Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Брусилівського районного суду Житомирської області 19.08.2020 із позовом, який обгрунтовувала наступним. [INFO] помер співмешканець матері позивачки - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS] , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.10.2004 року. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його рідна сестра по матері - [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована з [PERSON] на момент його смерті по [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] стала власником всього житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки до моменту прийняття спадщини після смерті [PERSON] їй також належала 1/2 частки даного житлового будинку. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті спадщину прийняла [PERSON] , оскільки проживала однією сім`єю з спадкодавцем до моменту смерті більше п`яти років, а саме з 2005 року, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, і тому позивачка являється спадкоємцем за Законом четвертої черги. Таким чином, в силу ст.ст. 1264, 1268 ЦК України, позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Однак, позивачка не може підтвердити в нотаріальній конторі факт прийняття спадщини належними документами, оскільки відсутні дані про родинні відносини з спадкодавцем. На звернення позивача до органів РАЦС щодо виправлення помилки в актовому записі про смерть де помилково зазначено прізвище померлого « [PERSON] », замість вірного « [PERSON] » - отримано відмову, оскільки між заявником та померлим не підтверджено родинні відносини. На підставі викладеного, після уточнення позову, [PERSON] просила встановити факт неправильності в актовому записі № 12 Книги реєстрації смертей від 22.08.2008, де прізвище померлого [PERSON] зазначено як « [PERSON] »; встановити факт її постійного проживання по [ADDRESS] , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, з померлою [INFO] [PERSON] . Встановлення цих фактів їй необхідно для підтвердження факту прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] . Також просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок по [ADDRESS] , який в рівних частках належав померлому [INFO] [PERSON] та померлій [INFO] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.10.2004 року посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори. Ухвалою суду від 20.08.2020 у справі відкрито провадження, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.10.2020 закрито підготовче провадження, в ході якого судом за клопотанням сторони позивача неодноразово витребовувались докази, та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка, будучи допитаною в порядку допиту свідків, вказала, що разом з матір`ю проживала по [ADDRESS] , який належав співмешканцю матері [PERSON] та його сестрі, [PERSON] , яка там же й проживала. Після смерті [PERSON] в 2005 році її мати доглядала за [PERSON] , а після смерті матері в 2015 році позивачка продовжила доглядати за [PERSON] . Вказала, жили з нею як одна сім`я, мали спільне господарство і город. Також в будинку короткий час проживав [PERSON] , з яким жила мати позивачки після смерті [PERSON] . Просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача адвокат Нестеренко М.М. вимоги заяви підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача Брусилівської селищної ради Житомирської області в судове засідання не з`явився та подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності та зазначив, що Брусилівська селищна рада Житомирської області не заперечує щодо задоволення позову. Відзиву на позов не подано. Заслухавши покази позивачки, її представника, свідка, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Згідно вимог ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»), в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. У п.21 вищевказаної Постанови вказано, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Верховний Суд у своїй постанові від 24.09.2020 у справі № 644/5818/18 зазначив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Також Верховний Суд у постанові від 12.11.2020, справа № 750/12880/19, зазначив про те, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вбачається, що законодавство України не ототожнює поняття спільного проживання кількох осіб в одному житлі з фактом проживання їх саме однією сім`єю, оскільки сімейні відносини між особами мають додаткові ознаки. Суд констатує, що позов [PERSON] ґрунтується на одній основній вимозі про встановлення факту належності її до кола спадкоємців четвертої черги після смерті [PERSON] як особи, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше як п`ять років до дня смерті спадкодавця. Та, як наслідок, позивачкою як єдиним спадкоємцем ставляться дві пов`язані похідні вимоги - про встановлення факту неправильності запису в свідоцтві про смерть [PERSON] та визнання за позивачкою права власності на спадкове нерухоме майно. Вказані дві позовні вимоги є похідними згідно ч. 1 ст. 188 ЦПК України, так як повністю залежать від задоволення основної вимоги, оскільки у випадку не віднесення позивачки до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , питання актових записів [PERSON] та майна [PERSON] жодним чином не стосуються позивачки та не порушують її прав та інтересів. На підтвердження своїх вимог позивачем надано наступні письмові докази, досліджені в судовому засіданні: -копію паспорту позивача, в якому зазначено, що вона зареєстрована по [ADDRESS] , з 06.02.2002 року; -копію довідки №32 від 01.02.2010 року виконавчого комітету Осівецької сільської ради, Брусилівського району, Житомирської області, про те, що на день смерті [PERSON] проживав спільно з [PERSON] і [PERSON] в одному будинку та однією сім`єю по [ADDRESS] ; -копію довідки №79 від 18.02.2020 року виконавчого комітету Брусилівської селищної ради, Брусилівського району, Житомирської області, про те, що позивач проживала з [PERSON] на день її смерті [INFO] по [ADDRESS] ; -копію Свідоцтва про смерть [PERSON] , в якому зазначено, що він помер [INFO] в м.Житомир; -копію Свідоцтва про смерть [PERSON] , в якому зазначено, що вона померла [INFO] в с.Осівці; -копія Свідоцтва про смерть [PERSON] , в якому зазначено, що вона померла [INFO] в с.Осівці; -копію Договору купівлі продажу житлового будинку по [ADDRESS] , від 11.10.2004 року, , відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] придбали будинок в рівних долях; при цьому прізвище покупця зазначено як « [PERSON] ; -копію Свідоцтва про народження, в якому зазначено прізвище [PERSON] , яке відрізняється від зазначення прізвища в свідоцтві про смерть, де вказано « [PERSON] »; -копію постанови нотаріуса від про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої спадкову справу після смерті [PERSON] заведено за заявою [PERSON] , заповітів не має. У видачі свідоцтв про право на спадщину відмовлено в зв`язку з ненаданням заявником підтверджено факту спільного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Також судом за клопотанням позивача витребувано докази на підтвердження родинних відносин [PERSON] та [PERSON] - витяги з Державного реєстру актів цивільного стану від 15.10.2020 (а.с. 69-72). В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON] , яка вказала, що тривалий час знайома з сім`єю позивачки, має нею приятельські відносини. Пояснила, що позивачка з матір`ю проживали з співмешканцем матері [PERSON] у будинку по [ADDRESS] , який останній придбав разом з сестрою - [PERSON] . Після смерті [PERSON] вони з матір`ю залишились проживати в будинку, мати продовжила догляд за [PERSON] . Після смерті [PERSON] догляд за [PERSON] продовжила позивачка, яка жила в даному будинку разом зі своїм цивільним чоловіком. Всі жили як одна сім`я. За життя [PERSON] мала вади здоров`я, не могла себе самостійно забезпечувати, тому її й доглядала сім`я позивачки, тримали разом свійських тварин та город. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних та достатніх доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано. Суд зауважує, що надані позивачкою письмові докази лише підтверджують окремі обставини: тривале проживання за однією адресою позивачки та [PERSON] (до дня її смерті); проживання там же інших осіб в різний час; факт належності [PERSON] придбаного і успадкованого після брата нерухомого майна; факт наявності між [PERSON] та померлим [PERSON] родинних відносин як між братом і сестрою; факт різного написання прізвища [PERSON] . Однак ці докази і їх сукупність не вказують на наявність спільного бюджету, спільного господарства, спільного придбання будь-якого майна чи інших доказів проживання однією сім`єю саме [PERSON] та [PERSON] у п`ятирічний період часу до дня смерті останньої. За таких обставин покази єдиного свідка, з яким у позивачки приятельські відносини та самої позивачки не можуть бути достатніми та переконливими доказами у справі. Суд констатує, що позивачка та [PERSON] не були родичами, померла є сестрою колишнього співмешканця матері позивачки - [PERSON] , доказів ведення саме [PERSON] та [PERSON] спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин - в ході судового засідання не встановлено. Сам по собі факт проживання осіб за однією адресою, нарівні з іншими особами (у даній справі - матір`ю та співмешканцями), не може переконливо вказувати на наявність між ними саме сімейних відносин, адже саме по собі спільне проживання кількох осіб не презюмує створення з них однієї сім`ї. Наявність потреби [PERSON] у догляді чи наданні такого догляду сім`єю [PERSON] , а потім і нею особисто - в судовому засіданні також не доведено. Суд зазначає, що зі слів позивачки та свідка, за життя догляд за [PERSON] здійснювала мати позивачки - [PERSON] , яка померла 2015 року , після чого вже позивачка продовжила догляд. Це тривало лише рік, до смерті [PERSON] у вересні 2016 року, тобто окремо не доведено також і сам по собі п`ятирічний строк проживання однією сім`єю саме позивачки та [PERSON] . Отже, у судовому засіданні не здобуто достатніх належних доказів, які б переконливо вказували на наявність саме сімейних правовідносин, що склалися між позивачем та померлою [INFO] [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] не набула права на спадкування за законом після смерті [PERSON] на підставі 1264 ЦК України, оскільки не відноситься до кола спадкоємців четвертої черги як особа, яка проживала з [PERSON] однією сім`єю більш ніж п`ять років до дня смерті останньої. Відтак, у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання [PERSON] по [ADDRESS] , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, з померлою [INFO] [PERSON] - слід відмовити за безпідставністю. Оскільки судом не встановлено підстав віднесення позивачки до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , то і похідні позовні вимоги про встановлення факту неправильності запису в свідоцтві про смерть [PERSON] та визнання права власності на майно [PERSON] також не підлягають задоволенню на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 188 ЦПК України. Розглядаючи позовну вимогу про встановлення неправильності в актовому записі № 12 Книги реєстрації смертей від 22.08.2008, де прізвище померлого [PERSON] зазначено як « [PERSON] », суд також враховує, що оскільки позивач не відноситься до кола спадкоємців після смерті [PERSON] чи [PERSON] , то право правильність чи неправильність актового запису про смерть відносно колишнього співмешканця її матері - [PERSON] - жодним чином не стосується і не порушує права, свободи чи інтереси [PERSON] , відповідно, вказана позовна вимога є безпідставною. Розглядаючи позовну вимогу про визнання права власності на нерухоме майно [PERSON] в порядку спадкування за позивачем, суд додатково зауважує, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Однак, оскільки позивач не відноситься до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , то право власності на її нерухоме майно, яке їй належало на момент смерті, до позивачки не перейшло, відповідно, вказана позовна вимога є безпідставною, так як жодним чином не стосується і не порушує права, свободи чи інтереси [PERSON] . Враховуючи вказане, у задоволені позову слід відмовити в повному обсязі. Заяв про розподіл судових витрат від сторін не надійшло. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст.3 СК України, ст.ст.15, 16, 1216-1218, 1258, 1264 ЦК України,

Outcome: dismissed