Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд із указаним позовом. Просить усунути перешкоди у користуванні нею приватною власністю шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком з господарськими побудовами і спорудами, який розташований за адресою: Львівська область, м. Буськ, вул. Корнєєва, 15 (колишній № 8). В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 15 (колишній № 8) по вул. Корнєєва в м. Буську Львівської області. Відповідач [PERSON], який зареєстрований у вказаному житловому приміщенні з липня 1998 року, являється колишнім чоловіком доньки позивачки, шлюбні відносини між якими припинені з травня 2017 року. За вищевказаною адресою відповідач не проживає ще з травня 2017 року, оскільки з цього часу забрав свої речі та вибув на постійне проживання в [INFO]. Додатково відповідачу згідно акту передачі майна та особистих речей від 17.08.2017 року було передано залишки його майна (бетономішалка, свердлильний станок, металевий стіл, одяг). Відтак, відповідач понад один рік фактично не проживає у житловому приміщенні позивачки, забрав усі свої особисті речі, проте формально продовжує перебувати в статусі зареєстрованої особи у згаданому житловому будинку та добровільно знятись із реєстрації місця проживання відповідач не бажає. Наведене порушує правомочності права власності позивачки на вказане житло, створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном, а також обмежує її права на отримання житлових соціальних пільг тощо. Оскільки відповідач не є власником спірного житлового будинку, не має із позивачкою сімейних відносин, більше одного року в ньому не проживає, забрав свої особисті речі, не бере жодної участі в обслуговуванні будинку чи в сплаті комунальних платежів, фактично проживає за іншою адресою, а тому позивачка просить усунути створені для неї відповідачем перешкоди у користуванні своєю власністю в судовому порядку. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, але за участю її представника адвоката [PERSON] Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримала повністю та просила суд його задоволити, виходячи із наведених вище мотивів. Крім того, просила суд стягнути із відповідача на користь позивачки документально підтверджені судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 704 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7800 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся судом про час і місце судового розгляду даної справи. Відзиву на позов не подавав, а позовних вимог по суті не оспорив. Ураховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, з урахуванням згоди представника позивача, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 233, ст. 280, ст. 281 ЦПК України, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Заслухавши думку представника позивачки, дослідивши докази та зясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та обєктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] являється власником житлового будинку № 8 по вул. Корнєєва в м. Буську Львівської області, який згідно рішення виконавчого комітету Буської міської ради № 10 від 02.03.2018 року «Про зміну поштових адрес» змінено на вул. Корнєєва, 15. Як вбачається із довідки Буської міської ради Львівської області за № 1447 від 14.08.2017 року, відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному житловому будинку № 8 по вул. Корнєєва в м. Буську Львівської області із 11.07.1998 року постійно. Із акту, складеного комісією в складі секретаря міської ради [PERSON], спеціалістів [PERSON], [PERSON] від 08.06.2018 року вбачається те, що було проведено обстеження у житловому будинку по вул. Корнєєва, 15 в м. Буську Львівської області, де встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою, проте фактично за місцем реєстрації не проживає. Зазначений факт щодо непроживання відповідача також був підтверджений сусідами [PERSON] та [PERSON] Крім того, із акту передачі майна та особистих речей від 17.08.2017 року вбачається те, що відповідач [PERSON] у спірному житловому приміщенні не проживає із 18.05.2017 року та йому було передано залишки майна відповідача (бетономішалка, свердлильний станок, металевий стіл, одяг) при свідках [PERSON] та [PERSON], де відповідач [PERSON] від підпису в даному акті відмовився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомив про те, що являється сином позивачки. В травні 2017 року відповідач [PERSON] забрав свої особисті речі зі спірного житлового будинку та виїхав проживати в [INFO]. Через реєстрацію та фактичне непроживання відповідача мати не в змозі оформити субсидію. Аналогічні за змістом показання надала в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Главою 28 ЦК України визначено житло як об'єкт права приватної власності. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1ст. 156 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно положення ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР;\~статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням здійснюється на підставі судового рішення. Як достовірно встановлено судом, відповідач [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні більше одного року, його особисті речі в житлі відсутні, останній не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку та не приймає участі в спільному побуті, а тим самим такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів про наявність домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачкою та відповідачем не здобуто, а з наданих стороною позивача доказів вбачається, що відповідач самостійно залишив спірне житлове приміщення і протягом тривалого часу не намагався у нього вселитись. За таких обставин, суд вважає обгрунтованими доводи сторони позивача про те, що реєстрація відповідача за вищевказаною адресою створює для позивачки перешкоди та збільшує плату за житлово-комунальні послуги і обслуговування будинку. Таким чином, оцінивши доводи у їх сукупності, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, ураховуючи непорушність права приватної власності позивачки на її житло, наявність перешкод у використанні цього права, відсутність сімейних відносин позивачки з відповідачем, а також тривале протягом одного року непроживання останнього у спірному житловому приміщенні. У зв'язку із цим, суд вважає, що заявлений позов слід задовольнити повністю, усунувши перешкоди у користуванні позивачкою приватною власністю шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком з господарськими побудовами і спорудами, який розташований за адресою: Львівська область, м. Буськ, вул. Корнєєва, 15 (колишній № 8). Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, позивачка [PERSON] уклала Договір про надання правової допомоги з Адвокатською фірмою «Львів-Правозахист» в особі президента [PERSON] від 27.06.2018 року щодо представництва інтересів позивачки у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком та визнання відповідача таким, що втратив право на проживання. У даній справі представництво інтересів позивачки здійснювала адвокат [PERSON] відповідно до вищевказаного укладеного договору. У відповідності до вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається із представлених суду актів здачі-приймання робіт (надання професійної правничої допомоги) від 23.07.2018 року, від 25.09.2018 року, від 02.10.2018 року, від 05.10.2018 року, від 06.12.2018 року за вищевказаним договором про надання правової допомоги вбачається, що позивач здійснив витрати на правову допомогу у розмірі 7800,00 гривень, що підтверджено квитанціями №24048661-1 від 25.09.2018 року (на суму 3200 грн.), №24138926-1 від 02.10.2018 року (на суму 2000,00 грн.), №24181159-1 від 05.10.2018 року (на суму 1600,00 грн.) та №24889945-1 від 06.12.2018 року (на суму 1000,00 грн.). Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відтак, беручи до уваги наведене вище, а також враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також ціну позову і значення справи для позивача, те, що представником позивача до початку судових дебатів було заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу та було подано докази понесення таких витрат, суд приходить до висновку, що подана заява підлягає до задоволення у повному обсязі, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивачки понесені останньою документально підтверджені судові витрати, які складаються із 704 грн. судового збору та 7800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, ураховуючи задоволення позову у повному обсязі. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved