Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом, враховуючи уточнення просять стягнути з відповідача 1000000,00 (один мільйон) гривень в рахунок моральної та матеріальної шкоди, а також зобов`язати [PERSON] перенести паркан від будинку на 1 м відстані. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що у цивільних справах №№ 266/13614/16-ц, 666/808/15-ц, 2-3517, 2-3023, 2-1167, 2-926, 2-1316, 2-110 має місце порушення норм закону, а саме порушення ЦПК України, ЦК України, ЗК України, ДБН 360-92 п.3.2.5. Позивачу [PERSON] завдано матеріальні збитки [PERSON] , що підтверджується наданими до позову судовими рішеннями. Позивачі вважають незаконним державний акт про право власності на земельну ділянку від 28.05.2004 року №528, оскільки його було складено внаслідок протиправних дій відповідача, на підставі акту розмежування земельних ділянок, який не оформлений належним чином. Ухвалою від 04.02.2019 року справу прийнято до провадження. 11.01.2019 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача, яким проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Позивач [PERSON] , який також діє в інтересах [PERSON] та його представник адвокат Тільненко В.В. у судовому засіданні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у наданому до суду позові. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Іпатов В.В. просили відмовити у задоволенні позову, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази, а також матеріали справи № 2-1167/09 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частина 1,2 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що встановлено, що 17.03.2003 року згідно договору купівлі-продажу [PERSON] подарувала [PERSON] 17/100 частини будинку [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 15.08.1989 року [PERSON] належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 25.08.2004 року - [PERSON] належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 03.03.2003 року встановлено зовнішню межу земельної ділянки громадянина [PERSON] в [ADDRESS] . Між сторонами укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 09.12.2003 року, згідно якої [PERSON] зобов`язався встановити порядок користування і розпорядження земельною ділянкою [ADDRESS] відповідно до існуючої межі - внутрішнього розмежування огорожею згідно з планом меж землекористування за проектом складеним ДП «Херсонгеоінформ» та актом від 03.03.2003 року «Про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки» [PERSON] , а також дав згоду на приватизацію і передачу у приватну власність земельної ділянки [ADDRESS] , загальною площею 477 кв.м., що знаходиться у фактичному користуванні [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 30.11.2006 року у справі №2-3023/06 частково задоволено позов [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4089 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди та 1650 грн. 30 коп. судових витрат, а всього 6739 грн. 30 коп. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Ухвалою від 21.05.2009 року закрито провадження у цивільній справі №2-1167/09 за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки було встановлено, що вимоги позивача аналогічні тим, що були предметом розгляду в зустрічній позовній заяві у справі №2-3023/06. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2010 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 15.06.2015 року закрито провадження у справі за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця, оскільки постанови Дніпровського районного суду м. Херсона від 12.08.2011 року, 06.02.2012 року, 12.12.2010 року були винесені в порядку КУпАП. 09.09.2010 року Ухвалою Верховного суду України відмовлено [PERSON] у прийнятті касаційної скарги в частині оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.03.2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку. Відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали судді Дніпровського районного суду м.Херсона від 22.03.2010 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 14.05.2010 року [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 22.06.2011 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 08.09.2011 року - задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , а саме усунуто перешкоди у здійсненні прав власника [PERSON] у користуванні майном, шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у відновленні цегляної огорожі по [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 100,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати 46,50 грн. Ухвалою ВССУ від 14.11.2011 року залишено без змін Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2010 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 22.02.2011 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 30.03.2016 року, яка залишена без змін Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16.05.2016 року, справа №666/5637/15 відмовлено задоволенні заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Херсонська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 24.01.2017 року залишено без змін Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14.12.2016 року у справі №766/13614/16-ц. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2018 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до Управління ДВС ГТУЮ Херсонській області третя особа: [PERSON] Визнано протиправними та скасовано постанови від 17.09.2018 року ВП № 7428 та від 04.10.2018 року ВП № 7428 старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про накладення штрафів на [PERSON] . Стягнуто з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області(ЄДРПОУ 34906897) на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати в сумі 1408 грн. При цьому з боку позивачів [PERSON] , [PERSON] не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів, що наявний на території домоволодіння паркан будь-яким чином порушує їх права. Вищевказані судові рішення, які були додані позивачами і на які вони посилаються як на підставу для задоволення позову, лише підтверджують факт того, що між сторонами розглядались спори, які виникли з приводу користування земельною ділянкою та відшкодування шкоди. Посилання позивача на наявність судової будівельно - технічної експертизи № 77 від 24.09.2009 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки вона проводилась у межах цивільної справи №2-1167/09 за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] , оскільки вимоги позивача аналогічні тим, що були предметом розгляду в зустрічній позовній заяві у цивільній справі №2-3023/06 по якій ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили. При цьому, зазначена експертиза проведена станом на 24.09.2009 року, а з позовом до [PERSON] позивачі звернулися до суду 03.03.2017 року. Враховуючи, що захисту підлягають тільки порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, підстав для задоволення вимог позивачів в частині демонтажу паркану немає. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що на підтвердження того, що позивачеві завдано матеріальну шкоду, належних та допустимих доказів з боку позивачів [PERSON] , [PERSON] не надано. Як роз`яснено в п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, а саме, вона може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Тому, з врахуванням того, що позивачем не доведено завдання матеріальної шкоди - не підлягає задоволенню вимога про стягнення моральної шкоди. Відповідно до статей 12, 81, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, враховуючи пояснення учасників справи, в їх сукупності, суд дійшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed