Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу з тих підстав, що як стверджує 06.03.2013 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб, актовий запис № 03. Від цього шлюбу мають одну неповнолітню дитину. Подружнє життя у них з відповідачем не склалося так як вони різні за звичками та характерами люди. Більше шести місяців вони не підтримують подружнє життя та кожен має свої погляди на нього. Ніхто із них не бажає зберегти сім'ю, відповідач має іншу сім'ю, в якій проживає. Просить розірвати укладений між ними шлюб. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутність, позов підтримує. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він просить розглянути справу без його участі, позов визнає. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.03.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 130826. Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії І-АМ № 292730. Однією сім'єю позивачка та відповідач не проживають. Позивачка має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стали різні погляди на сімейне життя, в результаті чого у них виникали сварки та непорозуміння, що призвело до розпаду сім'ї. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам позивачки, оскільки сторони не проживають однією сім'єю. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягають на розлученні, позивачка має стійке волевиявлення, спрямоване на розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивачки, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 24, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved