Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,7815 га, у тому числі: ділянку № [NUMBER] - площею 0,0989 га, ділянку № [NUMBER] - площею 2,6320 га, ділянку № [NUMBER] - площею 0,0506 га, які розташовані на території Буської міської ради Львівської області, в порядку спадкування за законом після смерті її бабці [PERSON] , померлої [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що померла її бабця [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належні спадкодавцю земельні ділянки. Позивач є внучкою померлої, яка заповіту не залишила, а тому спадкування здійснюється за законом. Першочерговим спадкоємцем майна померлої є мати позивачки [PERSON] , яка була дочкою спадкодавиці. Остання в свою чергу відмовилась від прийняття указаної спадщини на користь позивачки, яка фактично прийняла спадщину, однак через відсутність оригіналу державного акта на право приватної власності на спадкове майно (земельні ділянки) вона звернулась в суд із указаним позовом, а відтак просить даний позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, направивши письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, а проти задоволення заявленого позову не заперечують. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Львівській області явку свого представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 2,7815 га, у тому числі: ділянку № [NUMBER] - площею 0,0989 га, ділянку № [NUMBER] - площею 2,6320 га, ділянку № [NUMBER] - площею 0,0506 га, які розташовані на території Буської міської ради Львівської області і, про що вбачається із долученого до справи копії Державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 10). [PERSON] померла [INFO] в місті Буську Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 14.08.2003 (а.с. 9). Із матеріалів справи слідує, що позивачка [PERSON] є внучкою померлої спадкодавиці, про що вбачається із долучених до справи свідоцтв про народження та укладення шлюбу (а.с. 5-8). Оскільки спірні правовідносини виникли у 2003 році (момент відкриття спадщини), тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Відповідно до вимог статей 527, 529 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно вимог статті 548 УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 УРСР). Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст. 560 ЦК УРСР). Як вбачається з матеріалів справи та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2004 року, що єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , - виключно є її дочка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки (а.с. 5 спадкової справи). Більше того матеріали спадкової справи №13/2004, заведеної Буською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , безспірно свідчать про те, що саме матір позивачки успадкувала та в даний час є одноосібним власником спірної земельної ділянки. Долучена позивачкою до справи заява [PERSON] від 05.03.2021 про те, що вона відмовляється від указаної вище спадщини на користь своєї дочки (позивачки по справі) спростовується вищенаведеним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.03.2004, в силу якого вона від спадщини не відмовлялась, спірне спадкове майно прийняла та є в даний час його єдиним власником, а наміри сторін щодо передання майна матері на користь дочки не можуть бути предметом судового розгляду, оскільки свідчать про відсутність спору та можуть бути вирішені ними виключно в нотаріальному порядку шляхом відчуження спірної земельної ділянки на користь дочки в порядку визначеному цивільним законодавством. Відтак, суд вважає, що даний позов є безпідставним, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 1290,00 грн. (а.с. 1) покладаються на неї, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed