Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в травні 2018 року, до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] посилаючись на те, що вони є власниками по 1/2 частки житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 7310136300:18:003:0143, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі свідоцтв про право на спадщину від 28.01.2014 року та від 05.10.2015 року після смерті [PERSON] . Відповідач [PERSON] разом з сім`єю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] самовільно вселилися в спірний житловий будинок після смерті [PERSON] , звернувшись до них з пропозицію допомогти належним чином оформити спадщину, так як мали намір придбати в них вказаний будинок та земельну ділянку. Оформлення спадщини потребувало тривалого часу, а відповідачі продовжують протягом двох років безоплатно самовільно користуватися їх майном. З вини відповідачів вони не мають можливості використовувати належний їм на праві власності будинок для проживання чи надати його в оренду. Відповідачі не є членами їхньої сім`ї, між ними не укладались договори оренди або договори найму. Вони неодноразово усно вимагали звільнити будинок, однак відповідачі відмовляються виселятись з будинку та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. Відповідачі в спірному будинку не зареєстровані. Їм невідомо чи відповідачі оплачують будь-які комунальні платежі, оскільки вони зайняли житловий будинок самовільно. Відповідачі не є власниками, ні орендарями житлового будинку. А тому просили усунути їм перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] разом з сім`єю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виселитись з житлового будинку по [ADDRESS] , а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору. Представники позивачів в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідачка [PERSON] пояснила, що вона проживає в спірному будинку з 2013 року. Позивач [PERSON] визнавав, що будинок належить її чоловіку - відповідачу [PERSON] Позивач також говорив, що передасть будинок їм і гроші вони не повинні давати [PERSON] . В даному будинку проживає вона з чоловіком та чотирма неповнолітніми дітьми. Вони займають весь будинок. [PERSON] дозволив їм проживати в будинку. Донька позивачки [PERSON] повідомляла, що її мати згідна віддати їм половину будинку, однак за іншу половину будинку необхідно заплатити. Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутності, при винесенні рішення врахувати інтереси дітей. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] являється онуком [PERSON] В 1980 року бабуся відповідача [PERSON] познайомилась із [PERSON] і остання почала проживати разом з ними у будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві приватної власності. 23 лютого 2006 року бабуся відповідача [PERSON] - [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , згідно з яким заповідала все належне їй майно [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, спадщину після смерті якої отримала [PERSON] . Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.09.2017 року (т.2 а.с.28-35), яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.01.2018 року (т.2 а.с.13-26), по справі №727/8452/15-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради, третя особа: Перша державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв, визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту. Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.14). Як вбачається з копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 28.01.2014 року та 05.10.2015 року (т.1 а.с.8-9) та з копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2014 року та від 05.10.2015 року (т.1 а.с.10-11), позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/2 частці житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 7310136300:18:003:0143, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, після смерті [PERSON] . Відповідно до копії акту КЖРЕП-5 від 24.09.2015 року №233 (т.1 а.с.139), в будинку [ADDRESS] проживають без реєстрації відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , зокрема свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] з народження. В спірному будинку також проживає дружина [PERSON] та четверо неповнолітніх дітей. Свідок [PERSON] пояснила суду, що відповідач [PERSON] жив все життя з бабусею [PERSON] в будинку [ADDRESS] . Зараз в спірному будинку продовжує проживати [PERSON] разом з дружиною та чотирма дітьми. Після смерті [PERSON] відповідачі поміняли ворота, поклали бруківку в дворі. [PERSON] повинна була залишити заповіт на відповідача [PERSON] , однак затягнула з цим питанням і за життя не встигла скласти заповіт. Відповідно до довідки КЖРЕП №5 від 03.03.2018 року за №951 (т.1 а.с.168) відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Згідно з довідкою виконавчого комітету Берегометської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 05.03.2018 року (т.1 а.с.169) відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року по справі №569/2530/16-ц. Суд вважає, що відповідачі не зареєстровані в житловому будинку, зайняли житлове приміщення незаконно, без достатньої правової підстави, відмовляються залишати будинок добровільно, чим чинять перешкоди позивачам у користуванні спірним житловим будинком, який вони отримали у спадок після смерті [PERSON] та який належить позивачам на праві власності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що необхідно усунути [PERSON] та [PERSON] перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] разом з сім`єю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виселитись з житлового будинку [ADDRESS] , задовольнивши позовні вимоги. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в сумі по 275,61 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved