Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із указаним позовом. Просить суд зобов'язати відповідача [PERSON] повернути їй житловий будинок із господарськими будівлями спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником спірного нерухомого майна на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 06.05.2011 року за реєстр. № 418. Дане майно було набуте під час шлюбу із відповідачем, котрий за рішенням Буського районного суду Львівської області від 14.02.2013 року було розірвано. Відтак, з часу розірвання цього шлюбу відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, яке належить їй на праві особистої власності. Однак, відповідач впродовж тривалого часу до сьогоднішнього дня продовжує володіти та користуватись спірним приміщенням, використовуючи його для здійснення ним підприємницької діяльності, пов'язаної із виготовленням та продажем меблів. Згідно інформації Буської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області лише за ІІ-ІІІ квартали 2013 року обсяг його виручки від реалізації товарів згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] склав 43450,00 грн. Позивачка двічі зверталась до відповідача із вимогою звільнити будинок та негайно повернути їй спірне майно. Проте, вказані звернення позивачки були залишені поза увагою відповідача. Тому, просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направивши до суду письмову заяву, у якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Просить ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а позовних вимог по суті не оспорив. В силу ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали та з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних мотивів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 лютого 2000 року до 14 лютого 2013 року, про що вбачається із рішення Буського районного суду Львівської області від 14.02.2013 року, яким вказаний шлюб було розірвано, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 8). Як вбачається із договору дарування житлового будинку, нотаріально посвідченого від 6 травня 2011 року за реєстраційним номером 418, позивачка [PERSON] отримала у дар житловий будинок із відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-6). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог частин 3,4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення і, у разі, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за позивачкою [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 26 травня 2011 року, про що вбачається із Витягу про державну реєстрацію прав № 30093845, копія якого долучена до справи (а.с. 7). Вказаний житловий будинок складається із двох житлових кімнат житловою площею 45,3 кв.м. та кухні. До будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: сарай - Б; колодязь - К; огорожа з металевої сітки - №1; ворота з хвірткою металеві - № 2. Загальна площа будинку становить - 77,7 кв.м., про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 4). Як вбачається із довідки Буської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області за № 1959/О/17-00 від 22.10.2013 року, відповідач [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, а обсяг його виручки від реалізації товарів згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за ІІ-ІІІ квартали 2013 року становить 43450,00 грн. (а.с. 12). 27 грудня 2013 року позивачка надіслала відповідачу лист з пропозицією врегулювання взаємовідносин щодо подальшого використання відповідачем майна, яке належить їй на праві власності, запропонувавши позивачу укласти договір найму (оренди) цього майна на певних умовах, що був отриманий відповідачем від 01.01.2014 року, про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 9-10). Згодом, 4 березня 2014 року позивачка звернулася до відповідача із письмовою вимогою, в якій вимагала негайно звільнити приміщення будинку та господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS], повернувши їй спірне нерухоме майно шляхом підписання відповідного акту та передати їй ключі від нього. Вказана вимога була надіслана позивачкою рекомендованим листом для відповідача від 10.03.2014 року, про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 11). Проте, як стверджує позивачка, вищевказані листи були залишені без будь-якого реагування з боку відповідача. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України. Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України, - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною 1 статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. За приписами статті 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. За таких обставин, судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини, що випливають із порушення прав власника і необхідності захисту його майнових інтересів шляхом віндикаційних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відтак, суд вважає, що заявлений позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставним, а тому його слід задовольнити. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved