Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ФОП [PERSON] про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та зобов'язання внести записи до трудової книжки. Позовні вимоги мотивовані наступним. 01 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір, за яким [PERSON] було прийнято на посаду бухгалтера та вона виконувала роботу з ведення бухгалтерського обліку ювелірних виробів в магазині та майстерні відповідача за адресою [ADDRESS]. Заробітна плата була встановлена в розмірі законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати. 16 лютого 2017 року трудовий договір було розірвано за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Вказаним трудовим договором тривалість щорічної основної відпустки встановлена 24 календарних дні, в період роботи щорічна відпустка позивачці не надавалась. У відповідності з вимогами ст.ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні відповідач зобов'язаний був виплатити позивачці заробітну плату за січень 2017 року та період з 01.02.2017 р. по 16.02.2017 р., а також сплатити грошову компенсацію за 33 дні невикористаної щорічної відпустки, однак свого обов'язку не виконав, а також належним чином не заповнив трудову книжку, як це передбачено Наказом міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників». Оскільки відповідач свої обов'язки при звільненні позивачки не виконав, остання вважає, що у відповідності з вимогами ч.1 ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також, посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, позивачка зазначила, що порушенням норм трудового законодавства при звільненні з боку відповідача їй спричинені негативні наслідки, що вплинуло на її життя. Через невиплату заробітної плати вона примушена була економити на продуктах харчування та одязі, втратила нормальні життєві зв'язки, що негативно вплинуло на її стосунки з близькими та знайомими. Подавши заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 63-64, 79-80), остаточно просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 5120 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2015р. по 16.02.2017р. в розмірі 3771грн.57коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 16.02.2017р. по 05.12.2017р., що складає 22743,71грн. згідно доданого розрахунку, моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., внести належні записи до трудової книжки. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити з урахуванням наданих заяв про збільшення розміру позовних вимог. Додатково суду пояснила, що вона працювала на посаді бухгалтера у ФОП [PERSON] з 02.10.2015 року, її останнім робочим днем був 16.02.2017 року, звільнена вона була згідно поданої нею заяви за згодою сторін. При звільненні їй не була виплачена заробітна плата за січень і лютий місяці 2017 року, а також компенсація за 33 дні невикористаної відпустки та не були внесені відповідні записи до трудової книжки. Зазначила, що у платіжній відомості № 198 на виплату заробітної плати за 1 половину січня 2017 року вона розписалась за отримання 1000 гривень, але насправді гроші не отримувала. Також пояснила, що на момент звільнення її трудова книжка дійсно знаходилась у неї, вона пропонувала відповідачу внести запис у трудову книжку, однак останній не побажав з нею спілкуватись. При цьому у її примірнику трудового договору відповідачем був зроблений відповідний запис про її звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України у день звільнення 16.02.2017 року. Зазначила, що запису про прийняття на роботу до ФОП [PERSON] в її трудовій книжці не існує, зауважила, що трудова книжка і до теперішнього часу знаходиться у неї, надавши трудову книжку для огляду в судовому засіданні. Також позивач пояснила, що зверталась з письмовою вимогою до відповідача про перерахування належних їй грошових коштів у липні 2017 року та підтвердила, що дійсно 11.07.2017 року на свій картковий банківський рахунок вона отримала 4702 грн. 62коп., але про призначення платежу запису не було, крім того у липні отримала 268грн.05 коп. електронним переказом від [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 5120 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2015р. по 16.02.2017р. в розмірі 3771грн.57коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 16.02.2017р. по 05.12.2017р., що складає 22743,71грн. згідно доданого розрахунку, моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., внести належні записи до трудової книжки. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав в повному обсязі з підстав наведених у письмових запереченнях (а.с.23-26), просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, зауважив, що у день звільнення позивачка відмовилась отримувати нараховану їй заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, оскільки не була згодна з її розрахунком, сказала, щоб переслали належні їй суми на її картковий рахунок у банку, реквізитів якого не надала, також відмовилась надати трудову книжку для здійснення в ній запису, про що ним було складено відповідний акт. Він неодноразово дзвонив позивачці, направляв рекомендовані листи з проханням надати трудову книжку для здійснення запису в ній та отримати нараховані їй суми при звільненні. Лише 10.07.2017 року від [PERSON] надійшов рекомендований лист, в якому вона надала платіжні реквізити для перерахування належних їй коштів. 11.07.2017 року всі належні позивачці кошти в сумі 4702 грн. 62коп були ним перераховані на вказаний нею банківський рахунок. Крім того, 20.07.2017 року позивачці були надіслані всі розрахункові документи, а також електронним переказом компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати 268 грн.05 коп. нарахована у відповідності з Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р., всі суми позивачкою отримані. До того ж вважає, що жодних моральних страждань [PERSON] з його вини спричинено не було, навпаки, за зверненнями позивачки його діяльність як суб'єкта підприємницької діяльності була перевірена і поліцією, і інспекцією держпраці, при цьому ніяких порушень діючого законодавства встановлено не було. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані у справі письмові заперечення відповідача, просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Суд, заслухавши доводи сторін, перевіривши їх наявними у справі доказами, встановив наступні факти та правовідносини та прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, за яким [PERSON] прийнято на посаду бухгалтера. За умовами договору працівник зобов'язаний виконувати роботу «вести бухгалтерський облік ювелірних виробів в магазині та майстерні» (п.2 Договору); фізична особа зобов'язується оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць (п.3 Договору); час виконання робіт установлюється з 9.00 до 17.00год., обідня перерва з 12.00 до 13.00 (п.4 Договору); вихідні дні надаються субота, неділя (п.5 Договору); тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання 24 календарних днів (п.6 Договору); згідно п.1 Договір є безстроковим (а.с.13, 42-43). 16.02.2017 року [PERSON] подано заяву ФОП [PERSON] про звільнення за згодою сторін 16.02.2017р. (а.с. 44); На підставі вказаної заяви [PERSON] наказом № 6 ФОП [PERSON] від 16.02.2017 року звільнено бухгалтера [PERSON] за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України з 16.02.2017 року (а.с. 30). Відповідно до п. 15 Трудового договору від 01.10.2015 року, трудовий договір розірваний сторонами 16 лютого 2017 року за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП, що засвідчено підписами обох сторін у кожному з примірників трудового договору, копії яких надані суду як позивачкою (а.с.13- зворот), так і відповідачем (а.с.43). При цьому позивачка в судовому засіданні зазначила, що у її примірнику трудового договору відповідачем був зроблений відповідний запис про її звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України у день звільнення 16.02.2017 року. Наведені вище обставини встановлені судом, визнані сторонами в судовому засіданні та не оспорюються ними. Також судом встановлено, що у день звільнення 16.02.2017 року [PERSON] відмовилась отримувати заробітну плату за відпрацьований час та компенсацію за невикористану відпустку згідно відомостей на виплату грошей, яка складає суму 4702,62 грн., та від внесення запису про її звільнення до трудової книжки, про що складено акт [PERSON] в присутності найманого працівника [PERSON] і [PERSON] (а.с.29). На письмове звернення від ФОП [PERSON] щодо перерахування заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку, надіслане рекомендованим листом (а.с.27,28) [PERSON] 10.07.2017 року надала реквізити карткового рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 32-34). Платіжним дорученням 11.07.2017 року на ім'я [PERSON] на рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] перераховані грошові кошти в сумі 4702грн.62коп. за призначенням «Депонована заробітна плата за січень, лютий 2017 року» (а.с.39). Як вбачається з відомостей нарахування заробітної плати ФОП [PERSON]: за січень 2017 року [PERSON] нарахована до сплати заробітна плата в сумі 1729,90 грн., виходячи із ставки основної заробітної плати 3200 грн., з урахуванням обов'язкових відрахувань та сплаченого авансу у сумі 1189,76 грн. (а.с.41) за відпрацьований період згідно з табелем обліку використовування робочого часу за січень 2017 року (а.с. 37); за лютий 2017 року [PERSON] нараховано до сплати 2972,72 грн., в тому числі заробітна плата в сумі 1920,00 грн., виходячи із ставки основної заробітної плати 3200 грн., з урахуванням обов'язкових відрахувань, а також з урахуванням нарахованої компенсації за невикористану відпустку в загальній сумі 1772, 82 грн. (а.с.41) за відпрацьований період згідно з табелем обліку використовування робочого часу за лютий 2017 року (а.с. 38). Згідно наданому розрахунку ФОП [PERSON], [PERSON], як звільненій 16.02.2017 року, нарахована компенсація за невикористану щорічну відпустку за відпрацьований період: 2015-2016 р. 24 календарні дні, виходячи з середньоденної заробітної плати 47,37 грн., в розмірі 1136,88 грн.; 2016-2017р. - 9 календарних днів, виходячи з середньоденної заробітної плати 70,66 грн., в розмірі 635,94 грн. (а.с.40), яка в загальній сумі за 33 календарних дні невикористаної відпустки становить 1772, 82 грн. і при цьому наведений розрахунок вказаної компенсації відповідає вимогам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Таким чином, з наведених розрахунків при звільнені [PERSON] нараховані та належні до виплати суми: заробітної плати за січень 2017 року -1729,90 грн., за лютий 2017 року - 2972,72 грн. (з урахуванням компенсації за 33 к.д. невикористаної щорічної відпустки 1772, 82 грн.), а всього 4702 грн.62 коп., які були перераховані [PERSON] 11.07.2017 року від ФОП [PERSON] Крім того, відповідачем [PERSON] після перерахування 11.07.2017 року належних позивачці сум при звільненні, у добровільному порядку нараховано та сплачено поштовим переказом компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 268грн.05коп., яку отримано позивачкою [PERSON] 25.07.2017 року (а.с. 31, 41), що відповідає вимогам Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 згідно якого: «п. 4 Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. П.5 Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць». У відповідності з інформацією про коефіцієнти приросту споживчих цін в період з березня по червень місяці 2017 року включно, розташованій на сайті ЛІГА:ЗАКОН «http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/SH000042.html», останні становили у березні 2017 року -101,8; у квітні 2017 року - 100,9; у травні 2017 року - 101,3; у червні 2017 року- 101,6. Так, у відповідності з наведеною Постановою КМУ № 159, виходячи з того, що нараховані суми при звільнені повинні були бути сплаченими 16 лютого 2017 року, а фактично перераховані позивачці 11.07.2017 року, розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати становить: (101,8 х100,9х101,3х101,6) - 100% = 5,7% (сукупний коефіцієнт приросту споживчих цін) х 4702,62 грн. (сума належна при звільненні [PERSON].) = 26804,934 : 100= 268,05 грн. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом, днем звільнення позивачки [PERSON] є 16 лютого 2017 року, в цей же день у примірник трудового договору відповідачем внесено запис про звільнення [PERSON] на підставі ст.36 ч.1 КЗпП України згідно поданої нею заяви, при цьому того ж дня відповідачем нараховані до виплати позивачці всі належні їй суми при звільненні, а саме: заробітна плата та компенсація за 33 дні невикористаної відпустки, вказані нарахування відповідають встановленим вимогам діючого законодавства, і про розмір нарахувань позивач була повідомлена у день звільнення, як наведено вище. Позивачка [PERSON] відмовилась отримувати нараховані їй при звільненні відповідачем суми, про що складений відповідний акт, реквізити банківського рахунку, на який відповідач міг би здійснити відповідне перерахування належних при звільненні сум позивачу останньою надані 10.07.2017 року, наступного ж дня 11.07.2017 р. відповідачем проведено відповідне зарахування. З урахуванням наведеного, суд не вбачає порушення вимог ст. 116 КЗпП України з боку ФОП [PERSON], які б виникли з вини останнього. Вимогами ст.117 КЗпП України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як видно, наведена норма передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільнені лише за наявності вини роботодавця, яка судом не встановлена. Таким чином, аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 5120грн., компенсації за 33 дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 3771,57 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 16.02.2017 року по 05.12.2017 року в розмірі 22743,71 грн., - задоволенню не підлягають. Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Пунктом 2.21-1. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, передбачено, що «Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників». Як вбачається з пункту 16 «Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» від 01 жовтня 2015 року (а.с.13, 42-43), «Працівник», тобто [PERSON], ознайомлена з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки «Працівника», та її зберігання. Факт знаходження трудової книжки [PERSON] у позивачки на день її звільнення підтверджений останньою в судовому засіданні, крім того, [PERSON] з власної ініціативи в суді надала для огляду оригінал трудової книжки з відсутніми у неї записами про прийом на роботу до ФОП [PERSON] та звільнення, при цьому не заперечувала, що увесь час, як на момент звільнення, так і в подальшому до розгляду справи в суді належна їй трудова книжка зберігається у неї ([PERSON].). Таким чином, виконання обов'язку відповідача, встановленого статтею 47 КЗпП України, в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, в даному випадку цілком залежить від виконанням позивачкою дій щодо надання трудової книжки для внесення відповідних записів. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається , як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час судового розгляду позивачкою не надано жодних доказів, які б підтверджували надання нею відповідачеві трудової книжки для внесення належних записів, разом з тим відповідачем підтверджено відмову позивачки від надання трудової книжки в день звільнення складеним актом (а.с. 29). До того ж, доводи позивачки [PERSON] щодо небажання відповідачем внести запис про звільнення до її трудової книжки спростовує той факт, який не заперечується самою позивачкою, що саме у день звільнення 16.02.2017 року ФОП [PERSON] було внесено запис про звільнення до примірнику трудового договору, що знаходиться у позивачки. За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про зобов'язання відповідача внести відповідні записи до її трудової книжки, оскільки такі дії відповідача знаходяться у прямій залежності від дій позивачки щодо надання трудової книжки. Також судом встановлено, що під час проведення перевірки Управлінням держпраці у Чернігівській області додержання суб'єктом господарювання ФОП [PERSON] законодавства про працю та загальнообов'язкового державного соціального страхування, було в тому числі перевірено законність звільнення бухгалтера [PERSON], при цьому порушень діючого законодавства з боку ФОП [PERSON] не встановлено, про що складений акт перевірки № 25-01-0110/0458 (а.с.45-56). Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням викладеного, та тієї обставини, що судом не встановлено порушення законних прав позивача [PERSON] при її звільненні з боку ФОП [PERSON], суд приходить до переконання про відсутність спричинення відповідачем позивачці моральної шкоди та відсутність підстав для задоволення вимог останньої про відшкодування на її користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 47,115, 116,117,237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed