Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, в якій просили визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на проживання в квартирі [ADDRESS] з підстав не проживання в квартирі понад шість місяців без поважних причин, що передбачено ст. 72 ЖК України. В судовому засіданні позивачами було змінено підставу позову шляхом подання позовної заяви в новій редакції, яка була підтримана позивачами і представником одного з позивачів в судовому засіданні, в якій позивач просили задовольнити їх позов з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України, через на не проживання відповідачів в квартирі понад один рік без поважних причин. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення, в яких просили відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності належними і допустимими доказами. Представник третьої особи - органа опіки та піклування Дніпровсько районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні за клопотанням позивача була допитана свідок [PERSON], яка показала, що є сусідкою по квартирі, підтвердила факт підписання нею акту про не проживання відповідачів квартирі, зазначила, що двічі підписувала акт в ЖЕД, оскільки в перший раз не було зазначено дати, підтвердила, що на власні очі бачила, як [PERSON] з дитиною в серпні 2015 року з речами покинула квартиру і з того часу там не проживає. Суд, вислухавши пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду сторонами докази в їх сукупності та взаємозв»язку, встановив наступне. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1998 року, зареєстрованого у Київському БТІ, запис у реєстровій книзі за № 1746 від 10.01.1999 року. З довідки місця проживання, виданої КП «Центр комунального сервісу» №1349 від 27.04.2016р. убачається, що у вказаній квартирі зареєстровані всі власники, а також відповідач [PERSON] і малолітній [PERSON], 2011 року народження, який є сином одного з позивачів [PERSON] Згідно копії наданого позивачами суду акту від 13.03.2016р., який наданий в копії і міститься в матеріалах справи (а.с. 8), [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] не проживає за вказаною адресою з» (дата відсутня). Згідно копії цього ж акту від 13.03.2016р., який наданий в копії і міститься в матеріалах справи (а.с. 56), [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] не проживає за вказаною адресою з серпня 2015 року. Даний акт містить дописування, тому не може бути прийнятий судом до уваги, як належний і допустимий доказ. Однак, в судовому засіданні допитана свідок [PERSON] підтвердила факт підписання нею і одного і другого акту, оскільки начальник побачив цю проблему і дату було зазначено, оскільки саме у серпні 2015 року відповідач із сином виїхала з квартири. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала ту обставину, що в серпні 2015 року вона з речами виїхала з квартири, однак, заперечувала факт відсутності у неї поважних причин для такого від»їзду, зазначивши, що її колишній чоловік вчиняв по відношенню до неї насильство, що підтверджується довідкою Київського міського центру роботи з жінками №131 від 17.08.2015р.. Представник позивача пояснив в судовому засіданні, що таке насильство вплинуло на стан дитини, надавши результати дослідження психоемоційного стану від 30.03.2016р. Надаючи оцінку цим довідкам і дослідженню в межах ти обставин, що підлягають доказуванню у справі, суд також не може прийняти ці докази до уваги, як належні і допустимі докази, оскільки вони не містять інформації про те, що позивачами чиняться перешкоди відповідачці у проживанні в квартирі чи користуванні житловим приміщенням у квартирі. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів того, що між співвласниками житла і відповідачем наявні домовленості про порядок користування житлом, матеріали справи не містять. Показаннями свідка підтверджується той факт, що фактично у квартирі відповідач перестала проживати з серпня 2015 року, що остання визнає і зазначала у власній позовній заяві про розірвання шлюбу з [PERSON], поданою до суду 12.08.2015р., і з того часу у квартирі не проживає, своїх речей не має, витрати на утримання квартири не несе. Довідкою ЖЕД-№411 від 11.05.2016р. і листом Дніпровського управління поліції ГУ НП України у м. Києві від 23.05.2016р. підтверджується відсутність від відповідачки будь-яких заяв/звернень/скарг тощо з приводу перешкоджання у її проживанні позивачами чи іншими особами з 2015 року. Як роз'яснено в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється , зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року визначено, що вказаний вище Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Належними доказами підтверджений факт не проживання відповідача [PERSON] та її сина [PERSON] понад один рік без поважних причин у квартирі, належній позивачам на праві власності, що дає підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі. Однак, вирішуючи позов в частині позовних вимог до малолітньої дитини[PERSON], 2011 року народження, слід звернути на увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як зазначено вище, батьком малолітнього є один з позивачів - [PERSON], один зі співвласників квартири. Позивачами суду не надано належних і допустимих доказів того, що дитина на даний час має інше місце проживання, зокрема, з матір»ю, яке відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». За таких обставин, правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог до малолітнього [PERSON], 2011 року народження, суд не убачає. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, судові витрати, фактично понесені позивачами, слід стягнути з відповідача в рівних частках на їхз користь пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial