Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], третьої особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, виселення особи як такої, що незаконно зайняла та користується житловим приміщенням, вказавши у позовній заяві, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом вона являється власником житлового будинку в смт. Просяна, вул. Пролетарська, 52, Покровського району Дніпропетровської області. За вказаною вище адресою без реєстрації та без будь-якого дозволу проживає [PERSON], який є їй сторонньою особою. Спираючись на те, що відповідач не являється членом її сім'ї, систематично зловживає алкогольними напоями, та порушує громадський порядок, позивачка в наслідок незаконного проживання відповідача, його протиправної поведінки, фактично обмежена у можливості проживати у своєму будинку, вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, що на її думку є підставою для виселення відповідача як такого, що незаконно зайняв та користується житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] подав письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що проти позовної заяви заперечує в звязку з тим, що з моменту укладення шлюбу з позивачкою ( з 02.02.1996 року) він постійно займався покращенням будинку і прибудинкової території. 17.10.2006 року він уклав договір про надання послуг з встановлення пластикових вікон з ФОП [PERSON], та сплатив на його користь грошові кошти у розмірі 10572,79 гривень. 30.03.2009 року уклав договір про надання послуг з утеплення будинку з ФОП [PERSON] та сплатив на його користь грошові кошти у розмірі 2550 гривень. 05.06.2011 уклав договір купівлі-продажу з ФОП [PERSON] та купувавши металочерепицю та оцинковку, сплатив на його користь грошові кошти у розмірі 792 гривень. Після розірвання шлюбу 15.12.2012 року уклав договір купівлі-продажу з ФОП [PERSON] та купив паркан, за який сплатив на його користь грошові кошти у розмірі 975 гривень. Тому наголошує на те, що його вклад до поліпшення будинку значний. До того ж, він вважає, що незважаючи на те, що шлюб між ним та позивачкою був розірваний, він не перестав бути членом її сім`ї. Посилаючись на вимоги ст.ст. 156, 116 ЖК України, ст. 405 ЦК України просив в позові відмовити. В судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю та просить його задовольнити в повному обсязі. В якості підстав для задоволення своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі. Вони почали проживати в спірному будинку в 1994 році до реєстрації шлюбу. Вона дала згоду на проживання відповідача, а потім вони зареєстрували шлюб. 4 роки назад шлюб між ними було розірвано. Але відповідач, маючи власне житло, продовжує незаконно проживати в її будинку, не будучи в ньому зареєстрованим. Відповідач наносить їй побої, нецензурно ображає, вживає спиртні напої, на її вимоги з будинку не вибирається. Також позивачка вказала, що відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності 1 раз за вчинення насильства в сім`ї. На даний час вони продовжують вести спільні побутові обов`язки щодо домашнього господарства, оскільки змушені це робити разом. Вона готує їжу на двох, але фактично вони ведуть окреме господарство та бюджет в них окремий. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та суду пояснив, що сам відповідач унеможливлює спільне проживання в будинку. Дійсно сторони перебували у шлюбі, але в 2011 році шлюб було розірвано. В період шлюбу дійсно відповідач поліпшував будинок, але після розірвання шлюбу жодних поліпшень житлового будинку відповідач не здійснив. В зв`язку з тим, що відповідач не перебуває в шлюбі з позивачкою, вважає, що він перестав бути членом родини. До того ж, до цих правовідносин необхідно застосовувати правила ст. 162 ЖК України. Представник позивачки визнає, що на даний час відповідач перебуває в статусі наймача житлового приміщення, але він не сплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав спираючись на доводи, викладені в поданому позові та суду пояснив, що він дійсно перебував у шлюбі з позивачкою, вони вели спільне господарство і позивачка сама запропонувала йому жити в її будинку ще в 1994 році. Він робив в цьому будинку ремонт і інші роботи, а своє житло не поліпшував, тому в ньому жити не можна. До того ж, і до цього часу вони з позивачкою роблять все спільно по господарству. Вважає, що має право користуватися спірним житловим будинком. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідач є членом сім`ї власника житлового будинку та не втратив право користування спірним житловим будинком внаслідок розірвання шлюбу. На даний час сторони мешкають разом і ведуть спільне господарство. До того ж, відповідач не чинить позивачці перешкод у здійсненні права користування. Відповідач був лише 1 раз притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку. Крім того, відповідач весь час поліпшував умови проживання в житловому будинку та його благоустрій. Викладені в позові обставини не знаходять свого об`єктивного підствердження, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позову. Справу розглянуто відповідно до ст.169 ЦПК України у відсутності представника третьої особи, яка про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом достовірно встановлено, що спірний будинок, який знаходиться за адресою смт. Просяна, вул. Пролетарська, 52, Покровський район Дніпропетровська область, належить на праві власності [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину від 21.09.1994 року. (а.с. 4). Судом встановлено, що [PERSON] з моменту укладення шлюбу з позивачкою ( з 02.02.1996 року) постійно проживав у вказаному будинку та займався покращенням будинку і прибудинкової території, що підтверджується копіями додатків у справі, а також поясненнями сторін (а.с. 34-37). До того ж, як вбачається з пояснень позивачки та відповідача, вони розпочали спільне проживання в спірному житловому будинку з 1994 року. З копії домової книги, відповідей Покровського РС ГУДМС України в Дніпропетровській області видно, що в смт. Просяна по вул. Пролетарська, 52 Покровського району Дніпропетровської області [PERSON] зареєстрована сама (а.с. 5-6, 16). З відповіді Покровського РС ГУДМС України в Дніпропетровській області видно, що в смт. Просяна по вул. Пролетарська, 53/6 Покровського району Дніпропетровської області зареєстрований [PERSON] (а.с. 17). Згідно копії акту обстеження видно, що що в смт. Просяна по вул. Пролетарська, 52 Покровського району Дніпропетровської області фактично проживає [PERSON] без реєстрації (а.с. 10). Згідно копії постанови Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26.11.2014 року видно, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення відносно позивачки за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 11). Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.1 Постанови «Про судове рішення» № 11 від 29 грудня 1976 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. Відповідно до ч.5 ст.9 ЖК України, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно ч.3 ст.64 ЖК України особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно зі ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Позивачкою в судовому засіданні не було доведено факту систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, так само як не доведено і факту систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними. Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не свідчить про систематичність вчинення адміністративних правопорушень. За вказаних обставин, суд вважає, що відсутні підстави щодо виселення [PERSON] , як такого, що зайняв та незаконно користується житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням Згідно зі ч 4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ураховуючи те, що відповідач в установленому законом порядку набув прав та обовязків, передбачених ст.156 ЖК України, вимоги позивачки не можна визнати обґрунтованими, оскільки не встановлено підстав для виселення відповідача з спірного житлового приміщення. При наведених обставинах, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed