Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом до відповідачів та просили визнати за [PERSON], право власності на 3/9 частки житлового будинку за [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] та на 1/9 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]., яка померла [INFO], разом 4/9 частки житлового будинку. Визнати за [PERSON], право власності на 1/9 частки житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]., яка померла [INFO]. Свої вимоги обґрунтовують тим, що вони, а також відповідач [PERSON] є спадкоємцями померлих батьків [PERSON] та [PERSON]. Позивачі не можуть оформити право власності на спадкове майно, оскільки П'ятою Київською державною нотаріальною конторою їм відмовлено в оформленні спадщини у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок [ADDRESS] та у зв'язку з відсутністю їх державної реєстрації. Зазначили, що їх батько [PERSON] побудувавши будинок власними силами не зміг скористатися належним йому правом на оформлення (реєстрацію) зазначеного будинку через свій похилий вік та необізнаністю з вимогами закону щодо реєстрації права власності та здійснення приватизації об'єкту нерухомості. Саме невчинення спадкодавцем [PERSON] відповідних дій по оформленню права власності та неотримання відповідного свідоцтва стало причиною для відмови державним нотаріусом позивачам в оформленні спадщини. На підставі викладеного просили позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 10.01.2018 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 10.01.2018 року клопотання представників позивачів про забезпечення доказів задоволено. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. 14.06.2018 року від представника відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надійшов відзив на позовну заяву. 23.06.2018 року від представника третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення по справі. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року позовну заяву залишено без руху. 28.09.2018 року на виконання вимог ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року від представника позивачів надійшло клопотання щодо усунення недоліків позовної заяви та подано нову редакцію позовної заяви. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 01.10.2018 року клопотання представника позивачів про витребування доказів задоволено. 13.12.2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про застосування строків позовної давності. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з'явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з'явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов'язковою. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача [PERSON] та її представника. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що єдиною умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. На підставі викладеного просила у задоволенні позову відмовити. Крім того, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача про застосування строку позовної давності. Від представника відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надійшли письмові пояснення в яких він при вирішення справи по суті та ухваленні рішення покладався на розсуд суду. Також, просив розглянути справу без його участі. Від представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення в яких він при ухваленні рішення по справі покладався на розсуд суду та просив справу розглянути без його участі. Суд, вислухавши думку представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], врахувавши письмові пояснення представника відповідача Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та представника Головного територіального управління юстиції у м. Києві, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. [INFO] помер батько позивачів та відповідача [PERSON], - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві. Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до порядку спадкування за законом спадкоємцями на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] були: дружина померлого [PERSON]., син померлого [PERSON], дочка померлого [PERSON] [INFO] померла [PERSON]., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, яка відповідно до заповіту усе своє майно заповіла сину [PERSON], [INFO], дочці [PERSON], [INFO], та дочці [PERSON], [INFO] Спадкоємці позивачі [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON], у встановлений законом шестимісячний строк подали заяву про прийняття спадщини. Позивачі при зверненні до суду посилались на те, що вони не можуть отримати право власності на частини житлового будинку 33 по вул. Миронівська у м. Києві в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] та за заповітом після смерті матері [PERSON]., у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та відсутністю реєстрації права власності на нього, на що слід зазначити наступне. Підстави набуття права власності на житловий будинок [ADDRESS] та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Встановлено, що [PERSON], батьку позивачів та відповідача, на підставі рішення №429 Виконкому Жовтневої Райради депутатів трудящих м. Києва від 14.06.1951 року «Про відвід земельних дільниць під житлове індивідуальне будівництво» було відведено земельну ділянку під житлове індивідуальне будівництво по [ADDRESS] площею 540 кв.м. 27.06.1951 року в м. Києві було складено акт Управління в справах Архітектури м. Києва про передачу в натурі земельної ділянки [PERSON] 22.08.1951 року в м. Києві було укладено договір на право будівництва будинку та безстрокове користування земельною ділянкою між Житловим Управлінням Виконкому Жовтневої Районної Ради депутатів трудящихся та [PERSON] (забудовником). Відповідно до п. 3 цього договору, на виділеній ділянці забудовник зобов'язався побудувати такі споруди: житловий одноповерховий будинок, житловою площею 43,70 кв.м., з кількістю кімнат - 3; сарай; вбиральню. На підставі п. 5 даного договору, забудовник зобов'язався почати будівництво не пізніше 01.10.1951 року та повністю завершити його не пізніше 01.10.1953 року. Відповідно до п. 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» сам факт побудови будинку на відведеній земельній ділянці означав, що забудовник стає його власником. Забудовник виконав всі умови договору та на підставі цього після закінчення будівництва набув статусу власника збудованого дому. Особистий рахунок значився за [PERSON] Дані технічного паспорту від 19.01.1990 року також підтверджують наявність завершеного будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1953 рік) регулювався підзаконними нормативними актами Української РСР. Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року визначено особливості державної реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку: Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об'єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація права власності, подаються: 1) виписка із по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об'єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об'єктом, може вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Виходячи з викладеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] за життя набув статусу власника збудованого дому по [ADDRESS] проте зі зміною законодавства не здійснив відповідної державної реєстрації будинку на своє ім'я, що на даний час перешкоджає позивачам оформленню своїх спадкових прав. [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] є спадкоємцями своїх батьків [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON]., яка померла [INFO]. Щодо спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON]. слід зазначити наступне. 15.02.1955 року в м. Києві [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], після укладення шлюбу дружині було присвоєно прізвище [PERSON]. [INFO] помер [PERSON] Відповідно до порядку спадкування за законом спадкоємцями на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] стали: дружина померлого [PERSON]., [INFO], якій призначалось у спадок 3/9 частки житлового будинку; син померлого [PERSON], [INFO], якому призначалось у спадок 3/9 частки житлового будинку; дочка померлого [PERSON], [INFO], якій призначалось у спадок 3/9 частки житлового будинку. Зазначені спадкоємці на момент смерті спадкодавця [PERSON] проживали разом з ним за адресою: [ADDRESS], тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Проти вказаних обставин відповідач у судовому засіданні не заперечувала. Після смерті [PERSON] у П'ятій Київській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №92/2012. Із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті була заведена спадкова справа №93/2012 у П'ятій Київській державній нотаріальній конторі. Відповідно до заповіту від 29.09.2005 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті заповіла сину [PERSON], [INFO], дочці [PERSON], [INFO] та дочці [PERSON], [INFO] Оскільки [PERSON]. постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON], про свою відмову від спадщини не заявляла, тому їй належало 3/9 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], які розподілилися наступним чином: позивачу [PERSON], [INFO], - 1/9 частина житлового будинку [ADDRESS]; позивачу [PERSON], [INFO], - 1/9 частина житлового будинку [ADDRESS]; відповідачу [PERSON], [INFO], - 1/9 частина житлового будинку [ADDRESS]. З матеріалів спадкової справи вбачається, всі спадкоємці, своєчасно, у встановлений шестимісячний строк звернулись до П'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За період 2012-2017 років позивачі намагалися самостійно зареєструвати право власності на спадкове майно - житловий будинок №3 по вул. Миронівська в м. Києві. Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] звертались з усним запитом до Пятої Київської державної нотаріальної контори з проханням видати їм свідоцтво про право на спадщину на частку жилого будинку, який належав їх батьку [PERSON] У відповіді від 15.08.2012 року спадкоємці отримали відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка обґрунтовувалась тим, що на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відсутні правовстановлюючі документи, також відсутня їх державна реєстрація. 25.10.2017 року спадкоємці [PERSON] та [PERSON] повторно направили до П'ятої Київської державної нотаріальної контори письмову заяву про видачу кожному з них свідоцтва про право на спадщину: [PERSON], на 3/9 частки за законом та на 1/9 частку за заповітом від житлового будинку [ADDRESS]; [PERSON] на 1/9 частину за заповітом від житлового будинку [ADDRESS]. Відповіді на вказану заяву нотаріусом надано не було, у зв'язку із чим представник позивачів 13.11.2017 року звернулась з адвокатським запитом до П'ятої Київської державної нотаріальної контори щодо причин ненадання відповіді на заяву спадкоємців від 25.10.2017 року. На адвокатський запит, державний нотаріус П'ятої Київської державної нотаріальної контори повідомила, що надати таку інформацію неможливо та запропонувала позивачам особисто з'явитися для вирішення питання щодо спадкової справи. 31.10.2017 року адвокатом Зубицькою Л.М. за місцем знаходження спадкового майна до Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації було подано заяву про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У відповіді Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.11.2017 року було зазначено причини повернення документів, а саме: неподання заявником оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав. Отже, датою порушення прав позивачів є 03.11.2017 року. Отже, заява представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню з підстав встановлених вище. Також, суд зазначає, що позивачі у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття «прийняття спадщини» (гл.87 ЦК «Здійснення права на спадкування») та «оформлення спадщини» (гл.89 цього кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Частиною 1 ст.1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця, та неотримання спадкоємцем такого свідоцтва, у зв'язку з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, не може бути підставою для застосування строку позовної давності для пред'явлення позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В межах справи «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, держані органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. Зокрема, на держані органи покладено обов'язок запровадити ввнутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна пропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються воїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. У справі «Megadat.com S.r.I. проти Молдови» суд також наголосив, що здійснюючи свої визначенні законом повноваження щодо контролю за майном, якими органи державної влади наділені відповідно до абзацу 2 Статті 1 Протоколу, вони повинні діяти своєчасно, у належний спосіб та послідовно, аби не допускати порушення законних прав та інтересів власника. Отже, порушене право власності позивачів, яке також не визначається відповідачем [PERSON], на відповідні частини житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування має бути визнано в судовому порядку. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема в ст. 11 Першого протоколу до неї (ратифіковано ЗУ від 17.07.1997 року №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що Київська міська рада, відповідно до покладених на неї повноважень, не відслідковує порушення прав власників, суд вважає, що відповідач звільнений від сплати судового збору. При цьому, сума судового збору, що була сплачена позивачами, підлягає стягненню з відповідача, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved