Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивачка 22.02.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за яким просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу №1262 від 28.12.2015 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з продажу 2/3 часток дачних будівель, що знаходяться за адресою: м. Одеса, пров. Морський, буд.4. посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON]; - скасувати державну реєстрацію права власності від 28.12.2015 року, номер запису про право власності 12801759, про реєстрацію за [PERSON] 2/3 частки у праві власності на дачні будівлі, що знаходяться за адресою: м. Одеса, провулок Морський,4, проведеної приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обмежень, індексний номер 27591658 від 28.12.2015р.; - визнати недійсним договір купівлі-продажу №1267 від 28.12.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], з продажу 1/3 частки дачних будівель, що знаходяться за адресою: м. Одеса, провулок Морський, будинок №4, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON]; - скасувати державну реєстрацію права власності від 28.12.2015, номер запису про право власності 12802352, про реєстрацію за [PERSON] 1/3 частки у праві власності на дачні будівлі, що знаходяться за адресою: м. Одеса, провулок Морський,4, проведеної приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обмежень, індексний номер 27599007 від 28.12.2015; - зобовязати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передають у власність (продають), а [PERSON] приймає у власність (купує) 14\\1000 частин дачних будівель (зазначеної на схематичному плані літерою «С» - гараж), розташованих за адресою: м. Одеса, провулок Морський, будинок 4, за ціною 230000,00грн.; - стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позовних вимог відзначила, що 14.08.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (продавці), з однієї сторони, та [PERSON] (покупець), з другої сторони, був укладений попередній договір купівлі-продажу 14/1000 частин дачних будівель (зазначеної на схематичному плані літерою «С» - гараж), розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Морський, будинок 4, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом ОМНО. У рахунок майбутнього укладання основного договору купівлі-продажу відповідно до п.3 попереднього договору [PERSON] передала, а [PERSON]В, [PERSON] та [PERSON] отримали кошти в розмірі 115000 грн., що за домовленістю сторін в еквіваленті становило 5000 доларів США. Відповідно до п.1 попереднього договору термін укладання сторонами основного договору був встановлений 14 лютого 2016 року. 09 лютого 2016 року позивачка направила відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомлення від 08.02.2016р. про намір укласти основний договір на умовах та в порядку, що визначені попереднім договором, незважаючи на те, що ще в січні 2016 року відповідачі надіслали приватному нотаріусу [PERSON] та позивачці лист, в якому повідомили про неможливість укласти основний договір у звязку з неможливістю отримання кадастрового номера земельної ділянки, на якій розташований обєкт продажу, так як вважала, що відповідачі у своєму вищевказаному листі вказали надуману підставу неможливості відмови від зобовязань, прийнятих на себе у попередньому договорі, а саме укладення основного договору, умисно порушили домовленості, що були викладені в попередньому договорі. Тому у своїх повідомленнях, які відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали 09.02.2016, позивачка запропонувала вищевказаним особам для укладення основного договору та проведення остаточних розрахунків підготувати усі необхідні документи та о 12год-00хв. 12.02.2016р. або 15.02.2016р. так як 14.02.2016 року припадав на неділю (вихідний), зявитися до приватного нотаріуса [PERSON] для укладення основного договору. Проте, 12.02.2016р. жоден із відповідачів не зявився до вказаного нотаріуса, а 15.02.2016р. відповідачі усно та письмово повідомили позивачці, що не можуть укласти основний договір, а тому повертають грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, які були мною передані в якості авансового платежу по основному договору. Того ж дня в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса [PERSON] позивачка отримала від відповідачів 5000,00 доларів США, про що написала їм розписку. Того ж дня позивачці стало достовірно відомо, що відповідачі не уклали з нею основний договір, так як ще 28.12.2015 року вони здійснили відчуження належних їм дачних будівель, а саме: [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] та [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла у власність 2/3 частки дачних будівель, що знаходяться за адресою м. Одеса, пров. Морський, будинок №4. Відчужувана частка будівель складалась в цілому з дачного будинку під літерами «Г,Г1,Г2», загальною площею 162,7 кв.м., житловою площею 111,7 кв.м., дачного будинку під літерою «Т», загальною площею 26,5кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., дачного будинку під літерою «Р», загальною площею 29,5кв.м., житловою площею 14,4 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «гЗ» - навіс, «оі» - навіс, «02» літня кухня, «оЗ» - навіс, «п1» - сарай, «С»-гараж, «Т1» навіс, «т2» - навіс, №1-3 - огорожа, І - вимощення. Того ж дня - 28.12.2015 року, [PERSON] також уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність 1/3 частку дачних будівель, що знаходяться за адресою: м. Одеса, пров. Морський, будинок №4. Відчужувана частка будівель складалась в цілому з дачного будинку під літерами «Г,Г1,Г2», загальною площею 162,7 кв.м., житловою площею 111,7 кв.м., дачного будинку під літерою «Т», загальною площею 26,5кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., дачного будинку під літерою «Р», загальною площею 29,5кв.м., житловою площею 14,4 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «гЗ» - навіс, «оі» - навіс, «02» літня кухня, «оЗ» - навіс, «пі» - сарай, «С»-гараж., «Т1» навіс, «т2» - навіс, №1-3 - огорожа, І - вимощення. Проте, вважає, що спірні договори мають бути визнані недійсними, оскільки укладені з порушенням вимог чинного законодавства. Зокрема, для укладання договору купівлі-продажу будівлі чи споруди потрібен кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташована будівля (споруда), що відчужується. Проте, усупереч вимогам закону в договорі, укладеному між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та в договорі, укладеному між [PERSON] та [PERSON], відсутній кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовані вищевказані обєкти, серед яких і гараж (літ «С»). Крім того, як вбачається з договору, укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та з договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], в переліку будівель, що продаються, було зазначено гараж (літ. «С»). Тобто цими договорами гараж (літ «С») був вказаний як обєкт договору купівлі-продажу. Однак, на дату укладання зазначених оспорюваних договорів - 28.12.2015 p., гараж (літ «С») як обєкт нерухомості фактично не існував, так як станом на 21.08.2015 року був демонтований [PERSON] на замовлення позивачки відповідно до договору підряду від 16.08.2015 для проведення реконструкції гаражу, як то було передбачено між позивачкою та відповідачами п.5 попереднього договору, що підтверджується Актом про виконання робіт від 21.08.2015, фотографіями території, де знаходився гараж. 3 огляду на це, вважає, що вказані договори купівлі-продажу мають бути визнанні недійсними, так як вони укладені з порушенням закону, а саме укладені відносно вже неіснуючого обєкта нерухомості, тобто у звязку зі знесенням гаражу літ «С» на момент укладення спірних договорів не існував предмет договору купівлі-продажу, викладений в п.1 спірних договорів. Склад відчужуваних часток, що зазначені в спірних договорах, мав би виключати споруду «С» (гараж), або частки мали бути перераховані з виключенням 14/1000 частини дачних будівель, що відповідає споруді гаража. У той ж час, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2016 за відповідачем [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на дачні будівлі, що розташовані за адресою: м.Одеса, провулок Морський, 4 на підставі договору купівлі-продажу №1267 від 28.12.2015 (1/3 частка у праві власності) та договору купівлі-продажу №1262 від 28.12.2015 (2/3 частки у праві власності), а отже і до неї перейшло право власності на знесену та неіснуючу споруду гаражу літ «С», що входить до складу вищевказаного обєкта нерухомості. У той же час продаж часток дачних будівель було вчинено за 420000,00грн та 210000,00грн, оціночна вартість дачних будівель згідно вищевказаних договорів купівлі- продажу складає 629 325, 00 гривень (209775,00грн -1/3 частка та 419550,00грн - 2/3 частки). За умови такої значної вартості гаража, що складає більше 1/3 від загальної вартості дачних будівель, яка вказана в оспорюваних договорах, її не можливо вважати незначною або не вважати гараж не суттєвим обєктом у порівнянні з проданим на користь [PERSON] майном - дачними будівлями. Позивачка вважає, що оціночна вартість часток дачних будівель, яка була проведена ФОП [PERSON] для визначення ціни договорів від 28.12.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (звіт N8-151120-075, ідентифікатор за базою ФДМУ 795543_20112015_NS-151120-075) та від 28.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON]В.(звіт N8-151120-076, ідентифікатор за базою ФДМУ 795571_20112015_NS- 151120-076), визначена з порушенням чинного законодавства та не відповідає дійсній вартості проданого майна. Вважає, що укладенням спірних договорів купівлі-продажу порушено її права, як користувача гаража та особи, яка повинна була його придбати, вказані договори мають бути визнані недійсними, а реєстрація речового права - права власності на вказані в них обєкти нерухомості за відповідачем [PERSON] має бути скасована, так як у цих договорах не вказаний кадастровий номер земельної ділянки, а також ці договори укладені відносно неіснуючого (знесеного) обєкта нерухомості. Окрім вищевказаних порушень закону при укладенні спірних договорів, позивачка вважає, що продавці [PERSON], [PERSON], [PERSON] ввели в оману покупця [PERSON] відносно відсутності прав третіх осіб на вже неіснуючий обєкт продажу, тобто такі їх дії містять ознаки, вказані в ст.230 ЦК України, продавці не тільки приховали відсутність гаражу, а й не повідомили покупця про наявність попереднього договору відносно гаража (літ. «С»), укладеного між ними і [PERSON], який (попередній договір) надавав позивачу право користування та реконструкції гаражу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД№162139 від 19.02.2016 року (а.с.26) позовні вимоги та підстави, якими вони обґрунтовані, підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. При цьому, у минулих судових засіданнях підтвердив, що кошти були повернуті відповідачами. Зазначив, що вважаються, що попередній договір встановив обовязок укласти відповідний основний договір, коли буде відповідний обєкт та отриманий кадастровий номер, повернення суми не припиняє зобовязань. Додатково пояснив, що відповідно до п.5 попереднього договору від 14.08.2015 року позивачка мала право на користування та реконструкцію в 14/1000 частин дачних будівель (зазначеної на схематичному плані літерою «С» - гараж), розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Морський, будинок 4, до укладення основного договору, а саме до 14.02.2016 року. Даний пункт попереднього договору фактично надавав позиваці право користування та реконструкції даного гаражу, тому вважають, що при укладенні оскаржуваних договорів були порушенні її права та вона має право на позов. Позивачка не завершила реконструкцію, проте фактично за рахунок її коштів та домовленостей між сторонами було знищено цей гараж. При цьому на запитання представника відповідача відповів, що позивачка не отримувала дозвільні документи на реконструкцію гаражу, так як ці документи мали отримати власники. Зазначив, що були усні та письмові домовленості між сторонами щодо знесення старого гаражу та будування на його місці нового. Зазначив, що на момент укладення спірних договорів такий обєкт нерухомості (гараж) вже не існував, оскільки ще в серпні 2015 року він був знесений, тобто був проданий обєкт, який не існував. Крім того, у порушення вимог чинного законодавства немає кадастрового номеру земельної ділянки, вартість обєкту значно занижена. Отже, вважає, що оскаржувані договори не відповідають вимогам, передбаченими ст.. 203 ЦК України, тому мають бути визнані недійсними. Крім того, не повідомивши покупця [PERSON] про відсутність такого обєкта як гараж та існування попереднього договору з [PERSON], відповідачі своїми діями ввели в оману [PERSON], та їх дії містять ознаки, вказані в ст.230 ЦК України. Представник [PERSON] [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД №069354) у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог [PERSON], просила відмовити. Пояснила, що строк дії попереднього договору сплив і цей договір взагалі припинив свою дію. Вказала, що навіть на момент укладення попереднього договору, цього гаражу не існувало, що не заперечувалось представником позивачки, були лише