Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] у якому, з урахування заяви про уточнення позовних вимог від 03 липня 2018 року та від 30 серпня 2018 року, просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS]; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником зазначеної квартири. У спірній квартирі окрім позивача, зареєстрована також треті особи. Відповідач є чоловіком її сестри [PERSON] Після укладення шлюбу сестра дозволила проживати чоловіку у квартирі. Вважає, що вселення у спірну квартиру відбулось самовільно, адже вона згоди на це не давала. Самоправна поведінка відповідача стала причинною постійних сварок у сімї. Згодом, ситуація ускладнилась тим, що відповідач почав зловживати алкогольними напоями, скандалить, нецензурно лається, не здійснює оплату за комунальні послуги. Такі обставини погано відображають не лише на стані її здоровя, але й третьої особи [PERSON], яка є гіпертоніком. На неодноразові звернення припинити чинити перешкоду у користуванні квартирою та добровільно таку покинути тільки ускладнювало вирішення такого питання. У відповідності до ст. 317, 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 156, ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР просить позов задовольнити повністю. 15 червня 2018 року представником відповідача до суду подано відзив, який містить заперечення на позов. Зазначає, що зі згоди третіх осіб почав проживати у спірній квартирі. Здійснював оплату за лікування [PERSON] Кошти на оплату за житлово-комунальні послуги надає цивільній дружині [PERSON], щоб та разом із [PERSON] сплачувала за такі послуги. Купляє продукти харчування. Часто готує їжу для всієї сімї. Обіймає посаду кухара та жодних зауважень із сторони власника закладу харчування немає, що він вживає чи працює у нетверезому стані. Просить у позові відмовити. 03 серпня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, який містить заперечення на обставини, що викладені у відзиві. Зазначає, що оплату за проведення операції [PERSON] здійснено нею, що підтверджено доказами. З перших днів вселення відповідача у квартиру було категорично проти цього, однак це не зупинило його. Надалі, почав поводитися цинічно та нахабно, почав погрожувати фізичною розправою. Протягом 2017 року змінив щонайменше пять місць роботи, а тому у звязку із відсутністю стабільної заробітної плати не міг здійснювати оплату за житлово-комунальні послуги. Застосування положень ст. 156 ЖК УРСР у даному спорі є неможливим, адже жодного спільного господарства із відповідачем не веде. 12 липня 2018 року у судовому засіданні третьою особою подано пояснення на позов, які місять наступні аргументи. Заперечує проти позову повністю. Відповідач здійснював оплату за надані медичні послуги матері [PERSON] Відповідач почав проживати у спірній квартирі після укладення шлюбу, зі згоди матері [PERSON] За комунальні послуги, вона разом із чоловіком здійснює оплату, хоч у квитанціях зазначено позивача, але це не свідчить про факт оплати саме нею. [PERSON] надає кошти для придбання продуктів харчування. Просить у позові відмовити. 11 травня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання. 10 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладений у заявах по суті. \~ \~ \~ \~У судовому засідання сторона відповідача заперечує проти позову та просять у такому відмовити повністю, з підстав викладених у відзиві. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні третя особа [PERSON] заперечила проти позову та просить у такому відмовити. \~ \~ \~ \~У судове засідання третя особа [PERSON] не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про місце, дату та час цього засідання, а тому зі згоди учасників справи вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та зясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] / арк. спр. 11, 12/. У цій квартирі, окрім власника зареєстровані та проживають [PERSON] (матір власника), [PERSON] (сестра власника), [PERSON] (племінниця власника, дочка сестри), Матір та сестра зареєстровані із 05 квітня 2012 року, а племінниця з 10 лютого 2016 року. Дані обставини підтверджено довідкою ОСББ «Дві тополі» від 08.05.2018 № 8. 27 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб / арк. спр. 57/. Суд відмічає спільну позицію сторін про те, що відповідач проживає у спірні квартирі. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо усунення перешкоду у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення відповідача, які регулюються спеціальними нормами ЦК України та ЖК УРСР. Згідно\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 109 ЖК УРСР\~виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно\~ст. 156 ЖК України\~члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. ч. 1, 2, 5\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до\~статті 310 ЦК України\~фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4\~статті 31 ЦК України\~фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. \~Таким чином, повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що членом сімї власника квартири [PERSON] є її матір [PERSON], яка нарівні із власником користується квартирою, адже жодних доказів щодо наявності домовленостей з цього питання, позивач суду не надала. Разом із тим, третя особа [PERSON] є іншою особою, адже постійно проживає із власником, вела і веде з нею спільне господарство. Будь-яких заперечень з цього питання суд не встановив у судових засідання, а відтак приймає такі дані до уваги. Відповідач є чоловіком третьої особи, а тому на правах члена її сімї вселився до дружини. Даних про те, що власник квартири [PERSON] заперечувала вселення [PERSON] суд не встановив. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визнає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод користування власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Суд повторює, що власником квартири є позивач, що встановлено та підтверджено доказами. Щодо наявності перешкод користування власником своєю власністю, суд відмічає, що відносно відповідача висловлювалась претензія іншими власниками квартир багатоквартирного будинку № 4б по вулиці Джорджа Вашингтонах у місті Львові, оскільки такий кричить, нецензурно висловлювався в сторону [PERSON], систематично обкидає недопалками машину [PERSON], що підтверджено актами від 24.01.2018, 27.02.2018 / арк. спр. 15, 16/. 17 квітня 2018 року та 18 квітня 2018 року [PERSON] зверталась із заявами до Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області щодо вжиття до [PERSON] та її співмешканця [PERSON] необхідних дій. Надалі така інформація не підтвердилась, оскільки в діях [PERSON] були відсутні ознаки кримінального та адміністративного правопорушення. З громадянами проведено профілактичну бесіду виховного характеру. Дані обставини підтверджено довідкою про результати проведення перевірки від 27 квітня 2018 року / арк. спр. 46, 47/. 15 травня 2018 року органом досудового розслідування за заявою [PERSON] було внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140070001578 від 15.05.18р, згідно з фабули якого 15.05.2018 о 07.00 год. [PERSON], перебуваючи за місцем свого проживання у [INFO], отримала тілесні ушкодження / арк. спр. 48/. 12 липня 2018 року позивачка також зверталася із заявою до органу досудового розслідування щодо вжиття необхідних заходів до третьої особи [PERSON], які начебто чинить по відношенню до неї насильницькі дії. Вказана заява теж прийнята органом досудового розслідування в провадження/ арк. спр. 48, 94/. Відповідний доказ суд оцінює критично, оскільки не підтверджує факту нанесення тілесних ушкоджень позивачу саме відповідачем [PERSON]. За результатами досудового розслідування за вказаними заявами позивача постановою слідчого СВ Сихівського ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] від 18.08.18р. кримінальне провадження за № 12018140070001578 від 15.05.18р було закрито на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України, тобто за відсутністю в діяннях осіб складу кримінального правопорушення, яке постановою процесуального керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 від 03.10.18р. було скасовано. Однак зі слів позивача вказане кримінальне провадження щодо отримання нею тілесних ушкоджень вкотре було закрите за відсутністю в діяннях осіб складу кримінального правопорушення. Остання постанова про закриття вказаного кримінального провадження не оскаржувалася. За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявні в справі докази підтверджують лише факт неприязних відносин між учасниками справи та сварок між ними, що не свідчить про вчинення реальних перешкод для власниці будинку у реалізації права на користування та розпорядження її майном саме відповідачем [PERSON]. Щодо обрання позивачем способу захисту своїх прав через усунення перешкод свого порушеного права шляхом виселення, суд прийшов переконання, що посилання позивача на ч. 3\~ст. 116 ЖК України\~є безпідставними, так як ця норма передбачає виселення без надання іншого жилого приміщення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення. Допустимих та достовірних доказів самоправного зайняття відповідачем належного [PERSON] житлового приміщення позивач та його представник до суду не надали. Щодо аргументів позивача про здійснення повністю оплати за житлово-комунальні послуги, то дійсно суд встановив, що таке здійснює позивача, адже подала на підтвердження цього квитанції про оплату за житлово-комунальні послуги. Попри те, суд приходить переконання, що позивач може захистити своє право, звернувшись до суду із позовом про компенсацію частини таких витрат іншими споживачами послуг, які їх отримують. З тих же підстав, суд відхиляє аргументи відповідача та третьої особи [PERSON] щодо надання частини коштів для здійснення оплати за житлово-комунальні послуги за спірною адресою, адже у відповідності до ст. ст. 78-81 ЦПК України не підтверджено жодними доказами. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що у позові необхідно відмовити повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 704,80 грн, сплачений позивачем при поданні позову до суду, покласти на останнього.

Outcome: dismissed