Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому просять солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] суму боргу в розмірі 1724776,00 грн., стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] суму боргу в розмірі 812288,00 грн., та покласти судові витрати на відповідачів. В обгрунтування заявлених вимог посилаються на наступне. Наприкінці травня 2013 року іж відповідачем [PERSON], позивачем [PERSON], та третьою особою [PERSON] відбулась розмова з приводу інвеститування грошових коштів, внаслідок чого 03.06.2013 року [PERSON] надав у борг [PERSON] кошти в розмірі 30440 доларів США на строк до 03.07.2014 року, де [PERSON] виступила поручителем. В подальшому позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в борг в розмірі 59390 доларів США, де [PERSON] також виступала поручителем. В період з 28.11.2013 року по 18.05.2014 року позивач [PERSON] отримав від відповідачів кошти в розмірі 8990 доларів США. Враховуючи те, що відповідачі повертали кошти, позивач [PERSON] надав відповідачам в борг ще кошти в розмірі 14150 доларів США. З травня 2014 року відповідачі перестали повертати відповідачам будь-які кошти. Вважаючи свої права порушеними позивачі вирішили звернутись з позовом до суду. Станом на 08.09.2016 року загальна сума боргу складає 2537064 грн., яка складається з боргу [PERSON] 1724776,00 грн. (64550 дол. США*26,72), та боргу [PERSON] 812288,00 грн. (30400 дол. США*26,72). Представник позивачів [PERSON], який є одночасно третьою особою позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов визначала частково, а саме в частині стягнення боргу з відповідача [PERSON] в розмірі 45000доларів США на користь позивача [PERSON] та в розмірі 20\~000доларів США на користь позивача [PERSON], а що стосується солідарного стягнення з відповідача [PERSON], то позов не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що вона не була поручителем за даними борговими розписками, та не була присутньою при їх укладанні, оскільки в період з 26.08.2013 року по 02.09.2013 року перебувала за кордоном. Але, формально якщо в розписках її статут зазначений як поручитель, то граничний термін виконання цього зобовязання вже сплинув на підставі ст. 559 ч.4 ЦК України. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, \~прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 03.06.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 30400 доларів США строком до 03.07.2014 року. Та внизу зазначено боргової розписки зазначено поручитель: [PERSON], та паспортні дані. 28.09.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 59390 доларів США до 28.09.2014 року. Та внизу боргової розписки зазначено поручителем є [PERSON], та паспортні дані. Також на звороті даної розписки зазначені кошти, які були повернені відповідачем [PERSON] позивачеві [PERSON] та також зазначено, що [PERSON] отримав 14150 доларів США строком до 28.12.2014 року. Також в матеріалах справи міститься боргова розписка, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав в борг кошти від [PERSON] в розмірі 13440 доларів США строком до 01.10.2013 року. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірних правочинах між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики. Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, \~у \~такій \~самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, \~що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позивачі в своєму позові зазначають, що розмір заборгованості за борговими розписками складає 64\~550 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.09.2016 року складає 1724776,00 грн. перед позивачем [PERSON], та 30400 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.09.2016 року складає 812288,00 грн. перед позивачем [PERSON] Посилання відповідача [PERSON] та його представника, що він повертав грошові кошти відповідачу [PERSON], та його заборгованість складає 20\~000 доларів США, але належних доказів щодо повернення йому будь-яких коштів до суду не надає. Що стосується боргової розписки відповідача [PERSON] від 28.09.2013 року про взяття коштів у борг 59390 доларів США до 28.09.2014 року, то зі зворотної сторони даної боргової розписки вбачається, що 8990 доларів США повернув позивачеві, що визнається сторонами. Також на звороті даної розписки зазначено, що [PERSON] отримав 14150 доларів США строком до 28.12.2014 року, але суд не може розцінити дане твердження як окрему боргову розписку, оскільки відповідно до аналізу приписів ст. 1049 ЦК України, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, тому суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів в сумі 14150 доларів США. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Згідно зі ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Що стосується солідарного стягнення боргу за вказаними борговими розписками з відповідача [PERSON], котра зазначена знизу боргових розписок як поручитель, та вказані паспортні дані, але не зазначено за якими правовідносинами вона є поручителем, також до відмітки її паспорту, на момент укладання боргової розписки (договору позики) від 28.08.2013 року [PERSON] перебувала за межами України. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Виходячи з приписів ст. 559 ЦК України, враховуючи, що останній платіж по розписці від 28.09.2014 року було здійснено 08.05.2014 року , а зобовязання за борговими розписками [PERSON] зобовязувався виконати до 28.09.2014 року та 03.07.2014 року, а позов поданий до суду 09.09.2016 року, то порука відповідача [PERSON] є припиненою, а тому в позові щодо стягнення з відповідача [PERSON] коштів слід відмовити. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя\~статті 533 ЦК України). Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення, але позивачі наполягають саме щодо перерахунку суми боргу на момент подання позовної заяви, тобто на 08.09.2016 року, а суд не може вийти за межі позовних вимог. Враховуючи, що позика була надана в доларах США, а офіційний курс НБУ станом на 08.09.2016 року становить 26,72 грн.. Сума заборгованості станом на 08.09.2016 року [PERSON] перед [PERSON] складає 1\~346\~688,00 грн., а перд [PERSON] 812288,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що вимоги договорів позики відповідачем [PERSON] належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 1\~346\~688,00 грн., а на коисть [PERSON] 812288,00 грн., а в іншій частині необхідно відмовити з наведених вище підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] судові витрати пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial