Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просять визнати за кожним із них право власності на спадкове майно по 1/3 частці житлового будинку загальною площею 65,4 кв.м. та жилою площею 35,3 кв.м. побудованого 1/4 із цегли та 3/4 із каменя, опоки, сараю загальною площею 38,7 кв.м. побудованого із цегли, літньої кухні загальною площею 29,1 кв.м. побудованої із цегли, літньої кухні загальною площею 40,9 кв.м. побудованої із цегли, сараю загальною площею 16,5 кв.м. побудованого із дощок, що знаходиться на вул. Центральна №137 в с. Глинна Козівського району Тернопільської області. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що вони проживають у вказаному будинку, однак право власності останні не виробляли і тому у них його не має. Станом на 15.04.1991 року їхній двір належав до колгоспного двору і складався із трьох членів. Зазначають, що в грудні 2016 року Козівське районне бюро технічної інвентаризації видало їм довідку про вартість житлового будинку з господарськими будівлями для оформлення права власності, де кожному їз них належить по 1/3 частці даного будинковолодіння. У звязку із вказаним та з посиланням на те, що в них не має права власності, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 28.04.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 30.11.2017 року закінчено проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі вказаного, суд дійшов до висновку про необхідність продовження розгляду справи за правилами ЦПК України в редакції закону №2147-VIII від 03.10.2017 року. У судове\~засідання позивачі\~та їх\~представник не\~зявилися,\~однак останній\~подав заяву згідно з якої позовні вимоги підтримує повністю, а справу просить слухати у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області у судове засідання не зявився, подавши при цьому відзив на позов, у якому зазначає, що «не має заперечень щодо позовних вимог зазначених в позовній заяві» та просить суд здійснювати розгляд справи у його відсутності. Оскільки учасники справи в судове засідання не зявилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши ті копії документів, на які представник позивача покликається як докази у справі та обєктивно оцінивши їх, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.2\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.1 ст.81 ЦПК України). Покликаючись на норму п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, позивачі та їх представник, обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу долучили до позовної заяви, як докази, світлокопії: паспорта [PERSON], [INFO] серії МС №018160, виданого Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 03.01.1996 року; картки фізичної особи-платника податків щодо присвоєння ідентифікаційного номера; паспорта [PERSON], [INFO] серії МС №612346, виданого Козівським РВ УМВС України в Тернопільській області 01.02.2000 року; картки фізичної особи-платника податків щодо присвоєння ідентифікаційного номера; оригінал довідки №31 від 31.01.2017 року Козівського районного бюро технічної інвентаризації, виданої [PERSON] про те, що право власності на вказаний вище житловий будинок не зареєстроване; оригінал довідки №117 від 14.12.2016 року для подання в суд про те, що житловий будинок з господарськими будівлями в с. Глинна по вул. Центральна №137 належить на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; паспорта [PERSON], [INFO] серії НЮ №314654, виданого Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області 05.09.2013 року та картки фізичної особи-платника податків щодо присвоєння їй ідентифікаційного номера. Окрім вказаних документів та їх копій, представник позивачів,\~обґрунтовуючи заявлені\~позовні вимоги\~подав через\~канцелярію суду\~26.11.2018\~року наступні\~докази: виписку з погосподарської книги за 1991-1995 роки, видану [PERSON] сільською радою Козівського району Тернопільської області, згідно якої членами колгоспного двору були [PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON](а.с.59); довідку Козівського районного бюро технічної інвентаризації №67 від 13.02.2018 року, видану [PERSON], [PERSON], [PERSON] на їхнє усне звернення, згідно якої право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться на вул. Центральна №137 в с. Глинна Козівського району Тернопільської області не зареєстровано і серед іншого, вказано, що з 01.01.2013 року дана установа не здійснює прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч.2 цієї статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вбачається із змісту позовної вимоги позивачі просять визнати за кожним із них право власності на 1/3 вказаного ними житлового будинку. Таким чином, суд вважає, що правозастосуванню у цьому випадку підлягає норма ч.1 ст.392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, передумовами звернення до суду із позовом про визнання права власності є: оспорення чи невизнання права власності позивача іншою/іншими особами та/або втрата ним документа, що посвідчує його право власності. При цьому, предявити такий позов може лише власник такого майна. Отже, зважаючи на вищевказане, предметом доказування у цій справі є, серед іншого, факт належності [PERSON], [PERSON], [PERSON] спірного будинку на підставі усіх можливих непрямих доказів, а також факт втрати ними правовстановлюючих документів на такий чи невизнання їхнього права власності іншими (третіми особами), державними органами тощо. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчить також і позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлена у п.37 постанови Пленуму цього суду №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності», згідно якого з урахуванням\~положень\~частини першої\~статті 15\~та\~статті\~392\~ЦК\~України власник\~майна має\~право пред'явити\~позов про\~визнання його\~права власності,\~якщо це\~право оспорюється\~або не\~визнається іншою\~особою,\~а також\~у разі\~втрати ним\~документа,\~який засвідчує\~його право\~власності. Виходячи\~зі змісту\~наведених норм\~права,\~потреба в\~такому способі\~захисту права\~власності виникає\~тоді,\~коли наявність\~суб'єктивного\~права власника\~не підтверджена\~відповідними доказами,\~підлягає сумніву,\~не визнається\~іншими особами\~або ними\~оспорюється,\~а не\~в тому\~разі,\~коли цими\~особами не\~виконується відповідне\~рішення суду,\~ухвалене раніше. Стаття\~392\~ЦК України\~не регулює\~правовідносин щодо\~самочинно збудованого\~нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Предявивши цей позов, позивачами та їх представником не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів щодо предмета доказування у цій справі, відсутні будь-які відомості та докази, які б їх могли підтверджувати, щодо факту оспорення чи невизнання права власності позивачів на житловий будинок №137 на вул. Центральна в с. Глинна Козівського району Тернопільської області та/або щодо факту втрати ними правовстановлюючих документів на такий будинок. Відповідно до ст.182 ЦК України\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому\~законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відтак, суд вважає за необхідне наголосити також на тому, що позивачами та їх представником не надано жодних доказів відсутності умов для реєстрації за ними права власності на згаданий будинок згідно з вимогами чинного на час звернення до суду законодавства України чи то в нотаріальній конторі чи то в місцевих органах влади, оскільки визнання права власності в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, в тому числі якщо існують перешкоди для оформлення тих чи інших прав в інший спосіб. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що позивачами та їх представником, всупереч ч.1 ст.82 ЦПК України не доведено належними, допустимими та достовірними доказами наявність підстав звернення із цим позовом та не наведено жодних обставин і не надано підтверджуючих такі обставини доказів можливості застосування судом норми п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, що унеможливлює, згідно ст.263 ЦПК України, ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення про задоволення позовної вимоги, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід відмовити. Сплачений позивачами судовий збір у розмірі 4061, 00 грн. слід залишити за останніми. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed