Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивачі звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], в якій з 24 грудня 2013 року зареєстровані як члени сім'ї: онук [PERSON] та відповідач [PERSON], який є їх сином та який фактично з дня реєстрації без поважних причин в ній не проживав і не проживає, будь-які його особисті речі в квартирі відсутні. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає більше року без поважних причин у належній їм на праві власності квартирі, просили визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, так як реєстрація відповідача в житловому приміщенні перешкоджає їм як власникам користуватися та розпоряджатися належним їм майном, тому змушені звернутися з даним позовом до суду. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в належній їм на праві власності квартирі. Пояснили, що відповідач є їх сином, у зв'язку з чим в 2013 році вони дала згоду на реєстрацію останнього як члена своєї сім'ї в належному їм житловому приміщенні. Після реєстрації місця проживання [PERSON] у житлове приміщення не вселявся і в ньому не проживав, а в квартирі відсутні належні йому речі. Відповідач не проживає в житловому приміщенні більше року без поважних причин, у зв'язку з чим він втратив право на користування житловим приміщенням, а його реєстрація перешкоджає їм розпоряджатися своєю власністю та створює для них негативні наслідки, оскільки вони змушені оплачувати за відповідача комунальні послуги. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи згідно поштового повідомлення за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (а.с.32,34), в судове засідання 26 травня 2015 року не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не надав суду і будь-яких заперечень проти позову та доказів, які їх обґрунтовують, в зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача за згодою позивачів у порядку заочного провадження з дотриманням вимог, передбачених ст. 224 ЦПК України, по наявним у справі доказах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що проживає з позивачами [PERSON] та [PERSON] в одному під'їзді будинку [ADDRESS] з 1985 року, де їм належить квартира [ADDRESS]. Йому відомо, що вони мають сина, який з ними не проживає і раніше відвідував їх дуже рідко, а з 2013 року взагалі не з'являвся. В квартирі останні десять років вони проживають лише вдвох. За участю його, сусіда [PERSON] депутатом Солонянської селищної ради було складено акт про не проживання сина позивачів в належній їм квартирі, де відсутні будь-які особисті речі останнього. Свідок [PERSON] дав суду аналогічні покази. Суд, заслухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON] згідно виданого органом приватизації Солонянської районної ради народних депутатів свідоцтва на право власності на житло від 28 березня 1994 року та технічного паспорту на квартиру від 04 жовтня 2009 року (а.с.6-8,46-47) належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] (а.с.7), право власності на яку за позивачами на підставі зазначеного свідоцтва зареєстроване ТОВ «Абріс» 28 березня 1994 року в реєстровій книзі №12-167. Зі згоди позивачів в належній їм на праві власності квартирі згідно довідки комунального підприємства «Солонянське житлово-комунальне управління» Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.8) крім них також були зареєстровані як члени їх сім'ї онук [PERSON], а з 24 грудня 2013 року - відповідач [PERSON], який є їх сином, що також підтверджується і відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС,УДМС України в (у) Дніпропетровській області (а.с.12). Після здійснення реєстрації місця проживання в належній на праві спільної сумісної власності позивачам квартирі відповідач [PERSON] фактично без поважних причин з грудня 2013 року не проживав і не проживає, будь-які його особисті речі в квартирі відсутні, що вбачається з акту обстеження помешкання громадян [PERSON] та [PERSON] від 12 березня 2015 року (а.с.9), складеного за участю депутата Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області Мироненко Л.О. та свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили ці обставини в судовому засіданні при допиті в якості свідків. В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік. Відповідач [PERSON], який був як член сім'ї позивачів зареєстрований з їх згоди в належній їм на праві власності квартирі, без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачам на праві житловому приміщенні, але своєї реєстрації в ньому не припинив, що порушує права позивачів як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання без поважних причин понад один рік, при цьому не несе ніяких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з'являється і не користується ним з 2013 року, тобто з дня реєстрації в ньому. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім цього, в зв'язку з задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] судові витрати у справі, понесені ним при зверненні з даним позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved