Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , в якій проживають позивачі та є її власниками. Посилаючись на те, що у зазначеному будинку зареєстрований [PERSON] , який з травня 2018 року не проживає у зазначеній квартирі та його точне місцезнаходження їм невідоме. За таких обставин, позивачі вважають, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням. Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням позивачам необхідно для того, щоб вільно розпоряджатися своїм правом власності на квартиру. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, але представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, двічі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач повідомлявся про виклик до суду та відповідно до ч. 11ст. 128 ЦПК України в цьому випадку вважається, що відповідач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у письмовій заяві, суд ухвалив, на підставі ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) прийняти рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. При вирішенні цивільно-правового спору, що виник між сторонами, слід виходити з того, що право користування жилим приміщенням (сервітут) є похідним від прав титульного власника, а тому суд встановлює обставини та умови, за яких особа набула права користування чужим житлом. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підтвердження права власності на зазначену квартиру позивачі надали свідоцтво про право власності на житло від 15.04.1998 року видане органом приватизації при Арцизькому міськвиконкомі, відповідно до якого квартира [ADDRESS] , належала на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] (а.с. 64-65). Крім того, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.03.2012 року, витяг про державну реєстрацію, відповідно до яких, після смерті [PERSON] ([INFO].), померлого [INFO] , спадкоємцями є дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , спадщина складається по ј частини квартира [ADDRESS] (а.с. 5, 6, 7). Відповідно до довідки №319 від 15.04.2019 р., виданої Виконавчим комітетом Арцизьткої міської ради Одеської області, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 10). Як вбачається з відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 24). Факт не проживання відповідача [PERSON] , за адресою: квартира [ADDRESS] , з травня 2018 р., підтверджується актом опитування свідків (а. с. 11). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 Цивільного Кодексу України (далі за текстом - ЦК України), право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі спливу строку, на який його було встановлено. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. сплаченого судового збору, відповідно до квитанції (а. с. 1). На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 319, 321, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved