Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що їм на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 20 липня 2017 року та 31 липня 2018 року належить будинок під номером [ADDRESS]. Даним будинком для проживання користувалася відповідач. З серпня 2012 року відповідач у будинку не проживає, проте залишається зареєстрованою в ньому. Просили визнати її такою, що втратила право користування будинком під номером [ADDRESS] з тих підстав, що вона більше року в будинку не проживає. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 04 вересня 2018 року відкрито провадження у справі. Відповідач відзиву на позов не подала. В судовому засіданні позивачі заявлені вимоги підтримали. В обґрунтування заявлених вимог послалися на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, відповідач вдруге не з'явилася до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надала, враховуючи правила ст.ст. 210, 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивачів, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивачі є співвласниками будинку під номером [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про право на спадщину за законом, посвідченими 20 липня 2017 року та 31 липня 2018 року державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори, зареєстрованими в реєстрі за № 1-1605 та № 1-1124, Витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92401856 від 20 липня 2017 року та № 132642750 від 31 липня 2018 року. Відповідач, яка є колишньою дружиною позивача [PERSON], проживала та була зареєстрована в належному позивачам будинку з ініціативи власників. Вказані обставини зазначені позивачами та підтверджені даними довідки № 489 від 27 серпня 2018 року, виданої виконкомом Росавської сільської ради Миронівського району Київської області. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно положень ст. 156 ЖK України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачем не укладалось. Відповідач є особою, яка набула права користування належним позивачам житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку як член сім'ї власника, однак певний час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у 2012 року відповідач залишила своє місце проживання та не з'являється у житловому приміщенні до даного часу, тобто строком понад рік. Даний факт підтверджується письмовими матеріалами справи та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Із актів обстеження житлово-побутових умов позивачів від 18 серпня 2017 року, 20 вересня 2017 року, 20 жовтня 2017 року, 20 листопада 2017 року, 20 грудня 2017 року, 19 січня 2018 року, 20 лютого 2018 року, 20 березня 2018 року, 20 квітня 2018 року, 18 травня 2018 року, 20 червня 2018 року, 20 липня 2018 року, 20 серпня 2018 року, вбачається, що [PERSON] в будинку під номером [ADDRESS] не проживає, її особистих речей у будинку не виявлено. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач [PERSON] з позивачами не проживає, у належному їм будинку відсутня. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлені вимоги є доведеними. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] не користується будинком під номером [ADDRESS] більше року без поважних причин. Позовна вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, ґрунтується на вимогах закону. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 156 ЖK України,

Outcome: approved