стіни. Між сторонами не існувало жодної усної домовленості щодо реконструкції та будування нового гаражу і з такими заявами позивачка до відповідних органів не зверталась. у них була домовленість отримати кадастровий номер, проте оскільки відповідачам усно було розяснено про неможливість такого отримання, останні повідомили позивачку про це, направивши їй відповідне повідомлення. Позивачка кошти за попереднім договором отримала у присутності нотаріуса та жодних претензій не висловила. При цьому неможливо зобовязати укласти договір у судовому порядку. Додатково зазначила, що у позивачки взагалі не виникло право звернення з відповідним позовом, оскільки оскаржуваними договорами її права ніяким чином не порушуються. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засідання висловив заперечення проти позовних вимог [PERSON], надавши відповідні пояснення у письмовому вигляді. Пояснив, що наявність попереднього договору купівлі-продажу 14/1000 частин дачних будівель, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] В,В. та [PERSON], та його не виконання лише дає право позивачці на відшкодування збитків, як це встановлено ч.2 ст. 635 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 02.09.2015 року по справі №6-226цс14. Позивачка не є стороною оскаржуваних договорів, спонукання до укладення основного договору у судовому порядку не передбачено законодавством, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідачів [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус ОМНО [PERSON] у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Суд, урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України та розумних строків розгляду справи, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса ОМНО [PERSON]. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори.\~\~ У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Судом встановлено, що 14 серпня 2015 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) був укладений попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1420.(а.с.8-9). Згідно до п.1 вказаного договору, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зобовязались у майбутньому, в строк до 14 лютого 2016 року, укласти основний договір купівлі продажу 14/1000 частин дачних будівель (зазначеної на схематичному плані літ. «С» - гараж), розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 4, у встановленій формі та на умовах, визначених цим договором. У пункті 2 договору сторонами були визначені наступні істотні умови договору: - продавці [PERSON], [PERSON], [PERSON], покупець [PERSON]; - обєкт: 14/1000 частин дачних будівель (зазначеної на схематичному плані літ. «С» - гараж), розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 4; - ціна визначена сторонами у розмірі 230\~000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 10\~000 дол. США на день посвідчення договору. Інші умови основного договору, які не встановлені цим договором, погоджуються сторонами в основному договорі. За даним попереднім договором (п.3) продавці зобовязались підготувати в строк до укладення основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 14/100 частин дачних будівель, а саме: довідку про склад сімї nа реєстрацію, звіт про оцінку майна, присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, на якій розташований обєкт продажу, а також інші документи, необхідні для посвідчення основного договору. З пояснень сторін та тексту договору встановлено, що у рахунок майбутнього укладення основного договору купівлі-продажу позивачка передала, а відповідачі отримали гроші в сумі 115\~000 грн. (в еквіваленті 5\~000 дол. США) У пункті 5 договору сторони домовились, що [PERSON] має право на користування та реконструкцію в 14/1000 частин дачних будівель (зазначеної на схематичному плані літ. «С» - гараж), розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 4, до укладення основного договору, а саме до 14 лютого 2016 року. Позивачка 08.02.2016 року направила відповідачам повідомлення, згідно якого запропонувала для укладення основного договору та проведення остаточних розрахунків підготувати усі необхідні документи та 12.02.2016 року або 15.02.2016 року зявитись до приватного нотаріуса [PERSON] о 12 год. 00 хв.. Дане повідомлення відповідачі отримали 09.02.2015 року, про що свідчить їх підпис (а.