Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом та просять постановити рішення, яким визнати за ними права власності за кожною по 1/3 частині житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивують тим, що станом на 14 квітня 1991 року це домоволодіння відносилось до колгоспного двору та до його складу входили: голова двору - [PERSON], яка померла [INFO], її син [PERSON], який помер [INFO] та його дружина [PERSON], одна з позивачів по справі. Кожний з них набув право власності на 1/3 частку цього будинку, але не отримав правовстановлюючих документів. Отже, позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння як за спадкоємицею за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння як за спадкоємицею за заповітом від 13 жовтня 2010 року після смерті бабусі [PERSON], померлої [INFO]. Позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння як за членом колишнього колгоспного двору. Вони не можуть оформити належним чином право власності на свої частки, оскільки у них відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.173). В позовній заяві просили розглядати справу у їх відсутність (а.с.5). Крім того, позивачка [PERSON], яка представляє, крім своїх, і інтереси позивачек [PERSON] та [PERSON] за довіреністю (33,35), надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без участі позивачів (а.с.174). Відповідач - Калчівська сільська рада Болградського району Одеської області - до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщався відповідно до чинного законодавства (а.с.42,45). Позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути без участі їх представника, про що надав заяву до суду (а.с.47). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: [PERSON] - голова двору, її син [PERSON] та невістка [PERSON], позивачка по справі. Відповідно до постанов Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області позивачам [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом у зв'язку з відсутністю на ім'я спадкодавців правовстановлюючих документів на частки будинку (а.с.30,31). Крім того, державний реєстратор прав на нерухоме майно рішенням від 23.06.2017 року відмовила позивачці [PERSON] у реєстрації права власності в зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує набуття нею права власності на 1/3 частку вищеназваного домоволодіння як за членом колгоспного двору (а.с.32). Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частці вищезазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що підтверджується довідкою, виданою Калчівською сільською радою Болградського району Одеської області відповідно до запису погосподарської книги № 2303391 (а.с.21), технічним паспортом (а.с.23-27), архівного витягу з рішення № 2 від 27.01.1997 року виконавчого комітету Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.29). Рішення Калчівською сільською радою Болградського району Одеської області про визнання права власності на вказане домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] - не приймалося протягом 1991 - 2017 року (а.с.22). Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване чи придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження чи придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). На даний час, відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, з останніми змінами внесеними Законом України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII. Положеннями ст. 3 ч.3 названого Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до частини другої статті 18 названого Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно частини другої і десятої статті 18, частини першої статті 20, частин другої і третьої статті 32, частини третьої статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 затверджено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивачка [PERSON] будучи власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS], не може зареєструвати право власності в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються її права як власника. [INFO] - помер [PERSON], запис акта про смерть № 43 від 22.07.2010 року, на підставі якого видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. Вказану спадщину прийняла його донька [PERSON] шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Зі спадкової справи № 512/2010 (а.с.51-107) вбачається, що спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON], донька, дружина та мати померлого відповідно, заявами від 06.10.2010 року відмовилися від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] на користь його другої доньки, позивачки [PERSON]. А позивачка [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини та 11.11.2011 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на право на пайовий фонд майна МСК «Калчево», на грошовий внесок по рахунку [NUMBER] у Калчівському відділенні АТ «Держощадбанк» та на земельну ділянку площею 2.07 га, розташовану на території Калчівської сільської ради (а.с.19, 20). Разом з цим, приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєва В.Б. відмовила позивачці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку з дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджував би належність частки будинку спадкодавцеві (а.с.31). Родинні відносини між спадкоємицею [PERSON] і спадкодавцем [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Положеннями ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачка [PERSON] як спадкоємиця за законом першої черги вважається такою, що прийняла спадщину, що відкрилася після смерті батька [PERSON] На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивачка набула право на це майно, тобто на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS]. [INFO] - померла [PERSON], запис акта про смерть № 63 від 10.12.2010 року, на підставі якого видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.18). Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], посвідченим секретарем виконкому Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області від 13.10.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 1587, є її онука, позивачка [PERSON] (а.с.175). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Вказану спадщину прийняла позивачка [PERSON] як спадкоємець за заповітом шляхом звернення з заявою до Болградської районної державної нотаріальної контори, що підтверджується копією спадкової справи № 174/2011 року, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.108-171). Таким чином, позивачка [PERSON], як спадкоємиця за заповітом своєчасно прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті її бабусі [PERSON] На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивачка набула право на це майно, а саме на 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями при ньому, що розташований по [ADDRESS]. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved