєстрований у спірному будинку з народження та після одруження проживав в ньому з дружиною. Потім вирішили жити з дружиною окремо та десь із 2002 року винаймали житло у якому проживали. В 2015 році у них із дружиною виникло скрутне матеріальне становище та вони вирішили повернутись та проживати у спірному будинку. У 2015 році він разом з дружиною та дітьми переїхали проживати до спірного будинку, при цьому мати проти їх проживання не заперечувала та саме вказала їм кімнату, у якій вони можуть проживати. Приблизно через три місяці між ними та [PERSON] почалися конфлікти. Він пропонував матері зробити ванну, туалет, добудувати прибудову, однак вона у цьому йому відмовила. У будинку проживає він із дружиною та дітьми, його мати і батько, а також його брат із дружиною та неповнолітньою дитиною. 14.04.2017 року йому зателефонували його діти та повідомили, що відповідачка не пускає їх до будинку. Коли він приїхав, то його також не пустили до будинку, двері були зачинені та ключів від будинку у нього не має. Відповідач повідомила, що вона їх до будинку не впустить, а тому із вказаного часу у будинку вони не проживають та проживають у квартирі, що належить матері його дружини. Позивач - відповідач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, зустрічний позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, суду пояснила, що з 2002 року місце її проживання зареєстровано у спірному будинку та вказану реєстрацію було проведено із дозволу відповідача. Після реєстрації шлюбу з [PERSON] вони разом орендували житло. Оскільки вони з чоловіком з 2015 року не в змозі були оплачувати орендоване житло, то вирішили повернутися проживати за місцем реєстрації, про що відповідач не заперечувала та з 2015 року у цьому будинку зареєстровано місце проживання її дітей. Комунальні послуги вони оплачують, надаючи грошові кошти [PERSON] 14.04.2017 року відповідач не пустила їх до будинку та з вказаного часу вони проживають у її матері. Відповідач - позивач [PERSON] позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах їх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] не визнала, зустрічні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вона категорично заперечувала проти переїзду сина, [PERSON], із сім»єю до належного їй будинку через відсутність місця в будинку. Вона дійсно сама запропонувала позивачам зайняти найбільшу кімнату з надією, що вони зрозуміють, що сумісне проживання є неможливим. Між ними постійно виникають конфлікти та сварки. Оскільки позивачі самоправно вселилися до будинку, вважає, що вони підлягають виселенню без надання іншого житла. 14.04.2017 року відповідачі в черговий раз звинуватили її у вчиненні речей, які вона не робила та вона прийняла рішення більше не пускати їх до будинку, а тому зачинила двері та не впустила їх до будинку. З вказаного часу останні в будинку не проживають. Третя особа [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, проти задоволення зустрічного позову не заперечував, суду пояснив, що [PERSON] є його сином, а відповідач [PERSON] - дружиною. Він був згоден на переїзд позивачів до будинку, де проживає, чи була згодна на це його дружина він не знає. Дружина його повідомляла, що син з сім»єю переїде проживати в будинок тимчасово, поки не знайдуть житло. Зараз вважає, що спільне проживання є неможливим. Третя особа [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримав, суду пояснив, що позивач є його братом, а відповідач [PERSON] - матір»ю. Після переїзду до будинку брата з сім»єю виникають постійні конфлікти, тому спільне проживання неможливе. Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в судовому засіданні проти задоволення первісного позову не заперечувала, вважає, що він відповідає інтересам неповнолітніх дітей. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, оскільки вважає, що його задоволення призведе до порушення прав неповнолітніх дітей та позбавлення їх права на житло. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він товаришує з позивачами та допомагав їм у 2015 році завантажувати речі для переїзду до будинку [ADDRESS], що належить матері позивача - [PERSON] Допомагав йому завантажувати речі також батько позивача [PERSON] - [PERSON] Розвантажувати речі він не допомагав та у спірному будинку не був. Про неприязні стосунки між позивачами та відповідачем, які виникли десь на початку 2017 року, він знає зі слів [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає у будинку сусідньому з будинком [ADDRESS]. Він неодноразово чув сварки між [PERSON] та [PERSON], які почалися десь з літа 2016 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він допомагав [PERSON] у 2015 році вивантажувати речі при переїзді до будинку [ADDRESS]. Допомагав також батько позивача, мати позивача він не бачив. Щоб хтось висловлював невдоволення з приводу заселення [PERSON] із сім»єю до будинку він не чув. Свідок [PERSON] суду поснила, що вона проживає у сусідньому будинку зі сторонами, між [PERSON] з сім»єю та [PERSON] останні півроку виникають постійні конфлікти, приводу яких вона не знає, останній конфлікт був через дитину. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом сторін. Між позивачами та відповідачем виникають постійні сварки з моменту вселення до будинку позивачів. Позивач неповажно відноситься до батьків. Відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] зверталася за медичною допомогою до його дружини, яка є медпрацівником, просили заспокійливі краплі. [PERSON] говорила йому, що сварки виникають через неповагу сина, відсутність взаєморозуміння, його постійні звинувачення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що разом із [PERSON] він навчався та товаришують до теперішнього часу. Він допомагав останньому перевозити речі до будинку. Також був присутній батько [PERSON] Заперечень проти переїзду він не від кого не чув. Вислухавши пояснення сторін їх представників, третіх осіб та свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Положеннями ЦК України та ЖК Української РСР, а саме ст.