Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 листопада 2006 року. Відповідач [PERSON] є родичем, він зареєстрований в квартирі, але фактично не проживає в вказаній квартирі з вересня 2013 року у зв`язку переїздом на постійне місце проживання до іншої області, родинних зв`язків не підтримує. Відповідач не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачам вільно користуватись та розпоряджатись належним їм майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивачі змушені звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від них надійшли заяви, згідно яких вони просили розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.26,27). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 листопада 2006 року, виданого Управлінням муніципального розвитку Артемівської міської ради згідно з розпорядженням № 22582, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2007 року, виданого Комунальним підприємством «Артемівське бюро технічної інвентаризації», квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної, сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 29 червня 2010 року Часовоярською міською радою м. Артемівська Донецької області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 29.06.2010 року, після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] », про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 27 (а.с.9). Відповідно до довідки від 16.06.2020 року, виданої начальником відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). На запит суду щодо реєстрації відповідача, начальником відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Часовоярської міської ради повідомлено, що за даними картотеки відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Часовоярської міської ради [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2010 року по теперішній час (а.с.15). Згідно акту від 22.06.2020 року, складеного комісією у складі голови правління ОСББ «ОКТРИД» Ішкова В.М. , у присітності сусідів [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] - власник квартири, [PERSON] - племінник, який з вересня 2013 року по теперішній час не проживає за вказаною адресою(а.с.16). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Як вбачається з листа в.о. начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 07.09.2020 року № 20932/201/01-2020) згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області [PERSON] , [INFO] , з приводу чинення йому перешкод з боку будь - якої особи щодо недопущення його до квартири за адресою: [ADDRESS] , не звертався (а.с.31). Відповідно до листа в.о. головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м.Бахмут» від 27.08.2020 року № 5623, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , в період з 30.06.2019 року по 30.06.2020 року за медичною допомогою не звертався, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває, медична документація відсутня (а.с.32). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачами були обґрунтовані обставини, на які вони посилались як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з грудня 2013 року, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved