Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивачка 14.08.2018 року звернулася до суду із позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що 17.07. 2010 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем по справі - [PERSON]. 17.10.2012 року їх шлюб було розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області, тобто шлюб існував офіційно два роки, а фактично ще менше. Від шлюбу вона має доньку - [PERSON], [INFO]. Аліменти на утримання дитини були стягнуті рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2012 року в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач по справі, який також є батьком її доньки, майже не бачив дитини, бо шлюб був дуже нетривалий. Вже після народження дитини їх відносини як подружжя погіршилися, тому фактично з дитиною відповідач не бачився. Бо дочка була для нього тим клопотом, до якого він був не готовий. Фактично вони припинили мешкати разом ще до розлучення, тому її донька взагалі не має спогадів про батька, а саме про відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач не цікавився життям дитини, її розвитком, її досягненнями та її проблемами, і звичайно взагалі не цікавився утриманням доньки, бо станом на 01.08.2018 року заборгованість по несплаті аліментів становить 66 869, 28 грн. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дитини, її фізичному і моральному розвитку, ці поняття взагалі не існують а ні для відповідача, а ні для членів його родини. Зараз її доньці сім років, весь цей час вона повністю присвячує своїй дитині. Її доньці також багато уваги приділяють її батьки і вся її родина. Зараз вона вдруге вийшла заміж за [PERSON], у них також є син, її донька зараз живе у повній родині, її чоловік приділяє дитині стільки уваги і турботи, що вона не має жодних комплексів стосовно неповної родини. Відповідач лише юридично має назву батька її доньки за весь час після розлучення, він не мав ані цікавості до життя дитини, а ні турботи. Він не хвилювався коли донька хворіла, він не знає в яку школу і який клас відвідує донька, не цікавиться навчанням дитини. Окрім цього, відповідач не виконує і свій обов'язок покладений на нього рішенням суду по утриманню дитини і сплаті аліментів, зараз ціни на всі необхідні речі значно піднялись, відповідачу нараховують заборгованість виходячи із мінімального прожиткового мінімуму, зараз навіть законодавство змінилось і тому вона просить суд збільшити розмір аліментів, які утримуються із відповідача, з 1/4 частини до 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача. Вона з дочкою регулярно відвідують лікаря, який слідкує за розвитком доньки, з часу початку шкільного навантаження він дає нам поради, для додаткового прийому вітамінів, як не перенавантажувати дитину, щоб вона була здоровою і фізично і морально і в гарному стані. Така турбота про дитину не існувала з боку відповідача ніколи. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Всі ці вимоги і норми ніколи не виконувались відповідачем. Ст. 150 СК України визначені обов'язки батьків що до виховання та розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СКУ передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він : ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Всі перелічені фактори, не виконувались ніколи відповідачем, і вона вважає, що він свідомо нехтує своїми обов'язками. Вважає, що така поведінка і відношення батька до дитини, принизлива і аморальна для її доньки, її дитина не заслуговує на таке до неї відношення, а тому така людина, як відповідач не має морального права навіть юридично мати назву батька. Прохала суд: - збільшити розмір аліментів на утримання доньки. Враховуючи викладені обставини, вона змушена звернутись до суду з проханням збільшити розмір аліментів, які стягуються на її доньку - [PERSON], [INFO], з відповідача [PERSON] з 1/4 частини всіх видів заробітку до 1/3 частини до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; - позбавити [PERSON], [INFO], прож.: [ADDRESS], батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]; - стягнути із відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору, відповідно до наданої квитанції. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] ( а. с. 13 ) позовні вимоги підтримали, надавши всі можливі докази на підтвердження своїх вимог. Вказали, що відповідач під час перебування її в стані вагітності не здійснював ніякої ні моральної ні матеріальної її підтримки, а коли народилась дочка, то вони одразу розлучилися і в 1 рік 1 місяць дитини він їх покинув і не підтримував з ними ніякого зв»язку, не піклувався дитиною, не цікавився взагалі ні її здоров»ям ні розвитком, не підтримував матеріально. Тому її дочка відповідача як батька взагалі не знає, не пам»ятає та не запитує про нього. Реально з того часу та по даний час дочкою опікувалась вона та її батьки, а з часу її одруження, то повноцінним батьком став її чоловік, який створив всі необхідні умови для її належного розвитку бажає її усиновити. Внаслідок цих обставин, відповідач лише являється біологічним батьком дитини, який з часу вагітності не цікавився дитиною. Відповідач та його адвокат ( а. с. 60 - 61 ) позов не визнав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в наданому 18.09.2018 року відзиві на позов з додатками, але дуже хвилювався саме з питання збільшення розміру аліментів, а не позбавлення батьківських прав. Пославшись, що після розірвання шлюбу з позивачкою він продовжував надавати доньці матеріальну допомогу в силу своїх матеріальних можливостей, але, звісно, ніяких розписок з колишньої дружини не брав. У січні, березні-червні 2014 року аліменти сплачував. Остання грошова сума, переказ якої документально підтверджений, це гроші, в сумі 1 000 грн., які були відправлені поштовим переказом 13.09.2018 року, після перед»явлення позову. Окрім цього, позивачка посилалася у своїй позовній заяві на те, що аліменти на утримання дитини були стягнуті рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.11.2012 року в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак Виконавча служба Диканського району чомусь з невідомих йому причин аліментів з його доходів не утримувала, а про наявність виконавчого листа він не знав. Щодо поданої позивачкою довідки про стан заборгованості від 01.08.2018 року, відповідно до якої заборгованість по сплаті аліментів становить 66 869,29 грн., то вона не відповідає дійсності, оскільки станом на 10.09.2018 року відповідно до перерахунку розмір заборгованості становить 40 775,19 грн., що свідчить про те, що він поступово, в міру своєї можливості виплачує необхідні аліменти. Тобто, усі заяви позивача та викладені нею доводи стосовно того, що жодної матеріальної допомоги на утримання дитини він не надає, не відповідає обставинам справи, а відповідно й вимога позивача про стягнення аліментів взагалі є надуманою та передчасною, оскільки це його рідна донька, яку він любить і буде матеріально допомагати в силу своїх можливостей далі, не залежно від того чи буде рішення суду чи ні. Щодо тверджень позивачки стосовно того, що він не здійснює догляд за донькою, не приймає ніякої участі у її вихованні, фізичному та моральному розвитку, слід зазначити , що твердження позивачки не відповідають дійсності, оскільки позивачка починаючи з моменту розлучення і по сьогоднішній день, сама не дозволяла йому бачитися зі своєю донькою, постійно чинила перешкоди, на телефонні дзвінки з проханням побачитися з донькою відмовляла, але доказів про це він також не має. У зв'язку з цим він не мав можливості спілкуватися із донькою та приймати участь у її вихованні. Ці факти можуть підтвердити свідки. З цією проблемою до суду він не звертався, оскільки був юридично необізнаним з цих питань. Проте, на сьогоднішній час, звернувшись за юридичною допомогою, після поданого до нього позову, ним була подана заява в порядку ст. 158 СК України до Виконавчого комітету Гожулівської сільської ради Полтавського району як органу опіку та піклування з проханням визначити способи його участі у вихованні доньки та спілкуванні з нею хоча б два рази на місяць з дев'ятої години ранку до сімнадцятої години з можливістю відвідування донькою його місця проживання. Прохав, щоб при вирішенні даного спору, була також взята до уваги його думка при прийнятті рішення, оскільки він вважає, що на сьогоднішній день, він знаходиться також в дуже важкому моральному та матеріальному становищі, оскільки допомагає своїм непрацездатним батькам, які є пенсіонерами. Адже відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Так, відповідно до його свідоцтва про народження його батьками є : [PERSON] та [PERSON], які є пенсіонерами з 19.10.2013 року та 22.01.2014 року. Згідно довідки про склад сім»ї обоє зареєстровані та проживають [ADDRESS]. Крім того, як підтверджує виписка з медичної картки стаціонарного хворого на ім'я [PERSON] - його мати перебувала з 03.01.2018 р. по 19.01.2018 р. на лікуванні у Полтавській обласній клінічній лікарні ім. М.В. Скліфосовського з діагнозом: перелом обох кісток у нижній третині нижньої гомілки. Також, згідно виписного епікризу [PERSON], знаходився на лікуванні в Диканській центральній районній лікарні в період з 09.10.2014 р. по 21.10.2014 р. з діагнозом: гостра виразка шлунку, з подальшим її оперуванням. Відповідно до іншого виписного епікризу він знаходився на лікуванні, яке було необхідне після перенесеної раніше операції в Диканській центральній районній лікарні в період з 19.01.2016 р. по 28.01.2016 р. Тому, враховуючи вищенаведені факти, була необхідність витрати значної суми коштів на лікування як своїх батьків, так і самого себе. Крім того, він намагається облаштувати своє власне особисте життя. У теперішній час він перебуває у шлюбі з [PERSON], яка має малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та сама дружина є безробітною. Адже відповідно до довідки із Диканського районного центру зайнятості [PERSON] з 01.03.2018 року і по сьогоднішній час перебуває на обліку як безробітня і отримувала соціальну допомогу в сумі, яка варіювалась від 1 545 грн. до 1 805 грн., однак з вересня місяця 2018 року вона перебуває на обліку як безробітня вже без виплати соціальної допомоги. Таким чином, окрім його непрацездатних батьків - пенсіонерів, він має на утриманні ще безробітню дружину та її малолітнього сина. Щодо прохання позивачки стосовно збільшення розміру аліментів, то нею не було надано жодних доказів про зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров'я тощо. Крім того, відповідно до п.1-4 ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, у теперішній час, він не працевлаштований та постійного заробітку немає. Його вкрай малих та не регулярних заробітків вистачає лише на їжу та предмети першої необхідності для його непрацездатних батьків та його нової сім'ї. Що ж стосується вимоги позивачки стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки [PERSON], то вважає цю вимогу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ст. 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьківських прав, серед яких пункт 2, на який і посилалась позивачка у своїй позовній заяві, передбачає підставою позбавлення батьківських прав ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Він не являється ні хронічним алкоголіком ні наркоманом. Як уже зазначалось раніше, вінне ухилявся від виконання таких обов'язків, Позивач починаючи з моменту розлучення і по сьогоднішній день сама не дозволяла йому бачитися зі своєю донькою, постійно чинила перешкоди, на телефонні дзвінки з проханням побачитися з донькою відмовляла. У зв'язку з цим він не мав можливості спілкуватися із донькою та приймати участь у її вихованні. Крім того, в силу своєї можливості він сплачував певні грошові суми, про що є відповідні докази. Оскільки він позовні вимоги не визнає, ніяких витрат не поніс та не планує понести, тому прохав покласти всі судові витрати на позивачку. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.07.2010 року по 17.10.2012 року ( а. с. 7 ), від якого мають неповнолітню дитину - [PERSON], 16.03.2011 року ( а. с. 6 ), яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні ( а. с. 10 ). Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.11.2012 року стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця с. Збора Калуського району Івано-Франківської області, проживаючого в [ADDRESS] працюючого машиністом очищувальних машин ПАТ «Полтавський олійноекстракційний завод -[PERSON]» в м. Полтава по вул. М. Бірюзова, 17 , ідентифікаційний номер [NUMBER], інші відомості суду не відомі, на користь [PERSON], аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 17.10.2012 року і до досягнення дитини повноліття та користь Держави судовий збір в розмірі 214,60 грн. ( а. с. 9 ). Як вбачається з даного рішення суду відповідач надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення ( а. с. 9 ), тобто відповідач знав про обов»язок сплати аліменти на користь дитини та примусове стягнення аліментів через виконавчу службу. Згідно довідки-розрахунку Диканського РВ ДВС від 09.08.2018 року сума заборгованості по аліментах [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини станом на 01.08.2018 року складає 66 869,28 грн. ( а. с. 8 ). Згідно проведеного перерахунку надано суду довідку-розрахунок Диканського РВ ДВС від 10.09.2018 року сума заборгованості по аліментах [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини станом на 01.09.2018 року складає 40 775,19грн. ( а. с. 41 ). Згідно наданої суду довідки про доходи № від 11.09.2018 року за період роботи [PERSON] в ПП [PERSON] та ПП [PERSON] з лютого 2015 року по липень 2015 року, з серпня 2015 року по листопад 2015 року, з вересня 2016 року по квітень 2017 року йому нараховувалась заробітна плата, але аліменти не відраховувались із заробітку ( а. с. 42-44 ) та ним аліменти добровільно не сплачувались за рішенням суду. Згідно наданих суду довідок [PERSON] перебував на обліку як безробітний в Диканській районній філії Полтавського ОЦЗ з липня 2013 року по липень 2014 року, з липня по серпень 2015 року, з листопада 2015 року по серпень 2016 року, в вересні 2016 року, з грудня 2017 року по квітень 2018 року ( а. с. 45-49 ). Згідно висновку служби у справах дітей Полтавської РДА від 30.08.2018 року № 300/01-56 Служба у справах дітей вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO] ( а. с. 78-80 ). З наданих суду представником позивача довідок та характеристик вбачається, що [PERSON] не брав участі у створенні належних умов для проживання, навчання та виховання своєї дочки - [PERSON], не цікавився її розвитком та навчанням ( а. с. 81-91 ). Свідок [PERSON] ( а. с. 122 ), який є батьком позивачки, вказав, що дочка постійно проживає від них за 100 м. по одній вулиці. Відповідач з моменту вагітності погано до неї відносився погано, бо не готов був до шлюбу, а після розірвання шлюбу стало ще гірше, бо дочка всіма проблемами дочки займалась сама, а вони як батьки їй всіляко допомагали. Його дружині прийшлося звільнитися з роботи, а дочці вийти на роботу. Відповідач ніколи не відвідував дочку - його онуку і вона його не знає взагалі. Вони самостійно займалися і займаються вихованням та розвитком онуки, допомагаючи дочці, водили на різні кружки і вона має досягнення у танцях. А на даний час як рідний батько про неї піклується и виховує чоловік дочки. Дитина взагалі не згадує, не питає, не сумує за біологічним батьком. Свідок [PERSON] ( а. с. 123 ), який є братом позивачки та є вчителем у школі, повідомив, що ніякої радості у сестри під час перебування у шлюбі з відповідачем він не помічав, бо батька у дочки сестри просто не було ні при народженні ні після народження, так як завжди він мав лише свої справи і своїх друзів, з якими і проводив свій час. Внаслідок чого шлюб розпався і всі тяготи по догляду за дитиною, вихованню, розвитку, забезпеченню легли на його сестру та батьків, а сестрі прийшлося в 1 рік дочки вийти на роботу, а його матері звільнитися з роботи. Дитина про батька ніколи не згадувала, бо він ніколи з дочкою не спілкувався жодного разу, як і його родина не цікавилася дитиною, не вітали з днем народження. Свідок [PERSON] ( а. с. 124 ), яка є матір»ю відповідача, пояснила, що коли сторони жили подружжям, то в них було все нормально, а коли розвелись, то її син сплачував аліменти лише коли працював, а коли він не сплачував, то вони з батьком сплачували за нього. Але, в даний час, коли син одружився вдруге, переніс операцію, є безробітним, то він не може сплачувати і вони не можуть, бо є пенсіонерами. Після їх розірвання шлюбу, то позивачка з ними не спілкувалася, але потім дозволила спілкуватися з дитиною, то вона з нею гуляла, а потім заборонила. На даний час син не працює, але підробляє. Сума боргу аліментів їй відома і вона допоможе йому погасити цей борг в лютому, бо гроші 1 000 грн.. які він нещодавно сплатив, то дали йому вони. А з батьками позивачки вони не спілкуються з дня весілля. Вважає, що її син відповідальний, хоча вона за нього платить аліменти та при можливості він буде сплачувати аліменти, хоча має скрутне становище. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, заслухавши свідчення свідків, вважає, що позовна вимога щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягає задоволенню із підстав, вказаних у позові, відповідно до ст. 155, 164-165 СК України, оскільки однією з підстав позбавлення батьків батьківських прав є ухиляння від виконання своїх батьківських обов»язків по вихованню та забезпеченню дитини, що доведено позивачкою наявними доказами. В вимозі про збільшення розміру аліментів необхідно відмовити за безпідставністю згідно положень ст. 182 ч. 1 п. 1 - 4 СК України. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України, на батьків покладається обов'язок виховувати, ростити дитину, турбуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та інше. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний, духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до п. 7 вищезазначеної Постанови, факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Відповідно до п.2. ч.1. ст. 164 СК України, однією з підстав позбавлення батьків батьківських прав є ухиляння від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Всі ці вимоги і норми ніколи не виконувались відповідачем. Ст. ст. 150 СК України визначені обов'язки батьків що до виховання та розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СКУ передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він: ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судові витрати по справі понесені позивачем підлягають відшкодуванню частково із відповідача відповідно до задоволеної частини вимог на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial