Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були вони (позивачі) та [PERSON], який помер [INFO] року, [PERSON], яка померла [INFO] року. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли вони (позивачі) та [PERSON]. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] Нотаріус відмовив їм (позивачам) у видачі свідоцтв про право на спадщину на належні [PERSON] та [PERSON] частини зазначеного житлового будинку. Державний реєстратор відмовив їм (позивачам) у реєстрації права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, частини зазначеного житлового будинку. У судове засідання позивачі та їх представник - адвокат Яцун В.М. не з'явилися, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі та участі позивачів. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з'явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією довідки Носівської міської ради № 14-27/35 від 3 квітня 2018 року (а.с. 11). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS], як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 18 лютого 2019 року (а.с. 50), а тому спадкоємство після його смерті здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У судовому засіданні встановлено, що з 23 листопада 1967 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO] у них народився син [PERSON], а [INFO] - син [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про одруження (а.с. 8) та про народження (а.с. 10). Такими чином, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в силу ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР мають право на спадкоємство після смерті [PERSON] У судовому засіданні вставновлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, що підтверджується повідомленнями Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 7296/01-17 від 10 грудня 2018 року (а.с. 39) та Носівської районної державної нотаріальної контори № 178/01-16 від 18 лютого 2019 року (а.с. 48). Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом, після смерті [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, безпосередньо перед його смертю проживали та були зареєстровані разом із ним в [ADDRESS], що підтверджується копією довідки Носівської міської ради № 14-27/37 від 3 квітня 2018 року (а.с. 11). Таким чином, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], успадкували після його смерті по 1/12 частині житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). У судовому засіданні встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син - [PERSON], [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи № 7/2015 до майна померлої [PERSON] (а.с. 42-44). Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] належну їй 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частини вищезазначеного житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON], в зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, що підтверджується копіями постанов державного нотаріуса Носівської районної державної нотаріальної контори Перевязко Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1270/02-31, № 1273/02-31 від 1 жовтня 2018 року (а.с. 27). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що позивачі зверталися до державного реєстратора Носівської міської ради Чернігівської області з метою реєстрації за собою права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, по 1/4 частині вищезазначеного житлового будинку, але їм було відмовлено у зв'язку з тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 14-26/746 від 27 серпня 2018 року (а.с. 28). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 13-15). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивачів, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивачів. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 392, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

Outcome: approved