Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про вселення у будинок №28 по провулку Ветеранів села Волохів Яр Чугуївського району Харківської області. В обґрунтування позову позивачі у позовній заяві вказали та у судовому засіданні разом із своїм представником пояснили наступне, що в період шлюбу [PERSON] придбали житловий будинок №28 по провулку Ветеранів села Волохів Яр Чугуївського району, тобто він є спільно нажитим майном подружжя. В цьому будинку вони сімєю проживали до 2013 року до розірвання шлюбу. 07.02.2013 року шлюб між [PERSON] був розірваний. При розподілу спільного майна у судовому порядку, між ними була укладена мирова угода, яка затверджена ухвалою Чугуївського міського суду від 24.01.2013 року, за якою [PERSON] зобовязався виплати протягом року грошову компенсацію у сумі 150000 гривень в рахунок вартості половини цього майна, в тому числі і будинку, а [PERSON] в свою чергу зобовязалася не претендувати на майно та здійснити зняття з реєстрації у якості жильця. Після розірвання шлюбу між ними склалися такі стосунки, за яких спільне проживання в одному будинку було не можливе, тому вона була вимушена піти тимчасово проживати до своїх батьків, за очікуванням отримання грошей та купівлі свого особистого житла. Разом з нею вимушені були піти з будинку і її діти від першого шлюбу [PERSON] і [PERSON]. Оскільки відповідач не виконує взятих на себе зобовязань за мировою угодою вже протягом трьох років, не сплатив визначену суму грошей і бажає цього зробити до наступного часу, вона позбавлена можливості купити собі житло. Тимчасове проживання у батьків, яке тягнеться протягом трьох років, створює певні незручності їй та її батькам. Тому вона вирішила повернутися проживати у свій власний будинок, але відповідач категорично цьому перешкоджає, не надає ключів від вхідних дверей та не допускає до приміщень будинку. Тоді як в будинку знаходяться їх спільні меблі та речі, за які відповідач також не сплатив їй гроші. Позивачі [PERSON] і [PERSON] підтримуючи позов матері, підтвердили наведені нею обставини, і бажають повернутися проживати у будинок разом з матірю, вважаючи, що відповідач також і їм перешкоджає проживати у будинку. Відповідач [PERSON] і його представник, заперечуючи проти позовних вимог подали зустрічний позов за яким просять позивачів визнати як такими, що втратили право користування житлом та скасувати їх реєстрацію у якості жильців за відсутністю понад шість місяців без поважних причин, посилаючись на норми ст.ст.71,72 ЖК України. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] вказував на те, що він не яким чином не перешкоджав позивачам проживати у будинку. Визнаючи зобовязання за мировою угодою щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя і сплати вказаної грошової суми як компенсації за половину майна подружжя, в тому числі і половини вартості будинку, [PERSON] вказав, що за певних обставин не зміг сплати протягом року обумовлену суму, але це не як не впливало на право проживання позивачів у будинку. Вони до наступного часу є зареєстрованими у якості жильців. Тоді як фактично [PERSON] і [PERSON] не проживають у будинку з 2009 року. Після закінчення середньої школи вони поступили на навчання до педагогічного коледжу у місті Балаклея, після закінчення якого у 2012 році до села Волохів Яр взагалі не повернулися. [PERSON] після вступу у шлюб в 2014 році постійно проживає у чоловіка, спочатку в місті Балаклея, а зараз в місті Харкові. [PERSON] фактично працює і проживає в місті Балаклея з 2012 року по наступний час. Їх речей або майна в будинку немає і вони ніколи не вимагали від нього допустити їх до проживання, а він ніколи будь-яким чином не перешкоджав їм в проживанні та користуванні будинком. Що стосується самої [PERSON], то після розірванню шлюбу вона сама добровільно пішла проживати до своїх батьків, забравши усі свої речі. До наступного часу ніяких перешкод у користуванні або проживанні у будинку він не чинив. Тому просив суд в позові позивачам відмовити, а його зустрічний позов задовольнити, оскільки вони більш ніж шість місяців не проживають в будинку без будь-яких поважних причин. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступного. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст.ст.60,61 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини, що визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, визнані судом загальновідомими, встановлені рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягають і не потребують доказування. [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 07.02.2013 року. В період шлюбу у 2003 році ними був куплений житловий будинок, що розташований в селі Волохів Яр Чугуївського району по провулку Ветеранів,28. За договором купівлі-продажу будинку покупцем значиться один [PERSON]. При розірванні шлюбу між ними виник спір щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя, який був вирішений шляхом укладання мирової угоди затвердженої ухвалою Чугуївського міського суду від 24.01.2013 року. За мирової угодою [PERSON] зобовязався протягом року, з дня її укладання, виплатити [PERSON] гроші у сумі 150000 гривень в якості компенсації за половину спільного майна подружжя, в тому числі і за половину будинку, а [PERSON] після отримання грошей в указаній сумі, зобовязалася не претендувати на будь-яке майно та скасувати реєстрацію у якості жильця в будинку. Протягом року [PERSON] свої зобовязання не виконав, тому [PERSON] звернула мирову угоду до примусового виконання через державну виконавчу службу. На наступний час [PERSON] в порядку примусового стягнення протягом більш ніж двох років частками сплатив [PERSON] тільки 70000 гривень, що дійсно позбавило її можливості купити житло. Правовідносини між сторонами щодо надбання спільного будинку, виникли у 2003 році і за правилами ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, будинок є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках, що відповідає і вимогам ст.60 СК України 2004 року. За даних обставин до виконання мирової угоди в повному обсязі, [PERSON] є власником половину будинку і має право проживати в ньому. Фактичне не проживання в будинку [PERSON] з 2013 року по січень 2015 року обумовлено обєктивними причинами, розірванням шлюбу та очікуванням отримання грошей від [PERSON], необхідних для купівлі свого житла. За умовами мирової угоди між [PERSON] не було визначено порядку користування або звільнення житлових приміщень, тобто до виконання мирової угоди у сторін рівні права у володінні та проживанні у будинку. За правилами ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У відповідності до ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2 ст.71 ЖК України, якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути подовжено наймодавцем, а разі спору судом. Таким чином [PERSON] з поважних причин не проживала в спірному будинку з 2013 року і її вимоги щодо вселення підлягають задоволенню, а зустрічні вимоги [PERSON] до неї про втрату права користування житлом та скасування реєстрації у якості жильця, задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] і [PERSON] про їх вселення, то судом встановлені наступні обставини та факти. Вони є дітьми [PERSON] від першого шлюбу і проживали разом з [PERSON] до 2012 року. У 2012 році після закінчення навчання [PERSON] працевлаштувалася в місті Балаклея і постійно проживає там до наступного часу. [PERSON] після вступу у шлюб, деякий час проживала разом з чоловіком у його батьків в місті Балаклея, а потім переїхали до міста Харкова і проживають там постійно з 2014 року. Не яких перешкод у проживанні в будинку [PERSON] у будь-який спосіб їм не чинив. Будь-яких їх речей або майна у будинку немає. Фактично вони не проживають у будинку більше двох років без поважних причин. Позовні вимоги вони заявили з метою підтримки позову матері, а не в порядку захисту своїх прав на житло. Ці обставини у судовому засіданні вони не заперечували і не спростували у будь-який спосіб. Відповідно до ст.163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або члена його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тобто [PERSON] і [PERSON] стосуються положення ч.1 ст.71 ЖК України за якими при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Вони відсутні у спірному житлі понад два роки без будь-яких поважних причин і в цьому випадку зустрічний позов [PERSON] щодо визнання їх як такими, що втратили право користування жилим приміщенням - є обґрунтованим. На підставі викладеного і

Outcome: partial