ст.383 та 150 відповідно, передбачено право власника житла використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Однак, як зазначено в ст.13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В силу ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.09.1988 року [PERSON] є власницею житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно відмітки в паспорті громадянина України, [PERSON] зареєстрована як прожаваюча за вказаною адресою з 1984 року. Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 09.02.1979 року підтверджується, що відповідач [PERSON] є матір»ю позивача [PERSON] Позивач [PERSON], згідно відмітки в паспорті громадянина України, довідки про реєстрацію місця проживання особи № 21/146 від 15.01.2016 року, з 26.10.1999 року по теперішній час зареєстрований як проживаючий в будинку [ADDRESS] та набув право користування спірним домоволодінням саме як член сім»ї його власника. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною з 29.03.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER]. Від шлюбних відносин позивачі мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження [NUMBER] та [NUMBER]. [PERSON] зареєстрована як проживаюча за вказаною адресою з 03.12.2003 року, що підтверджується відміткою у паспорті останньої серії [NUMBER]. Сторонами не заперечується, що реєстрація місця проживання [PERSON] проводилася за участі та зі згоди власника - [PERSON] Згідно повідомлення про зміни в реєстраційних обліках неповнолітні діти позивачів - [PERSON] та [PERSON] - з 28.01.2016 року зареєстровані як проживаючі за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено судом та не заперечується сторонами і підтверджується довідкою ТОВ «Добробит» від 28.12.2015 року № 1264/34, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], його дружина [PERSON], їх діти [PERSON], [PERSON], його мати [PERSON], його батько [PERSON], його брат [PERSON]. Як встановлено судом та це не заперечується сторонами, до 14.04.2017 року у спірному будинку фактично проживали [PERSON], його дружина [PERSON], їх діти [PERSON], [PERSON], його мати [PERSON], його батько [PERSON], його брат [PERSON] із дружиною та неповнолітньою дитиною, а з 14.04.2017 року [PERSON], його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON] у спірному будинку не проживають, внаслідок того, що [PERSON] обмежила останнім доступ до будинку та перешкоджає останнім проживати у ньому. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло, разом з цим в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження [PERSON] щодо того, що позивачі вселилися до будинку самоправно. При цьому свої позовні вимоги про виселення позивачів з належного їй будинку [PERSON] обгрунтовувала саме тим, що позивачі самоправно зайняли належне їй житлове приміщення. Судом встановлено та підтверджено доказами, що відповідач [PERSON] незгоди щодо вселення позивачів до спірного приміщення не висловлювала, при цьому у своїх поясненнях суду [PERSON] вказувала, що погодилася на вселення позивачів тимчасово, але доказів про те, що остання погодилась саме на тимчасове вселення позивачів до будинку суду надано не було. Позивачі за первісним позовом тривалий час зареєстровані у домоволодінні, належному [PERSON], але не проживали там до травня 2015 року, при цьому такими, що втратили право користування жилим приміщенням не визнавалися. Будь-яких доказів того, що у позивачів у власності є житло чи інше місце проживання суду не надано. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно норм СК України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст..157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зважаючи на те, що позивачі вселилися до будинку по [ADDRESS] зі згоди та як члени сім»ї власника житла - [PERSON], що було встановлено в судовому засіданні та відповідачем за первісним позовом суду не надано належним доказів того, що мали місце обставини, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] в частині вселення слід задовольнити, а в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] слід відмовити. Що стосується позовних вимог про встановлення порядку користування домоволодінням, то суд приходить до наступних висновків. Як вбачається із технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], останній складається із наступних приміщень: сіни 1 -1 площею 10, 2 кв.м., кухня 1 - 2 площею 10, 7 кв.м., кімната 1 - 3 площею 7, 9 кв.м., кімната 1 - 4 площею 9, 2 кв.м., кімната 1 - 5 площею 17 кв.м., при цьому кімнати 1 - 3 та 1 - 4 мають окремі виходи, а кімната 1 - 5 є прохідною. Як встановлено судом та це не заперечується сторонами, до 14.04.2017 року [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітні діти фактично користувались кімнатою 1 - 5, [PERSON] та її чоловік [PERSON] фактично користувались кімнатою 1- 4, а [PERSON] разом із його дружиною та неповнолітньою дитиною фактично користувались кімнатою 1 - 3. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2-17 від 09.02.2017 року визначено один можливий варіант встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку [ADDRESS] без здійснення прибудов, реконструкції, перепланування будинку з урахуванням того, що у будинку проживає три сім»ї. Відповідно до ст..358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до роз'яснень наданих у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, конфігурацію житлового будинку, суд приходить до висновку, що без здійснення прибудов, реконструкції, перепланування будинку кожній із трьох сімей не можливо виділити ізольовані житлові кімнати з самостійними виходами. Крім того, згідно ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Письмових договорів між сторонами щодо порядку користування приміщеннями не укладалося. Отже, виходячи з вимог вказаної статті, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право займати житлове приміщення, визначене власником. Згідно ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною третьою статті 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, суд приходить до висновку, що в даному випадку, при встановленні судом порядку користування спірним будинком, будуть суттєво порушуватись права відповідача [PERSON], як власника. За таких обставин суд приходить до висновку, що первісний позов в частині встановлення порядку користування будинком є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача [PERSON] на користь позивачів необхідно стягнути по 320 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial