Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 05 липня 1997 року позивач [PERSON] з Відповідачем уклали шлюб, зареєстрований Харківському міському відділі реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 852, [INFO] у шлюбі народився син - другий позивач, - [PERSON], актовий запис про народження дитини № 3110 (з 2015 року [PERSON]). Дитині у 2004 році встановлено діагноз - Гемофілію Дитині заборонено займатися спортом, не можна травмуватися, різатися, виривати зуби та робити будь-які операції, оскільки це може призвести до кровотечі, яку не зупинити, тобто до втрати життя. З цього часу у [PERSON] життя наповнилося тривогою та постійним щільним піклуванням та лікування власної дитини (Позивача -2). Відповідач не бажав приймати участі у лікуванні дитини, заявляючи що саме позивач народила таку дитину і тепер це її труднощі. На цій підставі сімейні відносини Позивача [PERSON] з [PERSON] не складались, не було порозуміння та з боку Відповідача було байдуже ставлення до хворої дитини. Згідно з довідкою, наданою адміністрацією КЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 2», висновку з МГЦ від генетиків та довідки від невропатолога зазначається, що [PERSON] з народження знаходиться на диспансерному обліку, діагноз: Гемофілія В. Глазо-зубо-пальцевий синдром з неповною фенотипічною експресією. Вегетосудинна дисфункція з вегетовісцеральними проявами, астеноневротичний синдром, лікворна гіпертензія. Міопія. Аномальна хорда лівого шлуночка, кардіоміопатія, деполярізація ритмів серця. Колоїдні кісти щитоподібної залози. Останньою краплею перед розірванням шлюбу було те, що дитина захворіла на запалення обох вух, та не могли лікарі знайти правильне лікування, з одного боку потрібна була операція по видаленню аденоїдів, з іншого, гематологи забороняли із-за гемофілії будь-які оперативні втручання, бо дитина може померти. Відповідач був проти лікування через брак грошей на ліки «в мене гроші є тільки на газове обладнання для машини, для дитини - нема». Позивач-1 знайшла і лікаря, і гроші, але подала на розлучення. Так, у зв'язку з різними поглядами на цінності життя Позивачки та Відповідача, небажання Відповідача брати участь у вихованні дитини Позивачка вимушена була звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Шлюб сторін було розірвано, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції запис № 402 від 07 листопада 2008 року. Після розлучення Відповідач ухилявся від спілкування з дитиною. Відповідач мешкав на цій же вулиці через кілька будинків, та неодноразово зтикався з сином, проте відмовлявся розмовляти з дитиною, відвертався від сина та дитина (Позивач -2) приходила до дому у сльозах. Таким чином, позивачі вважають, що відповідач ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дитини, що виражається в наступному: відповідач не брав жодної участі у лікуванні дитини тяжко хворої на Гемофілію ні матеріально, ні морально; неодноразово відмовлявся надати грошові кошти на лікування дитини; не переймався спілкуванням з дитиною, не навчив дитину бути мужнім, добрим, поважати іншу думку (продовжує ігнорувати думку дитини, ставить свої права вище здоров'я та інтересів дитини, не навчив робити жодних речей, що роблять чоловіки (голитися, зав'язувати краватку, планувати свій час, лагодити зламані речі ); не приймав жодної участі в вихованні дитини, навчанні дитини, не займався уроками, не був на жодних концертах дитини, не відвідував школу, жодних додаткових гуртків, концертів, свят та батьківські збори; не створював та не створює жодних умов для розвитку, навчання та лікування дитини; жодного разу не був на відпочинку з дитиною (навіть, коли дитина знаходилася у його батьків в селі); чинить перепони у лікуванні дитини шляхом відмови у виїзду дитину на лікування; не приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини належним чином. 08 травня 2014 року Позивачка -1 уклала шлюб з [PERSON]. Чоловік, який став міцною опорою та батьком для дитини, розділив всі турботи та труднощі щодо лікування та підтримання дитини у нормальному стані. Дитина зміцніла духом, самопочуття покращилося. Позивачка з чоловіком стали шукати шляхи щодо повного лікування сина та знайшли таку клініку у Сполучених штатах Америки: Pediatric Hematology/Oncology Clinic, 7th Floor Sky Tower, 4502 Medical Dr San Antonio, TX 78229, (210) 743-2300 office, (210) 702-6012 fax. Проте Відповідач відмовляється надавати згоду на виїзд дитини на постійне проживання та лікування до іншої країни. Крім того, позиваючи зазначили, що до дитини Відповідачем застосовувалось як фізичне так і психологічне насилля. Відповідачем до дитини з малку застосовувалось фізичне насилля, коли дитина (Позивач 2) їв, батько міг вдарити хлопця та так, що в нього текла кров, застосовував жорстокі покарання ременем. Такі події відбувалися постійно. Без жодних поважних причин, батько зривався на сина, штовхав та наносив одиночні удари хлопцю. У грудні 2008 року, після того, як дитина знаходилась з Батьком, була отримана травма голови, Дитину направлено швидкою до лікарні. Діагноз був: підозра на струс головного мозку, що підтверджується довідкою виписки з історії хвороби № 5032 КЗОЗ МДКЛ №16 (№2985 від 12.12.2008), в якій зазначено, що [PERSON], 9 років, знаходився на лікуванні в гематологічному відділенні 16 МДКЛ з 02.12-12.12.2008 року з діагнозом Гемофілія В, забій м'яких тканин голови, ацетонемічний синдром (ацетон в сечі - 600), дискінезія жовчних шляхів. Стан - середньої важкості. Із анамнезу відомо, що 02.12.2008, після травми голови, з'явився головний біль, нудота, носова кровотеча, виявлена гематома в потиличній частині голови. Дитина була доставлена швидкою в КЗОЗ ХМКЛШНД №4 в нейрохірургічне відділення, проведено КТ головного мозку та після цього направлена на стаціонарне лікування до КЗОЗ МДКЛ №16. Хлопчик зізнався, що його штовхнув батько, в результаті чого дитина впала та отримала травму голови. Після цього випадку погіршився зір, неврологічний стан [PERSON], почастішали кровотечі, головний біль, розлади сну, залежність від погоди, загальна втома, тощо. Коли Відповідач дізнався, що дитині встановлено діагноз Гемофілія, він не цурався ображати хлопця, називати його «виродком», «тупорилим». Батько дуже цурався свого сина, завжди його ображав грубими словами. А потім, після розлучення проходив повз дитину та навіть не вітався, не розмовляв. Дитина приходила до дому у сльозах. У зв'язку з застосуванням психічного насилля до Позивача 2, останній зростав дуже замкнений та пригнічений. Матері (Позивачці 1)довелось багато зусиль докласти, в тому числі звертатися за допомогою фахівців щодо приведення дитини до ладу та до нормального психологічного стану. На початку серпня 2014 року Позивачка розшукала Відповідача з проханням надати згоду для виїзду сина на лікування за кордон. 04 серпня 2014 року [PERSON], погодився надати згоду для лікування і щоб його більше не турбували надав заяву про відмову від своїх батьківських прав,яку відкликав 12.11.2014 року. 12.06.2014 року Позивачка звернулася до адресно-довідкового відділу при ГУ ДМС України в Харківській області про розшук колишнього чоловіка (Відповідача). 26.11.2014 надало висновок про розгляд заяви ЄО №9506 від 29.10.2014 року по якій проводилась перевірка по базі АІПС «Армор» та здійснювався виїзд за місцем проживання заявниці та останнього місця проживання [PERSON] в результаті, місце знаходження [PERSON] не було встановлено і де він зараз мешкає не відомо. Було рекомендовано звернутися до суду з заявою про визнання громадянина безвісно відсутнім. Вже в суді Позивачці повідомили, що [PERSON] звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, що обурило Позивачку та її сина. При розгляді позову Відповідача щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною суду надано було письмову заяву дитини [PERSON] (Позивача -2 ), в якій він зазначає, що його батько [PERSON] не підтримує з ним ніякого зв'язку, матеріально не допомагає. Більш 10 років родина не була потрібна [PERSON] Позивачка власноруч тягнула тягар лікування та особливого догляду за хворим сином. І тепер, коли Позивачка вийшла заміж за доброго і спроможного чоловіка, Відповідач з'явився та став вимагати спілкування з сином, про якого не бажав знати нічого на протязі десяти років. За результатами розгляду позову Відповідача щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною судом першої інстанції повністю відмовлено в задоволенні позову Відповідачу. Відповідачем подана апеляційна скарга та судом апеляційної інстанції передчасно розглянуто справу та задоволено частково позовну заяву Відповідача, зобов'язано [PERSON] [INFO] не перешкоджати [PERSON] [INFO] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON], [INFO]; визначити участь [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO] шляхом зустрічі та спілкування без супроводу [PERSON] кожні перша, третя субота, друга, четверта неділя місяця з 12 до 20 години. Після цього родина Позивачки кожну мить стала жити у жаху та напрузі. Позивачка-1 намагалась допомогти сину, настроїти його на те, що б він більш - менш спокійно сприйняв спілкування з Відповідачем. Відповідач спочатку декілька тижнів не турбував Позивачку -1 та Позивача 2, але стан дитини (Позивача -2) став поступово погіршувався із-за очікування стресу. Дитина написала пояснювальні у школі, що він не бажає спілкування з батьком, була пригнічена та налякана тим, що її очікує вимушене спілкування з Відповідачем. Переживаючи страждання сина та погіршення стану, Позивачкою подана по справі касаційна скарга. Через деякий час Відповідач таки зателефонував щодо зустрічі з сином, 13.09.2015 року, після телефонного дзвінка у дитини різко погіршилось здоров'я, підвищився тиск 150 на 135 мм.рт.ст., дитину забрала «швидка», [PERSON] було госпіталізовано, він перебував у тяжкому стані. Таким чином, спілкування позивачів із відповідачем призвели до того, що тяжко хвору дитину доведено до критичного стану, погіршилися всі його життєві показники та аналізи. А враховуючи те, що Відповідач відмовляється надати згоду на лікування дитини за кордоном у дитини не має шансу вилікуватися, оскільки його захворювання в Україні на даний час не лікується. Отже, відповідне жорстоке поводження Відповідача з дитиною - з початку повне ігнорування після розірвання шлюбу з Позивачкою-1, а через 10 років байдужості до життя та здоров'я власного сина - доведення сина до критичного стану, суперечать не тільки інтересам дитини, а й реально загрожує здоров'ю та життю дитини. Позивачка -1 та Позивач -2 заявляють що спілкування Відповідача з дитиною порушують права дитини на життя, здоров'я дитини, як людини, які визнані конституцією України найвищою соціальною цінністю. Окрім того, після того, як Відповідач не приймав 10 років участі у вихованні та лікуванні дитини, [PERSON] не бажає спілкуватися зі своїм батьком - відповідачем по справі та бажає того, щоб Відповідача позбавили батьківських прав з урахуванням його інтересів та його думки, як дитини чиї інтереси зачіпає даний спір. Позивач 2 не тільки не бажає спілкуватися з Відповідачем, оскільки спілкування з ним пов'язано лише з болем фізичним, з тілесними ушкодженнями (синцями, струсом мозку, кровотечею з носу), душевними ранами, погіршенням здоров'я та госпіталізації, та образами, які неможливо забути, але й не міг дочекатись, коли виповниться 16 років, що б відмовитися від прізвища батька (Відповідача). Відразу після досягнення шістнадцятирічного віку Позивач 2 подав заяву про зміну прізвища та відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 11 листопада 2015 року Позивач 2 змінив прізвище та ім'я на [PERSON], про що складено актовий запис №36. У зв'язку з тим, що критична позначка між життям та здоров'ям пройшла через дитину (Позивача -2), останній вимушений захищати своє життя та здоров'я та права на спокійне та здорове майбутнє шляхом пред'явлення цього позову, та тим самим виражає свою думку щодо необхідності негайного позбавлення Відповідача батьківських прав стосовно нього (Позивача - 2). В судовому засіданні позивачі та їх представники, що діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та з урахуванням наданих письмових доказів, пояснень, пояснень інших свідків, висновку третьої особи, просили суд позовні вимоги повністю задовольнити. Відповідач та його представник, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечувати в повному обсязі, надали письмові заперечення проти позову, про наступне. Так, відповідач не заперечував того факту, що перебував у шлюбі із [PERSON], (у другому шлюбі - [PERSON]), від якого мають неповнолітнього сина, - [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними розірвано за рішенням суду в 2008 році. Позивач [PERSON] із позовом про стягнення з нього, як батька дитини, аліментів до суду не зверталась, але, позивач самостійно сплачує кожен місяць аліменти на утримання сина в розмірі від 600 до 1000 грн., оскільки турбується про сина та бажає всіляко допомагати сину, але позивач-1 не отримує вказані кошти у відділенні поштового зв'язку та грошові кошти постійно повертаються відправникові. Крім вказаних коштів, відповідач постійно надає синові кишенькові гроші, оплачує навчання в гімназії. В зв'язку із тим, що відносини між відповідачем та його сином погіршились, колишня дружина постійно налаштовувала сина проти батька, він був змушений звернутися до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку участі у вихованні дитини. Під час розгляду вказаної цивільної справи до Жовтневого районного суду м. Харкова було надано висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політки Харківської міської ради, який було надано з урахуванням інтересів дитини та з урахуванням прав та законних інтересів батька дитини. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 30.07.2015 року позов [PERSON] задоволено частково, зобов'язано [PERSON] [INFO] не перешкоджати [PERSON] [INFO] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON], [INFO]; визначити участь [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO] шляхом зустрічі та спілкування без супроводу [PERSON] кожні перша, третя субота, друга, четверта неділя місяця з 12 до 20 години. Відповідач вважав, що позивач [PERSON] намагається ввести суд в оману, вказуючи що відповідач, нібито, негативно впливає на дитину, створює тиск на психологічний стан дитини, що супроводжується погіршенням його стану здоров'я. Так, відповідач та його представник зазначали, що жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини позивачами не надано. Відповідач заперечував той факт, що він перешкоджає лікуванню дитини, не надаючи їй дозвіл на виїзд сина за межі України та вказував, що він не заперечує проти тимчасових виїздів дитини закордон. В зв'язку із викладеним відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав в повному обсязі. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політки Харківської міської ради, - Ломова Н.М., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні повністю підтримала Висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради №611 від 27.11.2015 року, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина, [PERSON] та вважала позовні вимоги [PERSON] та її сина, [PERSON], такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представника третьої особи, допитавши свідків та дослідивши надані докази в їх сукупності встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], народився [INFO] та його батьками є: [PERSON] - батько; [PERSON] - мати. Вказаний факт підтверджено свідоцтвом про народження, копія якого є в матеріалах справи (а.с.8). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №402 від 07.11.2008 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, копія якого є в матеріалах справи (а.с.9). Згідно свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER], копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 74), [PERSON], [INFO], змінив ім'я на «[PERSON]», про що складено відповідний актовий запис №36 від 11.11.2015 року. [PERSON], уклавши 08.05.2014 року шлюб із [PERSON], також змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.7). З копії відповіді на адвокатський запит за підписом головного лікаря Харківської міської дитячої поліклініки №2 від 24.12.2014 року, №1898 (а.с. 10), вбачається, що [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою [ADDRESS], перебуває під наглядом фахівців дитячої поліклініки з народження, знаходиться на диспансерному обліку із діагнозом: гемофілія В, міопія, аномальна хорда лівого шлуночка, пролапс мітрального клапану, І ст. вегето-судинна дистонія, хронічний холецистит. Відомості про стан здоров'я позивача [PERSON] також містяться у відповіді головного лікаря Харківської міської дитячої поліклініки №2 В.І. Самсоненко від 07.10.2015 року №1583, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 80). Згідно вказаної відповіді, [PERSON] перебуває на диспансерному обліку із діагнозом: вегетативна дисфункція з вегето-висцеральними пароксизмами, антено-невротичний синдром на резидуально-органічному фоні. Системна дисплазія з'єднувальної тканини, астенічний тип статури, ПМК І ст., АХЛШ, міопія слабкого ступеню обох очей, перегин жовчного міхура. Дрібні колоїдні кісти правої долі щитовидної залози, еутиреоз. Гемофілія В. належний догляд за хлопчиком здійснює його мати [PERSON] Рекомендації лікарів здійснює в повному обсязі. Батько підлітка - [PERSON] станом здоров'я хлопчика не цікавиться, до медичних працівників поліклініки з цього приводу не звертався. Факт опікування здоров'ям дитини - [PERSON] виключно матір'ю - [PERSON] та її чоловіком [PERSON], підтверджено також відповіддю на адвокатський запит з поліклініки «Доктор Алекс» від 10.02.2016 року (а.с. 81). З копії консультативного висновку професора, дитячого гематолога, педіатру Львівського національного медичного університету імені Д. Галицького КЗ ЛОР «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр», центр тромбозу і гемостазу у дітей, д-ра Л. Дубей р.№79 від 29.03.2016 року (а.с. 136) вбачається, що [PERSON] встановлено діагноз: гемофілія В, середнього ступеню тяжкості. В матеріалах справи (а.с. 82) міститься інформація щодо участі батьків у вихованні [PERSON], від 12.12.2014 року, за підписом класного керівника [PERSON] та директора Харківської гімназії № 46 ім. М.В. Ломоносова - Сєдової Т.Д. Так, з вказаного листа вбачається що за весь період навчання [PERSON] у гімназії, його батько, [PERSON], батьківські збори не відвідував, з класним керівником не спілкувався, на свята першого та останнього дзвоника, урочисті заходи, концерти до сина не приходив, у гімназії не з'являвся та успіхами сина за весь період навчання в будь-якій іншій формі не цікавився. Вперше відвідав класного керівника з метою отримання інформації щодо чина в листопаді 2014 року, до цього моменту ніякої уваги шкільному життю сина не приділяв. Спілкування з вчителями, відвідування батьківських зборів, шкільних свят та інших заходів, внесення оплати за навчання [PERSON] здійснювалось лише матір'ю дитини - [PERSON] вона цікавиться шкільними та позашкільними успіхами сина, перебуває із ним у дружніх стосунках. З відповіді на адвокатський запит від 05.10.2015 року №1731 за підписом класного керівника [PERSON] та директора Харківської гімназії № 46 ім. М.В. Ломоносова - Сєдової Т.Д. (а.с. 83) вбачається, що мати [PERSON], учня 11-б класу, [PERSON] постійно займається вихованням сина, цікавиться його успіхами, відвідує батьківські збори, щотижня спілкується з класним керівником. Батько - [PERSON] вихованням дитини не займається, за період часу з 12.12.2014 року по жовтень 2015 року до гімназії не з'являвся. Батьківські збори не відвідував жодного разу, участі ужитті класу свого сина не приймав, жодних коштів за навчання сина не сплачував. В листопаді 2014 року [PERSON] звертався до класного керівника [PERSON] із проханням допомогти встановити контакт із сином, але після розмови з останнім класний керівник з'ясувала, що хлопець не має ніякого бажання підтримувати стосунки з батьком і навіть не бажає називати цим словом людину, яка завдала йому не одну душевну травму. Про небажання спілкуватися з батьком [PERSON] писав пояснювальну на ім'я директора гімназії. Вказані факти повністю підтверджують обставини, на які посилались позивачі, як на підставу своїх позовних вимог - щодо ухилення відповідача від участі у вихованні сина, відсутності з його боку жодної зацікавленості навчанням, станом здоров'я сина, участі у витратах на навчання та лікування [PERSON] та спростовують посилання відповідача щодо оплати ним навчання сина (а.с. 55). Так, по тексту рішення судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області (а.с. 111) вбачається, що в матеріалах цивільної справи №639/12481/14 наявна квитанція, згідно якої [PERSON] перерахував на рахунок Управління освіти Комінтернівського району м. Харкова за лютий-квітень 2013 року кошти на навчання сина. В матеріалах даної цивільної справи, вказані квитанції чи то їх копії відсутні, в зв'язку із чим суд позбавлений можливості надати вказаним доказам належну оцінку в контексті спору, що розглядається. Крім того, слід зауважити, що позивач [PERSON] в теперішній час є учнем одинадцятого класу та, вочевидь, навчався в гімназії попередні десять років. Таким чином, навіть, якщо взяти до уваги вказані у рішенні апеляційного суду Харківської області від 30.07.2015 року квитанції, можна дійти обґрунтованого висновку, що участь батька у витратах на навчання сина, складалась в оплаті за два-три місяці з десяти років навчання останнього. Відомостей щодо будь-яких інших витрат відповідача на навчання чи лікування [PERSON] матеріали справи не містять. З копії відповіді на ім'я представника відповідача за підписом начальника Поштамту-ЦПЗ-1 УДППЗ «Укрпошта» від 15.12.2014 року №09-07-2435 (а.с. 120) вбачається, що на адресу позивача [PERSON] ([ADDRESS]) протягом періоду часу з 30.10.2014 року по 03.12.2014 року надійшло чотири поштових перекази грошових коштів (на суми 600,00, 600,00, 700,00 та 700,00 гривень кожний). Переказ від 30.10.2014 року в зв'язку із неявкою адресата за одержанням та збігом терміну зберігання 09.12.2014 року, був повернутий на зворотню адресу відправника [PERSON] Станом на 15.12.2014 року інші поштові перекази зберігались у наявності у відділенні поштового зв'язку Харків-4. Під час розгляду справи судом сторонами підтверджено факт не отримання [PERSON] вказаних поштових переказів та їх повернення відправникові. З пояснень позивача [PERSON], та письмових заперечень відповідача [PERSON] вбачається, що колишня дружина не бажає отримувати від нього вказані кошти, через вкрай неприязні стосунки між ними. Разом із тим, суд бере до уваги той факт, що відповідач не був жодним чином позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу синові в іншій спосіб: відкрити на його ім'я рахунок в установі банку, депозит у нотаріуса, тощо. Вказаними можливостями відповідач не скористався, та відомостей щодо участі в утриманні сина в іншій спосіб, крім зазначених чотирьох поштових переказів, суду не надав. Посилання відповідача щодо надання ним синові кишенькових коштів, участі в інших витратах на його утримання, в ході розгляду справи судом не були підтверджені жодними доказами. Матеріли справи містять переписку між позивачем, його вітчимом [PERSON] та медичними установами, що знаходяться у Сполучених Штатах Америки (а.с. 156-163). Так, вказані медичні установи в своїх листах висловлюють готовність прийняти [PERSON] на лікування, наводять перелік наявних фахівців, орієнтовну вартість лікування та приблизний час - досить тривалий, який буде потрібний для лікування позивача. Разом із тим, як вбачається з позову, пояснень позивачів, письмових заперечень проти позову [PERSON] та наданих ним під час розгляду справи пояснень, можна зробити висновок про небажання відповідача надавати дозвіл на виїзд його сина за межі України на тривалий час, оскільки він не заперечував саме проти тимчасових поїздок. Про реальні наміри чи бажання відповідача взяти участь у витратах на таке лікування, [PERSON] також позивачам чи суду не повідомив. З відповіді на адвокатський запит за підписом психолога Медичного центру «Еввіва» [PERSON] (а.с. 164-168) вбачається, що за результатом проведених нею досліджень, остання дійшла наступних висновків: ставлення дитини до батька негативне, категорично не бажає спілкуватися з батьком, оскільки вважає його за чужу людину, з яким в нього немає жодних спільних інтересів, підкреслює той факт, що батько ніколи ним не цікавився, не виказував бажання йти на контакт, не приймав участі у його житті, навіть тоді, коли це було необхідно для підтримання здоров'я дитини. Дитина висловлює побажання скоріше забути минуле та жити із матір'ю та її новим чоловіком, якого він вважає не лише своїм другом, а й батьком. Психолог зазначає, що [PERSON] вкрай обурює той факт, що не враховують його думку та інтереси, намагаються примусити до спілкування з батьком - чого він категорично не бажає робити. Кожна зустріч за примушуванням (під тиском) є серйозним психологічним навантаженням (насиллям) та призводить до погіршення здоров'я дитини, що підтверджується даними лікарів. При існуючому ставленні дитини до батька зустрічі з останнім будуть вкрай шкідливими для його психологічного стану та можуть призвести до психічних розладів, деформувати особистість, погіршити фізичний стан. Вказані відомості були підтверджені [PERSON] в судовому засіданні, де її було допитано в якості свідка. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснила, що вона є двоюрідною сестрою, та відповідно - племінницею позивачів. До розірвання шлюбу між подружжям Панасюк вони мешкали в одній квартирі, в різних кімнатах, та [PERSON] неодноразово була свідком сімейних сварок. Також свідок пояснила, що постійно спостерігала негативне ставлення [PERSON] до свого сина, - постійні образи, приниження, фізичні покарання, «запотиличники», тощо. Свідок [PERSON] постійно спостерігала, що [PERSON] страждав від такого ставлення батька, через що в нього погіршувався стан здоров'я, йому викликали «Швидку», тощо. Існуюче ставлення [PERSON] до його рідного батька свідок охарактеризувала як вкрай негативне, підкреслила очевидне небажання брата спілкуватися з батьком, його негативне ставлення до вимушених зустрічей із батьком. Свідок [PERSON] пояснила суду, що у [PERSON] дуже добрі стосунки з батьками відповідача - дідом та бабою, які також вкрай негативно оцінюють ставлення свого сина ([PERSON]) до онука. Допитана в судовому засіданні в якості свідка класний керівник [PERSON] - [PERSON] пояснила суду, що відповідач у справі за весь час навчання дитини в школі приходив до неї один раз та просив покликати [PERSON]. Вона покликала [PERSON] та повідомила, що до нього прийшов батько. Хлопець категорично відмовився спілкуватися з батьком, розхвилювався та пояснив, що він не бажає мати нічого спільного з цим чоловіком та просив більше до цієї теми у розмовах не повертатися. Свідок [PERSON] Також підтвердила ті обставини, що навчанням, успіхами та розвитком хлопця завжди цікавились лише його мати та вітчим. Факт опікування станом здоров'я дитини виключно його матір'ю та вітчимом в судовому засідання також підтвердив свідок [PERSON] так, вказаний свідок працює лікарем-педіатром та підтвердив той факт, що позивач [PERSON] дійсно страждає на досить серйозне захворювання, ефективних методик лікування якого в Україні в теперішній час не існує, хоча за кордоном вже застосовуються новітні розробки в цій сфері. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням відповідача та його представника свідок [PERSON] пояснив, що кілька років тому (п'ять чи сім, точно не пам'ятає) він бачив відповідача разом із його сином на ринку, коли вони купували [PERSON] шкарпетки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є знайомим відповідача та колись, років сім-десять тому, він був присутній при спробі відповідача додзвонитися синові по мобільному телефону. Коли [PERSON] телефонував зі свого номеру, то його син не відповідав, а коли зателефонував з телефону свідка - хлопець відповів на дзвінок. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 184 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року,позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Разом із тим, позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. З урахуванням досліджених по справі доказів, пояснень сторін та їх представників, пояснень свідків, можна з впевненістю стверджувати про наявність свідомого ухилення з боку відповідача протягом досить тривалого часу від обов'язку по вихованню сина, оскільки судом достовірно встановлено той факт, що після розірвання шлюбу із [PERSON] протягом більше ніж десяти років, [PERSON] не проявляв до свого сина щонайменшої батьківської турботи, хоча він беззаперечно мав таку можливість та перешкоди цьому були, вочевидь, відсутні. Про таку поведінку відповідача свідчить і той факт, що 04.08.2014 року ним було надано нотаріально посвідчену згоду на позбавлення його батьківських прав та усиновлення його сина [PERSON], яку він в подальшому відкликав. Не цікавився відповідач і станом здоров'я свого сина, про що можна зробити висновок, виходячи з його письмових заперечень проти позову, в яких наведено низку нормативних актів, спростовано низку тверджень позивачів та фактів, викладених в позові, проте жодного слова про стан здоров'я сина, необхідність лікування, тощо. Дослідивши всі матеріали справи, колегія суддів вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання сина, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, станом здоров'я, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню сина. Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Окрім того, стаття 12 Конвенції про права дитини зобов'язує держав-учасниць (якою є Україна) забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, і цим поглядам має приділятися належна увага згідно з віком дитини та зрілістю. Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON], беззаперечно, в силу свого віку та рівню розвитку, є дитиною, яка здатна формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, і цим поглядам суд вважає за необхідне приділити належну увагу та врахувати їх при розгляді справи по суті. Так, позивач [PERSON] в своїх поясненнях неодноразово зазначав, що не вважає відповідача своїм батьком, не підтримує з ним жодних відносин, не має відчуття спорідненості з цією людиною, що роль батька в його житті вже протягом тривалого часу відіграє його вітчим. Крім того, з наявної в матеріалах справи медичної документації, пояснень свідків та позивачів можна зробити висновок, що поодинокі спроби відповідача виконати рішення апеляційного суду Харківської області від 30.07.2012 року про визначення участі у вихованні сина, призвели лише до погіршення стану здоров'я [PERSON] Дійсно, відповідач [PERSON], звертаючись до суду із позовом про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні із сином, таким чином висловив своє бажання приймати певну участь у житті свого сина, але окрім цього, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт участі відповідача у житті свого сина: звернення до вчителів школи, де навчається хлопець - за відомостями щодо навчання, успіхів, можливих складнощів у навчанні тощо; до лікарів медичних закладів, де хлопець перебуває на обліку в зв'язку із захворюваннями, листування з сином, тощо. Не містять матеріали справи і відомостей щодо належного виконання відповідачем вказаного рішення суду. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved