Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивачка 15.06.2016 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Після збільшення позовних вимог 30.08.2016 р. просила: 1) поновити її на роботі на посаді начальника відділу кадрового забезпечення Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 02 червня 2016 р.; 2) стягнути з відповідача на її користь 19753,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 3) стягнути з відповідача на її користь 2000 грн. на відшкодування спричиненої їй незаконним звільненням з роботи моральної шкоди. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 05.08.1996 р. була прийнята на роботу на посаду юрисконсульта на Івано-Франківське обласне державне об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, з 04.06.2006 р. переведена начальником відділу кадрів вказаного підприємства. 02.06.2016 р. вона разом з інженером по кадрах під час обідньої перерви (з 12.30 до 13.30) прийшла у відділ матеріально-технічного забезпечення привітати їх працівника з днем народження. О 12 год. 50 хв. у кабінет відділу матеріально-технічного забезпечення зайшли помічник генерального директора відповідача з питань безпеки [PERSON], юрисконсульт [PERSON] та начальник сторожової охорони [PERSON] При цьому [PERSON], нічого не пояснюючи, почав знімати позивачку і всіх присутніх на свій особистий телефон. Виявилось, що ні дозволу на зйомку, ні розпорядження щодо створення такої комісії зі сторони адміністрації відповідача не було. Біля 14 год. секретар з приймальної передала їй усну вказівку надати пояснення щодо вживання нею алкогольних напоїв на робочому місці, о 15 год. вона надала пояснюючу записку, де вказала, що алкогольних напоїв під час перебування на роботі ні 02.06.2016 р., ні в інші робочі дня тижня не вживала. О 16 год. 50 хв. її разом з іншими працівниками запросили у приймальню, де їм вручили накази про звільнення з роботи з 02.06.2016 р. на підставі п.7 ст.40 КЗпП України для ознайомлення під розписку. Наказ вона прочитала, однак, не підписала, оскільки він не був зареєстрований (без дати і номера), а акт про перебування на роботі у нетверезому стані був сфальсифікований. Зразу після цього вона разом з іншими працівниками звернулася до Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру, де пройшла медичний огляд на стан сп'яніння і отримала довідку лікаря про відсутність у неї алкогольного сп'яніння. Прибувши на роботу наступного дня, позивачка пред'явила вказану довідку в.о. генерального директора, на що отримала відповідь, що та своїх рішень не змінює і у будь-якому випадку вигнала б позивачку з роботи, оскільки вона не підтримувала політики керівництва на посаді голови профкому. У подальшому адміністрація відповідача вдалася до переписування акту про перебування на роботі в нетверезому стані і наказів про звільнення, оскільки первинний акт було складено щодо 7 працівників, а звільнено вибірково лише 5. Вважає, що неправомірними діями відповідача, які виразились у її незаконному звільненні з роботи, їй спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї; вказане звільнення є помстою зі сторони в.о. гендиректора [PERSON], яка давно пообіцяла звільнити її з роботи за її принципову позицію у захисті трудових прав працівників підприємства під час п'ятирічного перебування на посаді голови профкому підприємства. Позивачка та її представник у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що наказ про звільнення в.о. генерального директора [PERSON] № 02-03/41 від 02.06.2016 р., згідно якого позивачка звільнена з роботи на підставі п.7 ст.40 КЗпП України, є законним. Причиною звільнення позивачки з роботи було розпивання нею спиртних напоїв та перебування у нетверезому стані на робочому місці 02.06.2016 р. Даний факт зафіксований о 12 год. 50 хв. 02.06.2016 р. комісією у складі помічника генерального директора з питань безпеки [PERSON], юрисконсульта [PERSON] та начальника сторожової охорони [PERSON], що була створена за усним розпорядженням в.о. гендиректора, та підтверджується актом про перебування на роботі у нетверезому стані та матеріалами відеозйомки. Комісія запропонувала присутнім у кабінеті відділу матеріально-технічного забезпечення працівникам поїхати у медичний заклад для проходження обстеження на стан сп'яніння, однак, всі присутні там відмовились, зокрема, і позивачка, що також було зафіксовано відповідним актом. Надана позивачкою довідка з Івано-Франківського наркологічного диспансеру, згідно якої вона оглянута лікарем-наркологом о 19 год. 02.06.2016 р., не може слугувати підтвердженням того, що позивачка не перебувала у стані алкогольного сп'яніння, оскільки з моменту виявлення у неї алкогольного сп'яніння до моменту освідчення пройшло близько 6 год., протягом яких алкоголь міг бути виведений з організму. Просили у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивачка [PERSON] з 05.08.1996 р. працювала у відповідача - на Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді юрисконсульта, з 04.04.2006 р. переведена на посаду начальника відділу кадрів (а.с.11). Згідно наказу відповідача від 02.06.2016 р. № 02-03/41 позивачка з 02.06.2016 р. звільнена з роботи з посади начальника відділу кадрового забезпечення на підставі п.7 ст.40 КЗпП України (а.с.8). Відповідно до акту про перебування на роботі у нетверезому стані від 02.06.2016 р. (а.с.7), яким відповідач обґрунтовував законність звільнення позивачки з роботи, підписаного помічником генерального директора з питань безпеки [PERSON], юрисконсультом [PERSON] та начальником сторожової охорони [PERSON], о 12 год. 50 хв. 02.06.2016 р. позивачка разом з іншими працівниками розпивала спиртні напої та перебувала на робочому місці у нетверезому стані в кабінеті відділу матеріально-технічного постачання Івано-Франківського ОДОСП; даний факт представниками комісії зафіксовано відеозйомкою. Відповідач не надав суду належного підтвердження повноважень членів комісії, які підписали вказаний акт, та їх компетентності щодо встановленого актом факту перебування позивачки у нетверезому стані. Переглянутий у судовому засіданні диск з відеозаписом (а.с.68), яким відповідач обґрунтовував законність звільнення позивачки з роботи, не містить підтвердження обставин, які відображені в акті про перебування на роботі у нетверезому стані від 02.06.2016 р., а саме, що позивачка розпивала спиртні напої та перебувала на робочому місці у нетверезому стані. Вказаний відеозапис спростовує також показання свідка зі сторони відповідача [PERSON], який і проводив відеозйомку на свій мобільний телефон, який безпідставно стверджував у судовому засіданні, що позивачка тримала у руці склянку з алкоголем і перебувала у стані алкогольного сп'яніння. Суд вважає голослівним посилання відповідача на те, що позивачка проігнорувала пропозицію комісії поїхати у медичний заклад для проходження обстеження на стан сп'яніння, відмовившись від проходження медичного обстеження, що було зафіксовано відповідним актом комісії, з огляду на те, що такого акту про відмову від медичного обстеження відповідач суду не надав, вказана обставина не відображена на відеозаписі та спростована показаннями у судовому засіданні свідків зі сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказані свідки підтвердили у судовому засіданні, що позивачка під час обідньої перерви 02.06.2016 р. на святкуванні дня народження [PERSON] не вживала алкогольних напоїв, оскільки прихворіла. Факт відсутності у позивачки алкогольного сп'яніння станом на 19 год. 02.06.2016 р. підтверджується довідкою Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру № 26 від 02.06.2016 р. (а.с.65). При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що до моменту освідчення пройшло близько 6 год., протягом яких алкоголь міг бути виведений з організму позивачки, оскільки відповідач не довів факту вживання позивачкою алкоголю під час обідньої перерви 02.06.2016 р. З урахуванням викладеного, враховуючи те, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту перебування позивачки на роботі у нетверезому стані, що відповідно до п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки з роботи та обґрунтованість заявленої нею вимоги про поновлення на роботі. Крім того, судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивачки порушено також установлений законом порядок, з огляду на те, що позивачка, яка, починаючи з 02.07.2010 р., протягом п'яти років була головою профспілкового комітету Івано-Франківського ОДОСП (а.с.48), звільнена з роботи з порушенням вимог ч.4 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», згідно якої звільнення з ініціативи роботодавця працівника, який обирався до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Друга позовна вимога про стягнення з відповідача 19753,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки (а.с.28) суд визначає середньомісячну зарплату позивачки у розмірі 6150,04 грн. (4608,56 грн. за квітень 2016 р. + 7691,51 грн. за травень 2016 р. = 12300,07 : 2), а середньоденна зарплата становить 307,50 грн. (12300,07 : 40 робочих днів). При цьому тривалість робочого часу визначена листом Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік». Розрахунок середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.06.2016 р. до 30.08.2016 р. (у межах заявлених позивачкою вимог), наступний: 307,50 грн. х 62 робочих дні = 19065 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки 19065 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків та платежів. Заявлена позивачкою остання вимога про відшкодування моральної шкоди також підлягає до задоволення. Встановлено, що неправомірними діями відповідача, які виразились у незаконному звільненні позивачки з роботи, останній спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності і справедливості, враховує характер неправомірних дій відповідача, глибину душевних страждань позивачки та погоджується із заявленим позивачкою розміром відшкодування моральної шкоди. З відповідача слід стягнути у користь позивачки 2000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1653,60 грн. (по 551,20 грн. за кожну з трьох заявлених вимог). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.7, 232, 235, 237-1 КЗпП України, ч.4 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік»,

Outcome: partial