Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивачі в кінцевій редакції свого позову від 05.02.2015 року (т. 1 а.с. 242-247) та з урахуванням попередніх позовних вимог від 25.12.2013 року (т. 1 а.с. 5-7), від 05.03.2014 року (т. 1 а.с. 22-25), від 30.04.2014 року (т. 1 а.с. 55-63), від 02.09.2014 року (т. 1 а.с. 99-102), від 19.09.2014 року (т. 1 а.с. 185-188), від 23.09.2014 року (т. 1 а.с. 194-198), просять суд визнати незаконним рішення виконкому Василівської сільради за №52 від 18.08.2011 року про включення до числа службових жилих приміщень житлового будинку №12, який розташований в с. Болярка, по вул. Кооперативній, Житомирського району (далі житлового будинку №12), визнати незаконним рішення вказаного виконкому за №34 від 19.07.2012 року про оформлення права власності на обєкт нерухомого майна, будівлю житлового будинку та господарських приміщень, що розташовані за вищевказаною адресою, визнати недійсним свідоцтво про право власності серії САЕ №719470 від 31 серпня 2012 року на житловий будинок №12, виданого ім'я територіальних громад сіл Василівської сільради, визнати незаконним рішення комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №36266361 від 15.11.2012 року про державну реєстрацію права приватної власності на вказаний житловий будинок №12 за територіальною громадою сіл Василівської сільради, визнати недійсною проведену 15 листопада 2012 року за №36266361 зазначеним комунальним підприємством державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок №12, визнати незаконним рішення 20 сесії 6 скликання Василівської сільради від 27 лютого 2013 року, яким зобовязано виконком даної сільради ввести до житлового фонду соціального призначення житловий будинок №12, визнати незаконним рішення виконкому Василівської сільради №77 від 19.12.2013 року про відмову позивачам в передачі у власність житлового будинку №12 та про зобовязання позивачів укласти з сільською радою договір найму соціального житла, визнати незаконними рішення 9 сесії 6 скликання Василівської сільської ради від 27 грудня 2012 року в частині затвердження до переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл Василівської сільради у новій редакції житлового будинку №12, та в частині затвердження Положення про порядок управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл Василівської сільради, а вказане Положення скасувати, визнати недійсним витяг про державну реєстрацію 15.11.2012 року комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» права приватної власності на житловий будинок №12 на ім'я територіальної громади сіл Василівської сільради із внесеними 29.08.2014 року змінами щодо форми власності, здійсненими особисто начальником даного підприємства, визнати обєктом власності колишнього колгоспного двору по вул. Кооперативній, 12, в с. Болярка, житловий будинок А, загальною площею 98,6 м2 з надвірними будівлями: літня кухня Б, уборна У і визнати за [PERSON] право власності на згаданий будинок з надвірними будівлями, а також стягнути з відповідачів на їх користь всі судові втрати. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що даний будинок перебуває з 1989 року у їх законному користуванні на умовах житлового найму, та відноситься до державного житлового фонду. У звязку з цим, на думку позивачів, всі вищевказані оскаржувані рішення сільради про передачу спірного будинку до соціального житлового фонду необхідно визнати незаконними, а видані на підставі цих рішень свідоцтва та вчиненні відповідні записи в державних установах про реєстрацію цих свідоцтв, підлягають визнанню недійсними. Окрім цього, позивачі вважають, що [PERSON], [INFO], після виходу 01.06.1990 року, в добровільному порядку, його батьків ([PERSON] та [PERSON]Ю.) з колгоспного двору, є останнім членом цього двору, а тому на момент припинення колгоспного двору, він, у відповідності до ст. 120 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), є єдиним власником майна цього двору, тобто власником спірного будинку. В судовому засіданні представники позивачів вказані позовні вимоги підтримали з тих же підстав. Представники Василівської сільради та її виконкому позов не визнали з тих підстав, що останні будь-яким чином не порушили прав позивачів на користування згаданим будинком. Всі рішення сільради та її виконкому прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства. Також, на момент виходу батьків позивача [PERSON] останньому було 3 роки, а тому він самостійно не міг лишатися головою колгоспного двору та набути право власності на майно цього двору, зокрема, на спірний будинок. У звязку з чим, просять застосувати до цих позовних вимог строки позовної давності. Представники відповідача КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, та третьої особи Реєстраційної служби Житомирського РУЮ до суду не з'явилися, однак звернулися до суду з заявами, в яких просять справу розглянути без їх участі. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з серпня 1989 року, а позивачка [PERSON] з народження, тобто з 08.07.1992 року, користуються будинком №12 по вул. Кооперативній у с. Болярка, Житомирського району, Житомирської області. Даний факт не оспорюється сторонами та встановлений рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11.05.2011 року (т. 1 а.с. 10-11). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, письмових доказів, висновків експертів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. В свою чергу, позивачі в суді не довели факту порушення відповідачами їх права користування згаданим будинком. Так, під час розгляду цієї справи, судом було встановлено, що представники Василівської сільради готові у будь-який час оформити з позивачами відповідний договір найму вказаного житла, а згодом вирішити питання про його приватизацію. Разом з цим, позивачі в суді не довели той факт, що вони, бажаючи отримати в приватну власність житловий будинок №12, виконали вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року щодо порядку приватизації цього житла, а саме звернулись до уповноваженого органу з заявою про приватизацію будинку та надали цьому органу визначений законом перелік документів, необхідних для отримання відповідного свідоцтва про право власності позивачів на цей будинок. Отже, позивачі не довели в суді, що оскаржувані рішення сільради та видані на підставі цих рішень свідоцтва порушують права позивачів на користування згаданим будинком. Суд звертає увагу позивачів, що у випадку відмови визначених законом органів приватизації житлового фонду передати позивачам у власність вказане житло, останні мають право оскаржувати дії цих органів в суді та вимагати визнання за ними права на приватизацію цього житла. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON], як за останнім членом колгоспного двору, права власності на спірний будинок, входячи з наступного. Як вбачається з записів у погосподарській книзі №25 за 1986-1990 роки (т. 1 а.с. 174, 175) та встановлено рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11.05.2011 року (т. 1 а.с. 10-11) і рішенням Житомирського райсуду від 03.07.2002 року (т. 1 а.с. 65-67), позивач [PERSON], а також його батьки ([PERSON] та [PERSON]Ю.), станом на 1991 рік були членами колгоспного двору, яким належав житловий будинок №12. Після розірвання шлюбу у 1997 році між [PERSON] та [PERSON], остання знялась з реєстрації та виселилась з вказаного будинку, а отже втратила право на користування ним. Згодом, у 2008 році, [PERSON] змінив місце свого проживання та теж знявся з реєстрації за даною адресою, а тому також втратив право на користування цим будинком. Отже, станом на 15.04.1991 року членами названого колгоспного двору, окрім позивача, були його батьки [PERSON] та [PERSON] При цьому, позивачу на той час виповнилось три роки шість місяців, тобто останній був малолітнім. 15.04.1991 року вступив в дію Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, в якому не була передбачена організаційно-правова форма сімейно-трудового об'єднання громадян, як колгоспний двір. А тому, з моменту введення в дію цього Закону на правовідносини, які виникали між членами колишніх колгоспних дворів, правила про спільну сумісну власність колгоспного двору не розповсюджувались. В свою чергу, у відповідності ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла до 15.04.1991 року, володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред'явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, може бути пред'явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном. А згідно ст. 124 цього ж ЦК УРСР, право вимагати виділу майна колгоспного двору при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. Однак, будучи членами колгоспного двору, батьки позивача, як в своїх інтересах, так і в інтересах останнього, який на той час був малолітнім, не подавали будь-яких позовів до суду з приводу майна колгоспного двору, в тому числі з приводу визнання за ними чи за позивачем права власності на спірний будинок. Разом з тим, рішенням Житомирського районного суду від 18.03.2011 року, батьки позивача були визнані такими, що втратили право на користування згаданим будинком в с. Болярка. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11.05.2011 року, рішення Житомирського райсуду в цій частині залишено без змін. За правилами ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. [PERSON] 27.09.2005 року досяг повноліття. Проте, з вказаного дня останній не звертався до суду за захистом своїх інтересів відносно спірного будинку. До того ж, прокурором Житомирського району ще у квітні 2010 року було подано позов до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування цим будинком, але позивачі майже через пять років, а саме 05.02.2015 року, звернулися до суду з позовом про визнання за [PERSON], як за останнім членом колгоспного двору, права власності на будинок, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що, окрім іншого, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed