Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з зазначеним вище позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 2,05 га, розташовану на території Никонівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті заповідачки [PERSON], 1912 р. н., яка померла 22 січня 2001 року. Позовна вимога мотивується тим, що вказана земельна ділянка розташована на території Никонівської сільської ради Бердичівського р-ну Житомирської області. Вищезазначена ділянка землі була визначена в державному акті для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЖТ № 032790, видана Бердичівським районним відділом земельних ресурсів. Померла [PERSON] під час свого життя отримала на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 2,05 га, розташовану на території Никонівської сільської ради Бердичівського р-ну Житомирської області (державний акт від 22 липня 2002 року). Крім того, [PERSON]П 18.06.2002 року склала заповіт, який у подальшому не змінювався і не був відмінений. У судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовну вимогу підтримав повністю, просив суд її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, не заперечив проти задоволення позову судом. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позовна вимога позивача підлягає задоволенню. Дані правовідносини регулюються статтями 1218, 1225, 1258, 1261, 1268, 1296 ЦК України. Відповідно до ст.328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема і правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Згідно ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права. Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України (в редакції від 22.06.1993р.) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Згідно змісту ст.23 Земельного кодексу України ( в редакції від 22.06.1993 р.) право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими радами. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» невнесення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, особи, яка була засновником КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 (720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved