Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], уродженку [INFO] такою, що втратила право на користування житловою площею в будинку № 4 по вул.Лозова в м. Коломия Івано-Франківської області. В позовній заяві казала, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 3/5 частини будинку №4 по вул. Лозовій в м. Коломиї. Інші 2/5 частини даного будинку належить третій особі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 листопада 2004 року. 12.06.2017 між позивачкою та третьою особою укладений договір про поділ спірного житлового будинку. Крім позивачки у спірному житловому будинку зареєстрована колишня дружина сина позивачки [PERSON], яка ще до розірвання шлюбу близько 17 років назад виїхала до Сполучених Штатів Америки і до даного часу не поверталася. В судове засідання від позивачки поступило письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не зявилась без поважної причини, про день,час та місце слухання справи була належним чином повідомлена шляхом публікації оголошення в газеті «Галичина». Третя особа без самостійних вимог в судове засідання подала письмове клопотання про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Розглянувши матеріали по справі, та письмові клопотання позивачки і третьої особи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 19 листопада 2004 року державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори [PERSON] (реєстр № 2-2852), є власником 3/5 частини будинку №4 по вул. Лозовій в м. Коломия, а інші 2/5 частини належать третій особі [PERSON] 12 червня 2017 року між позивачкою та третьою особою був укладений договір про поділ житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр №967) (а.с. 11-12). На підставі даного договору позивачці належить 3/5 частки спірного житлового будинку загальною площею 55,9 кв.м. Згідно рішення Коломийської міської ради № 124 від 23 травня 2017 року 3/5 часткам житлового будинку було присвоєно адресний номер: [ADDRESS] (а.с. 10) ,що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13). У власність третій особі [PERSON] перейшли 2/5 частки спірного житлового будинку загальною площею 32,5 кв.м. та підставі рішення Коломийської міської ради присвоєно адресний номер: [ADDRESS] ,що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 19). В будинку № 4 по вул.Лозова в м. Коломия, крім позивачки, в якості членів її сімї зареєстровані: син [PERSON], син [PERSON] та з 02 червня 1990- року бувша дружина сина [PERSON] відповідачка [PERSON]. (а.с. 17) 19 липня 2005 року шлюб між сином позивачки [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-НМ 3003466, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с. 16). Однак близько 17 років тому відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки і на даний час не поверталася, відповідно тривалий час відповідачка не проживає у спірному будинку, участі в утриманні будинку не приймає, не сплачує комунальні платежі та втратила інтерес до спірного житла. На підставі Акту обстеження господарства від 12 січня 2018 року, складеного депутатом Коломийської міської ради [PERSON] за участі сусідів будинку № 4 по вул.Лозовій в м. Коломия [PERSON] спірним житлом не користується більше 17 років, ніхто із сусідів її не бачив та особистих її речей не виявлено. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року\~ щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» \~ \~\~ Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. \~\~ 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. \~ 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» \~ У відповідності до Рішення\~ Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд\~ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд зазначає, що з підписанням\~ Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка\~ намагається\~ вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом\~ європейської спільноти. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2005 року відповідач не проживає в спірному будинку. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованим в ньому, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг, у будинку відсутні будь-які його речі. Крім того, оскільки позивачі не домовлялися з відповідачем про його відсутність в їхньому житлі понад шість місяців, він втратив право на користування житлом. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Однак відповідачка добровільно відмовилась від свого права на захист,в судові засідання не зявлялась. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Пілся того, як відповідачка перестала проживати з сином позивачки, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідачка не пов'язана спільним побутом зі своїм колишнім чоловіком, не мають з нею спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Позивачка є власником будинку, відповідно має право на його розпорядження за власним розсудом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення. Наведене підтверджується наступними документами копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом, копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією рішення Коломийської міської ради від 23.05.2017 року, копією договору про поділ житлового будинку, копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією свідоцтва про розірвання шлюбу, довідками Управління надання адміністративних послуг № 11208 від 04.12.2017 року та № 11209 від 04.12.2017 року,копією будинкової книги, актом обстеження від 12 січня 2018 року, копією паспорта та іншими перевіреними доказами. На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України,\~ ст.ст.316,317,319,321,322,386,391\~ Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах\~ [PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та\~ «East\Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року\~ та

Outcome: approved