Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

позивачі просять суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровано в реєстрі за №2295,видане 30 червня 2006 року та посвідчене державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори на спадкове майно померлої [PERSON], яка померла 11 грудня 2005 року; додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровано в реєстрі за №1-760,видане 25 лютого 2009 року та посвідчене державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори на спадкове майно померлої [PERSON], яка померла 11 грудня 2005 року. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 25 травня 2005 року померла їхня баба [PERSON] Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 2,57 га, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. Єдиною спадкоємицею першої черги була їхня мати. [PERSON] прийняла спадщину після матері, але не оформила своїх спадкових прав у звязку із смертю, яка сталася 11.12.2005 року. [PERSON] останні роки життя проживала разом з ними. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 2,17 га, що належала померлій на підставі державного акту на праве приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 024403, виданого Шевченківською сільською радою Звенигородського району Черкаської області 17.12. 2003 року. Позивачі, як спадкоємці першої черги при спадкуванні за законом прийняли спадщину, оскільки є спадкоємцями, які постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім них, спадкоємцем першої черги був їх брат, [PERSON], який на той момент проживав в м. Києві. Позивачі до нотаріальної контори за отриманням Свідоцтва про право власності на спадкове майно за законом не зверталися. Заяву про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали, так як пережили на протязі пів року два похорони і коштів на переоформлення не було, а також через свою юридичну не обізнаність вважали що спадкове майно нам уже і так належить. [PERSON] подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, в якій зазначив, що інших спадкоємців передбачених законом немає. Свідоцтва про право на спадщину за законом були йому видані державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області від 30.06.2006 року та від 05.02.2009 року. На підставі даних свідоцтв про право на спадщину за законом, [PERSON] виготовив на своє імя Державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 836719, площею 2,57 гектари та площею 2,17 гектари. 19.11.2016 року [PERSON] помер. Оскільки після смерті брата, земельні ділянки площею 2,57 гектари та площею 2,17 гектари успадкували вже його діти, тому вони змушені звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити. Також позивачі суду пояснили, що батьки по день смерті постійно проживали із ними. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та просили відмовити у його задоволені, оскільки вважають позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими. Відповідно до наданого ними заперечення, їх батько та колишній чоловік, [PERSON], для вступу в спадщину, подавав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений законом термін (6 місяців), чого позивачі, [PERSON] та [PERSON], які також являються спадкоємцями першої черги, без вагомих на те причин, на той момент не зробили. Також, вказують на те, що позивачам була відома інформацію про те, що їх батько та колишній чоловік, [PERSON], отримав свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки площею 2,57 гектари та 2,17 гектари, також знали, що він користувався даними земельними ділянками, протягом 10 років ( в період з 2006 по 2016 роки) та претензій до нього, до дня його смерті, не мали. Згідно ст. 257 Цивільного Кодексу України, строки позовної давності становлять три роки. Тому в даному випадку, терміни позовної давності минули. Представник відділу Держгеокадастру у Звенигородському району в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляд у справи повідомлявся в установленому законом порядку. Нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контора в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлі [PERSON] та [PERSON] постійно проживали зі своїми дочками [PERSON] та [PERSON] по день своєї смерті, вели спільне господарство. [PERSON] забрала неповнолітню сестру та батьків у своє житло. Потім батьківську хату продав старший брат позивачів [PERSON], а щодо земельних паїв говорив, що вони залишаться його сестрам та обіцяв оформити на них. Ховала батьків [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на день смерті [PERSON] та [PERSON] проживали разом із [PERSON] в її будинку. Також разом із ними проживала і неповнолітня [PERSON]. Пусту батьківську хату оформив та продав їхній брат [PERSON], а земельні паї обіцяв оформити на сестер. У похованні батьків приймали участь, і [PERSON], і [PERSON]. Баба [PERSON] із позивачами разом не проживала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживала із померлим [PERSON] з 1999 року по 2017 роки, знала його сімю. Його мати [PERSON] по день смерті проживала окремо в батьківській хаті, сама вела господарство, а сестри проживали окремо. Матір ховали із будинку [PERSON]. Суд, вислухавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їх відносини: 25.05.2005 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 2,57 га, яка розташована на території Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 003742. [PERSON], дочка померлої 25.05.2005 року [PERSON], фактично прийняла спадщину після своєї матері, але не оформила своїх спадкових прав на її майно. 11.12.2005 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 2,17 га, що належала померлій на підставі державного акту на праве приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 024403. 11.03.2006 року до Звенигородської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка сталася 11.12.2005 року. 30.06.2006 року до Звенигородської державної нотаріальної контори звернувся син померлої [PERSON] [PERSON] із заявою видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: житловий будинок із надвірними спорудами в с.Шевченкове Звенигородського району по пров. Щорса 6; земельної ділянки на території Шевченківської сільської ради Звенигородського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (державний акт серія ІІІ-ЧР №024403); право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СП «[PERSON] край» (серія ЗВ-1 №001290). В даній заяві зазначив, що інших спадкоємців не має. 30.06.2006 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину [PERSON], яка померла 11 грудня 2005 року, а саме земельну ділянку розміром 2.17 (дві цілих сімнадцять сотих) га, яка розташована в адмінмежах Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належало померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія III-ЧР №024403. 25.02.2009 року до Звенигородської державної нотаріальної контори знову звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка сталася 11.12.2005 року, а саме на земельну ділянку на території Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (державний акт серія І-ЧР №0003742), що належала матері померлої [PERSON], яка померла 25.05.2018 року. В даній заяві зазначив, що інших спадкоємців не має та надав довідку виконкому Шевченківської сільської ради про те, що [PERSON] дійсно проживала однією сімєю з [PERSON] та вели спільне господарство до дня смерті останньої. 25.02.2009 року [PERSON] було видане додаткове свідоцтво про право на спадщину [PERSON], яка померла 11 грудня 2005 року, а саме земельну ділянки розміром 2.57 (дві цілих пятдесят сім сотих) га, яка розташована в адмінмежах Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належало померлій матері [PERSON], яка померла 25 травня 2005 року, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія I-ЧР №003742, спадкоємцем якої була її дочка [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила свої спадкових справ. 19.11.2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті, його дочки [PERSON] та [PERSON] 05.10.2017 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: земельну ділянку розміром 2.17 (дві цілих сімнадцять сотих) га, яка розташована в адмінмежах Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: 7121289200:03:001:0451; земельну ділянку розміром 2.57 (дві цілих пятдесят сім сотих) га, яка розташована в адмінмежах Шевченківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: 7121289200:03:001:0313. Відповідно до акту депутату Шевченківської сільської ради від 18.01.2017 року, [PERSON], [INFO], яка була зареєстрована за адресою [INFO] (Щорса) 13, дійсно проживала у період з 2003 року по 2005 рік у своєї дочки [PERSON] у с.Шевченкове по пров. Пирогова 20 та вела з нею спільне господарство. Також у [PERSON] проживав її батько [PERSON] з 2003 року по 2007 рік, та вів з нею спільне господарство. Згідно до акту депутату Шевченківської сільської ради від 25.01.2017 року [PERSON] та його доньки [PERSON] та [PERSON] мешкали за адресою с.Шевченкове по пров. Пирогова 20, а обробляли присадибну земельну ділянку в с.Шевченкове по пров. Калиновському (Щорса) 13, яка належала [PERSON] та вели спільне господарство у період з 2003 року по 2008 р. Крім того, з витягу з погосподарської книги, на 2201-2005 роки виконкому Воронівської сільської ради Городищенського району вбачається, що його власником і користувачем була [PERSON] Згідно довідки виконкому Воронівської сільської ради Городищенського району від 29.03.2018 року, померла [PERSON] на день смерті була зареєстрована і проживала за адресою [INFO]. На день смерті спільно із померлою ніхто не був зареєстрований і не проживав, вона проживала одиноко. Відповідно акту депутата Звенигородської міської ради від 19.03.2018 року, [PERSON] проживав у цивільному шлюбі із [PERSON] з 1999 р. по 2007 р. А був зареєстрований за адресою [INFO], з 07.04.2004 р. по 08.06.2007 р. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ч.3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до свідоцтва про народження, позивачка [PERSON] народилася 26.06.1988 року. На день смерті матері їй було 17 років і вона була неповнолітньою. Ч.4 ст. 1268 ЦК України зазначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Отже, для малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також тих, цивільна дієздатність яких обмежена, законодавець робить виняток і незалежно, де і з ким вони проживають і чи подали заяву до нотаріуса про прийняття спадщини у встановлений законом строк, вони вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо їх представники від спадщини не відмовилися. Згідно копій матеріалів спадкової справи, наданої нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контора, позивачі [PERSON], [PERSON], чи їх представники, заявив про відмову від спадкового майна після смерті їх матері [PERSON] не подавали. За змістом п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини. Згідно з роз'ясненнями, вказаними у пункті 27 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до статті 1301 ЦК, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ч.1 ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, а свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Оскільки [PERSON], [PERSON] являються спадкоємцями за законом, спадщину належним чином прийняли, і на час смерті матері постійно проживали із нею за однією адресою, і [PERSON] на момент смерті матері була неповнолітньою, а отже мають право на спадкування. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах про спадкування №7 від 30.05.2008 року ст.1268 п.4 ЦК України.

Outcome: approved