Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 10.09.2011 по 11.06.2018 вона перебувала у зареєстровану шлюбі з відповідачем [PERSON] 09.09.2016 подружжям було придбано автомобіль ВАЗ 21144 чорного кольору, 2008 року випуску, він код [NUMBER] , який після розірвання шлюбу залишився у користуванні [PERSON] .. 28.10.2020 позивачці стало відомо, що [PERSON] без її згоди продав вказаний автомобіль своїй співмешканці - відповідачці [PERSON] , яка в подальшому продала цей автомобіль відповідачу [PERSON] .. Посилаючись на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю їх колишнього подружжя з відповідачем [PERSON] і позивачка не давала своєї згоди на його відчуження, вона просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21144 чорного кольору, він код [NUMBER] , 2008 року випуску, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] даний автомобіль 24.01.2021; - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21144 чорного кольору, він код [NUMBER] , 2008 року випуску, згідно якого [PERSON] продала [PERSON] даний автомобіль 23.06.2021; - визнати за нею (позивачкою) право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21144 чорного кольору, він код [NUMBER] , 2008 року випуску; - усунути перешкоди в користуванні автомобілем ВАЗ 21144 чорного кольору, він код [NUMBER] , 2008 року випуску, шляхом зобов`язання [PERSON] в день набрання судовим рішенням законної сили передати [PERSON] технічно справний автомобіль ВАЗ 21144 чорного кольору, він код ХТА21144094731100, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та дублікат ключів від автомобіля, в разі наявності - діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, на період перебування автомобіля у його користуванні. 01.07.2021 ухвалою суду дану позову заяву прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.56-57). 08.07.2021 судом отримано від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву з додатками (а.с.69-82). У відзиві [PERSON] зазначає, що у вересні 2017 року вони з позивачкою фактично припинили шлюбні відносини та добровільно провели розподіл спільно набутого у період шлюбу майна, згідно якого позивачка отримала у власність меблі, побутову техніку, в тому числі телевізор та персональний комп`ютер, всього на загальну суму 50 000,00 грн, а він ( [PERSON] ) - автомобіль марки ВАЗ 2144 чорного кольору, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску, вартістю 50 000,00 грн. Ніяких непорозумінь стосовно вказаного автомобіля не існувало і претензій на нього позивачка не мала. Дійсно, 24.02.2021 після ДТП він ( [PERSON] ) продав технічно несправний автомобіль [PERSON] , яка не є його співмешканкою. Під час перереєстрації даного автомобіля працівники Територіального сервісного центру № 3249 РСЦ МВС в Київській області не вимагали згоди колишньої дружини на продаж автомобіля. Також [PERSON] зазначив, що при поданні позовної заяви до суду позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки добровільний розподіл майна подружжя відбувся у вересні 2017 року, просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Також 22.07.2021 судом отримано клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмову у позові із проханням провести подальший розгляд справи без його участі (а.с. 110,111). 09.07.2021 судом отримано від відповідачки [PERSON] відзив на позовну заяву з додатком (а.с.88-90). У відзиві [PERSON] зазначає про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки 24.02.2021 вона придбала технічно несправний (практично знищений після ДТП) автомобіль марки ВАЗ 2144 чорного кольору, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску у [PERSON] , який не являється її співмешканцем. На даний час автомобіль продано третій особі на запчастини. Вважає, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав та умисно вводить суд в оману відносно обставин справи. 23.07.2021 судом отримано клопотання відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмову у позові із проханням провести подальший розгляд справи без її участі (а.с. 114,115). 16.07.2021 судом отримано пояснення від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Київській області з додатками, у якому висловлено прохання розглядати справу без участі представника сервісного центру за наявними у справі документами (а.с.91-109). 26.07.2021 судом було постановлено ухвалу про витребування доказів, якою задоволено частково клопотання представника позивачки та витребувано письмові докази у відповідачки [PERSON] (а.с. 124-126). 03.08.2021 судом отримано відповідь [PERSON] щодо відсутності у неї витребуваних ухвалою суду письмових доказів. 21.09.2021 судом було постановлено ухвалу про витребування доказів, якою задоволено частково клопотання представника позивачки та витребувано письмові докази у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області (а.с. 146-148). 23.09.2021 до суду надійшли витребувані матеріали (а.с. 157-160). 04.10.2021 представником позивачки було подано клопотання про уточнення позовних вимог та позовну заяву в новій редакції (а.с. 165-173). 04.10.2021 за клопотання представника позивачки ухвалою суду залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] ; замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Територіальний сервісний центр № 3249 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС України в Київській області на Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру МВС в Київській області (а.с.178-180). Ухвалою суду від 05.10.2021 задоволено частково заяву представника позивачки [PERSON] - адвоката Кочина С.С. про забезпечення позову та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21144, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску, зареєстрований за [PERSON] /справа ЄУН 379/510/21 2-з/379/25/21/. 28.10.2021 судом отримано від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 227-233). Відзив мотивовано тим, що позивачем, в порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не наведені докази придбання автомобіля в період перебування у шлюбі позивачки з відповідачем [PERSON] , а також обставини, якими мають бути обґрунтовані позовні вимоги щодо повернення автомобіля ним ( [PERSON] ), як добросовісним набувачем. Також не наведені обов`язкові умови, що надають право власнику витребовувати майно від добросовісного набувача. Обставини, за яких автомобіль куплений і проданий двічі учасниками справи (відповідачами), не містять в собі підстав як для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, так і витребування майна від [PERSON] .. Посилається на те, що обраний позивачкою спосіб поділу рухомого майна є невірним, оскільки автомобіль є неподільною річчю і згідно п.20 ППВСУ №11 від 21.12.2007 у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження не в інтересах сім`ї, таке майно або його варість враховується при поділі. У зв`язку з цим [PERSON] вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають до задоволення. 28.10.2021 підготовче провадження у справі закрито; призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що постановлено відповідну ухвалу (а.с.223-225). В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що спірний автомобіль вони з відповідачем [PERSON] придбали у період шлюбу в 2014 чи 2015 році. У 2016 році вони розірвали шлюб та за взаємною згодою добровільно розділили спільне сумісне майно: спільний будинок продали і розділили гроші, а щодо автомобіля домовились користуватись ним спільно. А в цьому році вона дізналась, що [PERSON] продав автомобіль. При цьому, їй нічого не відомо про факт ДТП, авто було технічно справне, вона бачила, як відповідач [PERSON] їздив на ньому весною 2021 року - вже після його продажу [PERSON] .. Представник позивачки - адвокат Кочин С.С. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Додатково пояснив, що спілкувався в телефонному режимі з відповідачем [PERSON] , який повідомив, що продавець автомобіля не повідомляла його про те, що цей транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя, він вважає такі дії шахрайством і наполягає на тому, що він є добросовісним набувачем. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також представник третьої особи РСЦ ГСЦ МВС в Київській області в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належно (т.2 а.с. 3-16.). У матеріалах справи містяться клопотання від відповідачів [PERSON] , [PERSON] та представника третьої особи щодо розгляду даної справи без їхньої участі (т.1 а.с.111,113,115,218, т.2 а.с. 14). Причини неявки відповідача [PERSON] суду не відомі. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, вислухавши показання свідка, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що у період з 10.09.2011 по 11.05.2018 позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається з рішення Таращанського районного суду Київської області у справі №379/412/18, яким цей шлюб було розірвано (т.1 а.с.12). З інформаційної довідки за підписом начальника ТСЦ МВС № 3249 Д.Крейби №3111013249-542 від 22.09.2021 вбачається, що у період шлюбу з позивачкою - 28.11.2013 - за відповідачем [PERSON] на підставі Довідки-рахунку ВІА № 234821 від 28.11.2013, виданої ТОВ «Скайлайн плюс», було зареєстровано автомобіль марки ВАЗ 21144 чорного кольору, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску. У 2016 році відбулася перереєстрація вказаного автомобіля у зв`язку з переобладнанням для роботи на газовому пальному (а.с.157-158). Факт придбання вказаного автомобіля у період шлюбу з позивачкою та його належність до спільного сумісного майна подружжя визнається відповідачем [PERSON] у відзиві. Після розірвання шлюбу автомобіль фактично залишився в користуванні [PERSON] , що не оспорюється сторонами. 24.02.2021 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3249/2021/2448271, за умовами якого він передав у власність [PERSON] транспортний засіб марки ВАЗ 21144, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , із оплатою за домовленою ціною 20 000,00 грн, що вбачається з відповідної копії договору, наявної у матеріалах справи (т.1 а.с.77). В подальшому 23.06.2021 [PERSON] уклала договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3249/2021/2643767, за умовами якого вона передала у власність [PERSON] транспортний засіб марки ВАЗ 21144, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , із оплатою за домовленою ціною 20 000,00 грн, що вбачається з відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Київській області від 05.10.2021 №31/10-4373 та відповідної копії договору, наявних у матеріалах справи (т.1 а.с.208 - 210). Допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок [PERSON] суду показав, що він знайомий зі сторонами спору [PERSON] та [PERSON] , знає, що вони перебували у шлюбі. [PERSON] до літа 2021 року працював з ним на одному підприємстві, влітку звільнився. До весни цього року він їздив на роботу на автомобілі ВАЗ чорного кольору. Восени минулого року була якась ДТП і взимку [PERSON] на автомобілі не їздив, а весною він бачив його на цьому авто. Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 10.09.2011 по 11.06.2018, 28.11.2013 набули у власність автомобіль марки ВАЗ 21144 чорного кольору, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску, який був зареєстрований на [PERSON] у ВРЕР ДАІ з обслуговування Володарського, Ставищанського, Таращанського та Тетіївського районів при УДАІ України в Київській області, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не оспорюється відповідачем [PERSON] .. Відтак, суд висновує, що спірний автомобіль марки ВАЗ 21144 чорного кольору, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Проте, за результатом аналізу змісту позовних вимог, пред`явлених позивачкою до відповідачів, суд зазначає наступне. За положенням частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Верховний Суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка наведена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17 (провадження 61-38620св18). Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 24.02.2021, за яким [PERSON] відчужив транспортний засіб марки ВАЗ 21144, 2008 року випуску, чорного кольору [PERSON] , вчинений при відсутності спору про поділ майна в судовому порядку між позивачкою та [PERSON] , а тому вказане майно вибуло з володіння за волею власника, яким на той момент був [PERSON] .. В подальшому спірний транспортний засіб був відчужений [PERSON] за договором купівлі - продажу, тобто останній, придбаваючи його, став добросовісним набувачем цього майна. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з викладеного, враховуючи наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі та ненадання позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність дій відповідачів (контрагентів) при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнання оспорюваних договорів купівлі - продажу недійсними та унеможливлює витребування автомобіля від добросовісного набувача. Разом з тим, при розгляді спорів про поділ спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивачки [PERSON] на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 755/20923/14-ц . Щодо клопотань відповідачів [PERSON] та [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд зауважує таке. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Про таке неодноразово вказував Верховний Суд, підтверджуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Відповідачі не надали суду доказів на підтвердження факту обізнаності позивачки про порушення її права або про особу, яка його порушила, поза межами строку позовної давності. Відтак, позовна давність у даному випадку судом не застосовується. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати покладаються на позивачку. За ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку, зокрема, ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на наведене суд приходить до висновку про необхідність скасування заходу забезпечення позову - арешту з автомобіля ВАЗ 21144, VIN [NUMBER] , 2008 року випуску, зареєстрованого за відповідачем [PERSON] , вжитого за ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 05.10.2021. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed