Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивачі звернулись з позовом, який мотивують тим, що є власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Лісова, 5, в с.Дубечне Старовижівського району, в якому проживає відповідач. Позивачі зазначають, що відповідач (який є колишнім чоловіком позивачки [PERSON], та колишнім зятем позивачки [PERSON]К.) останніх 10 років постійно вчиняє з членами сімї сварки, був поставлений на облік в поліції як сімейний насильник в період з 27.10.2010 р. по 28.10.2011 р. та в період з 07.03.2012 р. по 12.03.2013 р. Однак належних висновків не зробив, продовжує вчиняти сварки, наносить тілесні ушкодження колишній дружині і тещі, в звязку з чим вони звертались в правоохоронні органи. Відповідач не оплачує комунальні послуги, не веде спільного господарства з членами сімї, спільне з ним проживання є неможливим. Вважають, що неодноразовим притягненням відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сімї, значною кількістю звернень до поліції членів сімї з приводу поведінки відповідача, доводиться обставина, що заходи впливу до відповідача не дали результатів. Просять усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, дала пояснення аналогічні наведеним, додала, що після розірвання шлюбу з відповідачем в 2013 році ще певний період вони проживали як одна сімя і підтримували подружні стосунки. Однак, в подальшому проживання з відповідачем є нестерпним, оскільки відповідач постійно висловлює їй і членам сімї претензії, чим принижує, зловживає спиртним, вчиняє сварки. В січні 2017 року вдарив її, в зв'язку з чим порушено кримінальну справу, але вона відмовилась від підтримання обвинувачення в суді. Крім того, в 2016 р., відповідач вдарив її матір, заподіявши тілесні ушкодження. Такі випадки бували і раніше, проте вона не зверталась в медичні установи і не фіксувала наявність побоїв, матір також бив, остання також не зверталась в правоохоронні органи. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов та пояснила, що стосунки з відповідачем (зятем) постійно були неприязні, він наносив їй тілесні ушкодження двічі, проте, вона не зверталась до медичної установи. Знає також, що відповідач бив свою дружину. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позову не визнав, пояснив, що з позивачкою [PERSON] до літа 2015 року були нормальні стосунки, незважаючи на розірвання шлюбу, проживали однією сімєю. В період 2015 2016 р.р. він перебував зоні проведення АТО. Повернувшись звідти, разом з дружиною вони їздили відпочивати в Одеську область. Після цього їхні відносини знов погіршились. Колишня теща постійно вміщується в його з дружиною життя, провокує його на сварки. Визнав, що один раз вдарив дружину. Також штовхнув тещу, оскільки вона замахнулась на нього і хотіла вдарити деревяною палицею, чим спровокувала. Тілесні ушкодження були незначні. Погоджується виселитись добровільно, за умови, що позивачі компенсують йому вкладені ним кошти в будівництво гаража і господарської споруди літньої кухні, яких він за час проживання в цьому будинку побудував, а тому має право на певну частку в майні. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з таких підстав. Встановлено і не оспорюється сторонами, що позивачі є співвласниками житлового будинку по вул. Лісова, 5 в с.Дубечне Старовижівського району (а.с.7); у вказаному будинку проживає і зареєстрований також і відповідач (а.с.8). Між сторонами склались конфліктні стосунки. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено в судовому засіданні, позивачі і відповідач розірвали шлюб в 2013 р., як сімя не проживають з літа 2016 року, не повязані спільним побутом, що сторони підтвердили, тому відповідач в даний час не є членом сімї власників житла, угоду про користування житлом не укладали. Відповідно до ст.156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. У такому виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Позивачі звернулися до суду\~\~із зазначеним позовом посилаючись на ст.116 ЖК України, згідно з якою, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення за цією нормою - крайня міра. Вона застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила співжиття або руйнують жиле приміщення. Під систематичністю розуміють скоєння двох або більше правопорушень. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередженні або громадського впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування\~\~мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до\~\~адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського\~\~суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови\~\~громадських\~\~організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти\~\~звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Отже, для застосування норм ст.116 ЖК необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Проте, наявності таких двох умов судом не встановлено. Позивачі надали як докази неправомірної поведінки відповідача: -лист голови сільської ради, з якої встановлено, що на протязі останніх пяти років позивачі не звертались до сільської ради з приводу неправомірної поведінки відповідача, останній раз [PERSON] зверталась ще в 2010 р., з усною заявою в сільську раду з приводу поведінки зятя, за результатами звернення проведено профілактичну бесіду з останнім (а.с.44); -ухвалу Старовижівського районного суду від 07.02.2017 р. (а.с. 14), якою закрито кримінальне провадження відносно відповідача за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме: за умисне легке тілесне ушкодження потерпілій [PERSON] в зв'язку з її відмовою від обвинувачення, що здійснюється в формі приватного обвинувачення підтримання приватного обвинувачення; -інформацію Старовижівського ВП Ратнівського ВП, згідно з якою зафіксовано факти звернень позивачів в 2016 2017 р.р. в поліцію (а.с.12). Разом з тим, за результатами цих звернень позивачів до поліції впродовж 2012 - 2017 р.р. не складено жодного протоколу і не винесено жодної постанови. Факти звернення до правоохоронних органів без складення відповідних протоколів і постанов не можуть бути розцінені судом як заходи запобігання чи громадського впливу. З пояснень свідка інспектора поліції [PERSON] підтверджено, що позивачки звертались до нього зі скаргами на дії відповідача, однак в подальшому відмовлялись і не ставили питання про порушення щодо нього відповідних кримінальних справ чи справ про адміністративні правопорушення. Таким чином, встановлено, що відповідач лише один раз був притягнутий до кримінальної відповідальності в 2017 р. (а.с.14), та один раз до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП пять років тому (а.с.78). Відмовляючи в позові, суд виходить з того, що з часу притягнення відповідача до адміністративної відповідальності ще в 2012 р., минуло 5 років, впродовж яких до відповідача не застосовувалось жодного заходу громадського впливу чи попередження, сторони підтримували нормальні стосунки протягом майже пяти років, а тому, зважаючи на те, що до кримінальної відповідальності відповідач притягнутий через значний проміжок часу - 07.02.2017 р. і незважаючи на визнання відповідачем факту нанесення тілесних ушкоджень позивачам, підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, що передбачений ст. 116 ЖК, немає. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи обставини справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачами не доведені ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог, а саме ст. 116 ЖК і того, що відповідач систематично порушує правила співжиття і до нього в звязку з цим застосовувались заходу впливу, а тому підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed