Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття арешту з належної частини квартири, а саме: 145/2000 частин квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони на підставі договору дарування від 02.07.1998 року, є співвласниками у рівних частках 145/1000 частин вказаної квартири. Маючи намір поліпшити свої житлові умови, вони вирішили продати належну їм частину квартири у зв'язку з чим у травні 2014 року звернулися за консультацією до приватного нотаріуса ОМНО [PERSON], який повідомив їм, що на їх частку квартири накладений арешт і на даний час вони не можуть її відчужити. З метою отримання інформації щодо арешту, вони звернулися до реєстраційної служби ОМУЮ де отримали відповідний витяг в якому зазначено, що об'єктом обтяження є 145/2000 частин вказаної квартири, власником яких є [PERSON] а підставою обтяження є постанова АН № 308123 від 21.04.2009 року Другого Приморського ВДВС ОМУЮ. Для отримання інформації щодо підстав накладення арешту на 145/2000 квартири звернулись до Другого Приморського ВДВС ОМУЮ де в усному порядку було повідомлено про те, що не можуть надати таку інформацію з підстав того, що виконавче провадження за яким було накладено арешт на 145/2000 частин їх квартири за збігом строку давнини вже знищено. Також, було повідомлено про те, що в електронній базі відділу є тільки позначка, що на вказану частку квартири накладено арешт. На питання чому перед знищенням чи закриттям виконавчого провадження не був знятий арешт з 145/2000 частки їх квартири, відповіді отримано не було та запропоновано звернутися до суду з відповідним позовом. В судове засідання позивачі не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце повідомлялася належним чином у встановленому порядку, шляхом надання оголошень до газет «Урядовий кур'єр» та «Одеські вісті». Представник відповідача Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявним у матеріалах справи поштовим повідомленням (а.с.22). Заяви про розгляд справи за відсутністю їх представника не надавали. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 02.07.1998 року, є співвласниками у рівних частках 145/1000 частин квартири [ADDRESS]. Зазначений договір дарування у встановленому порядку було зареєстровано у КП «ОМТІ та РОН», про що 21.08.1998 року вказаним КП були внесені відповідні відомості в реєстрову книгу № 256 пр. стор. 102р № 557 (а.с.8). Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Проте, Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на підставі постанови АН № 308123 від 21.04.2009 року накладений арешт на 145/2000 частин квартири [ADDRESS], власником якої зазначена [PERSON]. З витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №23846722 від 04.07.2014 року вбачається, що об'єктом обтяження є 145/2000 частин квартири [ADDRESS], а підставою обтяження є постанова АН № 308123 від 21.04.2009 року Другого Приморського ВДВС ОМУЮ (а.с.7). У витягу також зазначено, що власником вказаної частини квартири є [PERSON]. З позову вбачається, що позивачам особа на ім'я [PERSON] невідома, а також не відомо яким чином вона може бути власником їх частки квартири. З відповіді КП «БТІ» ОМР за № 440523.67.14 від 29.05.2014 року, яка була надана приватному нотаріусу [PERSON] на його запит від 23.05.2014 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано: - 159/1000 частин квартири за [PERSON] (дата реєстрації 29.03.1995); - 145/1000 частин квартири за [PERSON] та [PERSON] (договір дарування від 02.07.1998); - 130/1000 частин квартири за [PERSON] (дата реєстрації 26.05.2000); - 237/1000 частин квартири за [PERSON] (дата реєстрації 16.10.2003); - 91/1000 частин квартири за [PERSON] (дата реєстрації 17.05.2006); - 97/1000 частин квартири за [PERSON] (дата реєстрації 3.08.2006); - 141/1000 частин квартири за [PERSON] (дата реєстрації 12.08.2008). Отже, з вищенаведеного вбачається, що серед власників вказаної квартири, власниця на ім'я [PERSON], не значиться. З наданого судом запиту до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що фізична особа на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS], зареєстрованою чи знятою з реєстрації не значиться (а.с.17). Позивачка [PERSON] звернувшись до Другого Приморського ВДВС ОМУЮ з метою отримання інформації щодо вказаного арешту, отримала від відділу усну відповідь, що виконавче провадження за яким було накладено арешт на 145/2000 частин вказаної квартири за збігом строку давнини вже знищено, а в електронній базі відділу є тільки позначка, що на вказану частку квартири накладено арешт. Також представник відділу повідомив їй, що у зв'язку зі знищенням архівного виконавчого провадження не можливо з'ясувати його стан та надати інформацію щодо накладення арешту на частку квартири. З позову вбачається, що позивачі не можуть реалізувати свої права та інтереси щодо арештованого майна, яке належить їм на праві власності у зв'язку з тим, що був накладений арешт. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Однак, завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», на відмінність від статей 48 та 49 цього Закону, не передбачає зняття арешту з майна боржника за ініціативою органу державної виконавчої служби під час завершення виконавчого провадження. Відповідно до ч.1-3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. З аналізу викладеної норми вбачається, що Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції не вжито дій направлених на скасування запобіжних заходів при закритті виконавчого провадження, що призвело до порушення майнових прав позивачів. Таким чином, при завершенні виконавчого провадження державний виконавець мав скасувати усі вжиті заходи з забезпечення виконання виконавчого документа, але не зробив цього з невідомих причин, чим порушив права позивачів щодо розпорядження належним їм на праві власності майном. Відповідно ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Зі змісту ст. 386 ЦК України вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, необхідно захистити цивільні права та інтереси власників нерухомого майна, тому необхідно звільнити майно з-під арешту, На підставі викладеного та

Outcome: approved