с.11-12). Проте, як встановлено судом, у звязку з тим, що відповідачі (продавці) не мали можливості виконати п.3 попереднього договору, а саме присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, на якій розташований обєкт продажу, останні повідомили про неможливість укладення основного договору купівлі продажу, направивши приватному нотаріусу та позивачці відповідні листи (а.с.10) які вона отримала як вбачається з позову в січні 2016р., та повернувши позивачці попередньо сплачені нею кошти на суму 5\~000 дол. США. Отримання [PERSON] вказаних коштів підтверджується відповідною розпискою від 15.02.2016 року (а.с.14) та зазначенням в позовних вимогах і поясненнями її представника в судовому засіданні. При цьому, представником позивачки не заперечувалось, що відповідачі попередили позивачку про неможливість отримання відповідного кадастрового номеру на вказану частину та подальшого укладення основного договору усно ще у грудні місяці 2015 року, тобто ще до нового року. Також судом встановлено, що 28.12.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу (а.с.22-23), згідно якого [PERSON] та [PERSON] передали у власність, а [PERSON] прийняла у власність 2/3 частки дачних будівель, що знаходяться за адресою м. Одеса, пров. Морський, 4. Відчужувана частка дачних будівель складається в цілому з дачного будинку під літ. «Г, Г1, Г2», загальною площею 162,7 кв.м., житловою площею 111, 7 кв.м., дачного будинку під літ. «Т», загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., дачного будинку під літ. «Р», загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 14,4 кв.м., та надвірних споруд під літ. «т3» - навіс, «о1» - навіс, «О2» - літня кухня, «о3» - навіс, «п1» - сарай, «С» - гараж, «Т1» - навіс, «т2» - навіс, №1,3 огорожа, І вимощення. Дачні будівлі, частка яких продається, розташовані на земельній ділянці, загальною площею 546 кв.м., що знаходяться у фактичному користуванні. Сторони визначили, що продаж частки дачних будівель вчиняться за 420\~000 грн. Даний договір купівлі-продажу від 28.12.2015 року було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстровано у реєстрі за №1262. На час розгляду справи [PERSON] вказаний договір не оспорює. Також, 28.12.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу (а.с. 24-25), за яким [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність (купила) 1/3 частку дачних будівель, що знаходяться за адресою м. Одеса, пров. Морський, 4. Відчужувана частка дачних будівель складається в цілому з дачного будинку під літ. «Г, Г1, Г2», загальною площею 162,7 кв.м., житловою площею 111, 7 кв.м., дачного будинку під літ. «Т», загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., дачного будинку під літ. «Р», загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 14,4 кв.м., та надвірних споруд під літ. «т3» - навіс, «о1» - навіс, «О2» - літня кухня, «о3» - навіс, «п1» - сарай, «С» - гараж, «Т1» - навіс, «т2» - навіс, №1,3 огорожа, І вимощення. Дачні будівлі, частка яких продається, розташовані на земельній ділянці, загальною площею 546 кв.м., що знаходяться у фактичному користуванні. Продаж частки дачних будівель був визначений за ціною 210\~000 грн.. Даний договір купівлі-продажу від 28.12.2015 року було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстровано у реєстрі за №1267. На час розгляду справи [PERSON] вказаний договір не оспорює. Право приватної власності на 2/3 та 1/3 частин дачних будівель, що знаходяться за адресою м. Одеса, пров. Морський, 4, було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.17-18), тобто відповідно до діючого законодавства. Звертаючись до суду з відповідним позовом, [PERSON]Б просить визнати оскаржувані договори недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 377 ЦК України, з урахуванням того, що на момент укладення спірних договорів гараж як обєкт нерухомості не існував, та вартість обєктів продажу за спірними договорами значно занижена. З матеріалі справи та пояснень представника позивача судом встановлено,шо позивачка здійснила реконструкцію вказаного сараю в серпні 2015р. Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зазначене найшло відображення в п.8 укладеного між сторони попереднього договору від 14.08.2015 року, зокрема, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладання договору, повинна відшкодувати стороні збитки, завдані простроченням. Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобовязання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. У п.8 попереднього договору, сторони визначили, що зобовязання, встановлене цим договором, припиняється, якщо основним договор не укладений протягом строку встановленого договору, або якщо жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення. За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України. Припинення зобовязання з попереднього договору внаслідок не укладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обовязку в натурі чи виникнення основного договірного зобовязання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. (правова позиція ВСУ у справі за № 6-226цс1). Як було встановлено судом, основний договір купівлі-продажу у строк, встановлений попереднім договором, тобто до 14.02.2016 року, сторонами укладено не було. Відповідачі попередили позивача про неможливість укладання основного договору в грудні 2015р. При цьому, кошти, попередньо сплачені позивачкою у сумі 115\~000 грн. (в еквіваленті 5\~000 дол. США), відповідачі повернули, про що [PERSON] 15.02.2016 року написана відповідна розписка. Таким чином, суд вбачає, що зобовязання, встановлене попереднім договором від 14.08.2015 року, між сторонами припинилось. З питанням щодо відшкодуванням збитків, передбачених ч. 2 ст. 635 ЦК України, позивачка до сторін чи з відповідним позовом до суду не зверталась, жодних претензій під час повернення відповідачами їй коштів остання не висловлювала. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Згідно ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно з ч. 1\~ст. 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких передбачено визнання правочинів недійсними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено з пояснень сторін, що станом на 21.08.2015 року на замовлення позивачки були здійснені роботи з реконструкції гаражу за адресою м. Одеса, пров. Морський. 4, в частині демонтажу ветхої конструкції гаражу, прибирання сміття, закладки ям, розчищення та влаштування площадки під гаражем для паркування автомобіля. Проте, здійснення цих дій було правом позивачки, передбачене попереднім договором, та здійснювались нею на власний розсуд без згоди відповідачів у встановленому законом порядку, проте це не були істотні умови договору та вчинення цих дій не вказує на порушення прав позивачки, за захистом яких остання звернулась до суду. Знесення позивачкою відповідного гаражу в порушення встановленого законом порядку не є підставою для визнання оскаржуваних договорів недійсними. Крім того, суд звертає увагу, що обєктом оскаржуваних догорів купівлі-продажу від 28.12.2015 року були 2/3 та 1/3 частки дачних будівель, що знаходяться за адресою м. Одеса, пров. Морський, 4. При цьому, відчужувана частка дачних будівель складається в цілому з дачного будинку під літ. «Г, Г1, Г2», загальною площею 162,7 кв.м., житловою площею 111, 7 кв.м., дачного будинку під літ. «Т», загальною площею 26,5 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., дачного будинку під літ. «Р», загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 14,4 кв.м., та надвірних споруд під літ. «т3» - навіс, «о1» - навіс, «О2» - літня кухня, «о3» - навіс, «п1» - сарай, «С» - гараж, «Т1» - навіс, «т2» - навіс, №1,3 огорожа, І вимощення. Суд вбачає, що [PERSON] за оскаржуваними договорами були придбані 2/3 та 1/3 частки дачних будівель, що знаходяться за адресою м. Одеса, пров. Морський, 4, а знесений позивачкою гараж лише складав частину придбаного майна, проте [PERSON]В ці договори не оспорюються, тому суд не знаходить підстав для визнання недійсними правочинів у цілому. Інші підстави, з яких позивачка зверталась до суду з відповідним позовом, зокрема відсутність кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований обєкт продажу, не відповідність оціночної вартості придбаного [PERSON] майна дійсній, не свідчать про порушення прав та інтересів позивачки. При цьому, суд враховує, що позивачка не є стороною оскаржуваних договорів купівлі-продажу від 28.12.2015 року. Отже, як встановлено судом, обраний у даному випадку позивачем спосіб захисту прав та законних інтересів не призводить до поновлення порушеного права та реального захисту її прав у випадку їх задоволення, а тому не може розглядатися як спосіб захисту цивільного права з огляду на норми\~ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене та підстави, з яких заявлений позов, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed