Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який обґрунтовували тим, що вони 21.05.2006 р. уклали з фізичною особою - підприємцем [PERSON] (далі - ФОП [PERSON]) безстрокові трудові договори, які були зареєстровані 29.05.2006 р. в Дніпровському районному центрі зайнятості. В порушення умов укладених трудових договорів ФОП [PERSON] з 2011 р. роботу їм не надає, заробітну плату не виплачує, при цьому їх прохання припинити трудові відносини з ними та реєстрації розірвання трудових договорів в центрі зайнятості ігнорує. Посилаючись на ці обставини, просили розірвати укладені з відповідачем трудові договори. Позивачі в судове засідання не з'явилися, в своїй письмовій заяві позов підтримали, просили справу розглянути за їх відсутності (а.с.46-47). Третя особа - Дніпровський районний центр зайнятості, направили до суду заяву, в якій просили справу розглянути без участі їх представника (а.с.85). Відповідач свої заперечень проти позову не направила, в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду в силу абзацу третього ч.5 ст.74 ЦПК України вважається такою, що належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2006 року між позивачами та відповідачем, як фізичною особою - підприємцем, укладено безстрокові трудові договори, які зареєстровано у Дніпровському районному центрі зайнятості за №№957, 958 ( а.с.5, 25). За умовами цього договору (пункти 2-3) позивачі зобов'язувалися виконувати роботу тваринника, а відповідач - забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобов'язань, обладнати робоче місце, надати необхідний інвентар і робочий одяг, а також оплачувати працю працівника. Однак відповідач своїх зобов'язань за трудовими договорами не виконує, оскільки роботу позивачам не надає, заробітної плати не виплачує, а від реєстрації припинення трудових відносин з ініціативи працівника ухиляється, що встановлено з відомостей Пенсійного фонду України, інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДПС України та довідок Управління Державної міграційної служби України в Київській області. При цьому витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджено те, що відповідач з 19.03.1996 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, станом на 15.04.2015 року в стадії припинення підприємницької діяльності не знаходиться, її адреса проживання, яка зазначена у витязі: [ADDRESS] (а.с. 17). За змістом ст. 2 КЗпП України громадяни України мають право на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 цього ж Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. У відповідності до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 № 260 (із змінами), укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи (п. 2). У разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору (п. 8). Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів (п. 9). Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи (п. 14). Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою (п. 15). Отже, за змістом наведеного Порядку реєстрація та зняття з реєстрації трудового договору, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника, є обов'язком фізичної особи-підприємця, що використовує найману працю. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-34цс13 від 22.05.2013 року, для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Крім того, необхідно зазначити, що у трудових відносинах з урахуванням вимог статей 115, 116 КЗпП України, статей 10, 60 ЦПК України, обов'язок доказування відсутності вини покладається на відповідача. З урахуванням наведеного та встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині розірвання укладеного сторонами трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв'язку з невиконанням відповідачем встановленого умовами договору та ч. 1 ст. 21 КЗпП обов'язку щодо забезпечення необхідних для виконання роботи умов праці та виплати працівникові заробітної плати. На підставі викладеного,

Outcome: approved