Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, який змінювали та уточнювали /а.с.205/, та в якому просять припинити право власності [PERSON] на1/500 ідеальних часток квартири [ADDRESS]; припинити право власності малолітньої [PERSON], [INFO], на 4/500 ідеальних часток зазначеної квартири; визнати за іншими співвласниками цієї квартири: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних долях право власності на 1/500 ідеальну частку квартири, що належить [PERSON], та 4/500 ідеальних частки квартири, що належить [PERSON], що в сукупності становить 1/100 ідеальну частку квартири; виселити [PERSON] з вказаної квартири; виплатити [PERSON] вартість належної йому 1/500 частки цієї квартири. Свої вимоги мотивують тим, що зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності наступним особам в таких частках: [PERSON] 3/10 частки (1/5 + 1/10); [PERSON] 1/5 частки, [PERSON] 1/5 частки; [PERSON] 1/5 частки; [PERSON] 1/500 частки; [PERSON] - 9/10 частки (1/20 + 1/25); [PERSON] 4/500 частки. Відповідач знущається над ними, як фізично так і морально, чому є чисельні документальні підтвердження. Частки відповідача та його доньки [PERSON] в квартирі є незначними і не можуть бути виділені в натурі, а сама ця квартира є неподільною річчю. В звязку із вказаним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що відповідач та його діти [PERSON] та [PERSON] на даний час не проживають у [INFO], проте відповідач має ключі від квартири, періодично туди навідується, оскільки він замкнув на ключ одну з кімнат та зберігає там свої речі. Відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], а відтак припинення права власності на його частку в їх квартирі не завдасть йому ніякої шкоди. У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, подали до суду письмові заперечення /а.с.86,87/, дали пояснення аналогічні зазначеному у запереченні, додатково пояснивши, що відповідач бажає проживати у [INFO], проте змушений тимчасово проживати в [INFO], яка крім нього належить на праві спільної сумісної власності ще пятьом особам, зокрема його сестрі [PERSON], яка веде аморальний, антисоціальний спосіб життя, часто вчиняє насильство в сімї, через таки її дії одна її дитина загинула, а відтак в цій квартирі проживати неможливо, оскільки існує реальна загроза для життя і здоровя його дітей. В звязку з вказаним, просять у позові відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи проти позову в частині припинення право власності малолітньої [PERSON] на 4/500 ідеальних часток зазначеної квартири заперечила, в іншій частині поклалася на розсуд суду, пояснивши, що рішення суду має бути винесене, з урахуванням інтересів малолітніх дітей. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з довідкою ЛКП «Скнилівок» від 02.03.2015 року в квартирі [ADDRESS] /а.с.134/ зареєстровано вісім осіб, а саме: позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], донька останньої [PERSON], відповідач [PERSON] та діти останнього: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO].. Фактично у зазначеній квартирі проживають пять осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], та повнолітні діти останньої [PERSON] та [PERSON], останній проживає без реєстрації, зазначені обставини визнаються учасниками судового процесу, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 07431-3 від 12.09.1996 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.157/. Зі змісту ч. 2 ст. 371 ЦК України вбачається, що вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, частка кожної із вищевказаних осіб у спірній квартирі складала 1/5. 20.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб /а.с.7/, від шлюбу в них народилася донька [PERSON], [INFO]. 21.05.2010 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] померла /а.с.8/. Як убачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.2011 року, посвідченого держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] її 1/5 частки квартири [ADDRESS] була успадкована наступним чином: 1/10 частку зазначеної квартири успадкувала [PERSON], а по 1/20 частки - [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] /а.с.9/. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] 25ю07.2012 року уклав шлюб з [PERSON] /а.с.137/, в шлюбі в них народилося двоє дітей [PERSON], [INFO]/а.с.136/, та [PERSON], [INFO] /а.с.244/. 23.05.2014 року [PERSON] віддарував своїй доньці [PERSON] 4/500 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири малолітній дитини, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 126 /а.с.123-125/. 09.09.2014 року [PERSON] віддарував своїй доньці [PERSON] 1/25 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири малолітній дитини, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 203 /а.с.126-128/. Таким чином, на день вирішення спору квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності наступним особам в таких частках: [PERSON] 3/10 частки (1/5 + 1/10); [PERSON] 1/5 частки, [PERSON] 1/5 частки; [PERSON] 1/5 частки; [PERSON] 1/500 частки; [PERSON] - 9/10 частки (1/20 + 1/25); [PERSON] 4/500 частки. [PERSON] разом зі своєю дружиною та трьома дітьми проживає в [INFO], зазначена обставина визнаються учасниками судового процесу, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до свідоцтва про право власності № 234595 від 03.04.2008 року зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належить шести особам, а саме: [PERSON], його доньці [PERSON], матері [PERSON], сестрі [PERSON] та двом дітям останньої [PERSON] та [PERSON] /а.с.88/. Позивачі у своєму позові просять припинити право власності малолітньої [PERSON] на 4/500 частки спірної квартири, мотивуючи це тим, що частка останнього у квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, а сама ця квартира є неподільною річчю. Як убачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 013/15 від 23.03.2015 року розподіл квартири [ADDRESS] між співвласниками, з урахуванням їх часток, є неможливий; зазначені частки 1/500 (0,1568 кв.м.) та 4/500 (0,6272 кв.м.) ідеальні частки квартири є незначними /а.с.169-283/. Відповідно до ст. 365 ЦК України: 1. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. 2. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Зі змісту зазначеної норми випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (затвердженої резолюцією ГА ООН від 21.11.1989р., ратифікованою постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. З аналізу вищевказаних нормативних актів слідує, що нерухоме майно, яке належить малолітній особі може бути відчужене лише за наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Як убачається з листа Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 10.12.2014 року № 32-вих-5894 орган опіки і піклування вважає, що припинення право власності малолітньої [PERSON] на 4/500 ідеальних часток квартири [ADDRESS] можливе лише у разі коли батьками дитини буде гарантовано збереження її право на житло (забезпечено дитину правом власності у іншому рівноцінному житловому приміщенні) /а.с.207/. Позивачі не надали суду допустимих та належних доказів, які б вказували на те, що у випадку припинення права власності малолітньої [PERSON] на 4/500 частки у спірній квартирі, з виплатою їй компенсаційних, їй буде забезпечено право власності у іншому рівноцінному житловому приміщенні. Суд не бере до уваги твердження позивачів, що відповідач [PERSON] може віддарувати малолітній [PERSON] таку ж саму частку в квартирі [ADDRESS], оскільки зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності шести особам, а не лише відповідачу /а.с.88/, крім того, зазначена квартира перебуває в арешті, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.09.2014 року /а.с.208/. За таких обставин, беручи до уваги, що відсутній попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження 4/500 частки спірної квартири, яка належить малолітній [PERSON], а також, те, що відсутні докази, які б однозначно вказували, що у випадку відчуження вказаної частки дитину буде забезпечено правом власності у іншому рівноцінному житловому приміщенні, суд приходить до висновку, що припинення права власності на зазначену часку у нерухомому майні призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини, а відтак таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам та житловим правам малолітньої [PERSON], і тому у задоволенні позовної вимоги про припинення права малолітньої [PERSON] на 4/500 частки спірної квартири слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо позовної вимоги про припинення права власності [PERSON] на 1/500 частки спірної квартири, то у задоволенні цієї вимоги також слід відмовити з огляду на наступне. Позивачі у своєму позові просять припинити право власності [PERSON] на 1/500 частки спірної квартири, мотивуючи це тим, що частка останнього у квартирі є незначною, а спільне користування цієї квартирою позивачами і відповідачем не можливо через постійні конфлікти, які між ними виникають. Як вже зазначалося вище 1/500 частки квартири є незначною, що підтверджено висновком судово-будівельної експертизи. У матеріалах справи містяться чисельні докази, що між відповідачем [PERSON] та його колишнім тестем та тещею існує тривалий конфлікт, зокрема це підтверджується вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2013 року /а.с.10-15/, яким відповідача було засуджено за ст.ст. 75, 123 КК України на два роки обмеження волі з іспитовим строком на два роки. Зазначеним вироком встановлено, що 24 квітня 2012 року о 09.00 год., у приміщенні квартири № 33 на вул. Виговського 85 у м. Львові між підсудним [PERSON] та потерпілим [PERSON], на ґрунті тривалих неприязних стосунків, виник конфлікт. Під час даного конфлікту потерпілий [PERSON] виражався на адресу [PERSON] нецензурною лайкою, ображав підсудного [PERSON] та кинувши у підсудного керамічну чашку, яка розбилась об двері, уламками чашки спричинив підсудному [PERSON] рани та подряпини, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. В подальшому потерпілий [PERSON] наніс кілька ударів деревяною палицею по тілу підсудного [PERSON] спричинивши йому легкі тілесні ушкодження. Підсудний [PERSON] будучи спровокованим поведінкою потерпілого [PERSON], що виразилась в нанесенні тілесних ушкоджень та нецензурній лайці на його адресу, перебуваючи, внаслідок вказаних дій потерпілого, у стані підвищеного психоемоційного збудження, з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень, умисно, скляним кухлем, наніс потерпілому [PERSON], удар в голову зліва, спричинивши потерпілому [PERSON] умисне тяжке тілесне ушкодження. Разом з тим, у судовому засіданні достовірно зясовано, що в квартирі [ADDRESS], в якій проживає відповідач з дітьми також існує тривалий конфлікт між [PERSON] та його сестрою , яка також проживає у цій квартирі, що підтверджується листом Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 07.10.2014 року № 71/М-18/Аз /а.с.147/, зі змісту якого вбачається, що відповідач неодноразово звертався в органи міліції з приводу конфлікту зі сестрою. Крім того, [PERSON] неодноразово вчиняла насильство в сімї, зокрема і по відношенню до неповнолітніх дітей, що підтверджується постановами Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2011 року, 04.03.2011 року, 18.06.2012 року, 16.01.2013 року, 29.07.2013 року про розгляд адмінматеріалів про притягнення її до адміністративної відповідальності /а.с.149-153/. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 26.05.2004 року було закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 107 КК України від 1960 року внаслідок амністії, з одночасним звільненням її від кримінальної відповідальності /а.с.216/. Зазначеною постановою суду було встановлено, що [PERSON] протягом 1998 року систематично наносила своєму синові [PERSON], [INFO], удари руками, ременем, а також вчиняла інші насильницькі дії, завдавали йому фізичного болю. За таких обставин, суд вважає цілком логічними та підставними твердження відповідача та його представника, що проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в одній квартирі з їх тіткою [PERSON] може нести загрозу для здоровя та життя дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, місцем проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] є місце проживання їх батька [PERSON], а в [PERSON], враховуючи, що батько є єдиним її опікуном, і не може бути іншого місця проживання. За таких обставин, якщо право власності відповідача на 1/500 частини квартири [ADDRESS] буде припинено, а його самого буде виселено з цієї квартири, то в нього припиняться і всі права на користування цією квартирою, а відтак вказана квартира перестане бути його місцем проживання, що в свою чергу призведе до того, що малолітні діти будуть позбавленні права на користування спірною квартирою, оскільки в силу положень ч. 4 ст. 29 ЦК України ця квартира не може вважатися їх місцем проживання, оскільки двоє цих дітей не досягли ще 10-ти річного віку. Всі вищевказані обставини призведуть до звуження обсягу існуючих майнових прав обох дітей, а відтак припинення права власності на частку в квартирі завдасть істотної шкоди інтересам та житловим правам його малолітніх дітей, що суд, беручи до уваги принцип закріплений в Конвенції про права дитини не може допустити. Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що у позовних вимогах про припинення права власності [PERSON] на частку в спірній квартирі та його виселення слід відмовити, оскільки таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам та житловим правам його малолітніх дітей. У всіх інших вимогах щодо визнання права власності за позивачами на частки квартири, які належать відповідачу та його дитини [PERSON], стягнення компенсаційних коштів на користь відповідача також слід відмовити, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про припинення права на частку у спільному майні та виселення, а відтак не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed