Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивачі у травні 2017 року звернулись до суду з позовом, в якому просять суд постановити рішення, яким встановити факт приналежності їх до німецької національності та зобовязати відповідача [PERSON] міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області внести зміни до актового запису про їх народження, вказавши у графі «національність» батька, [PERSON], «німець». В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що в свідоцтвах про їх народження національність їх батька, [PERSON], вказана «українець», хоча насправді він має приналежність до німецької національності. Під час Другої світової війни родина його прадіда була вивезена до Німеччини на примусову працю, в 1945 році повернулися до України, тому в повоєнні роки родичі свою приналежність до німецької національності приховували через побоювання переслідувань. З метою відшукати своїх рідних та близьких у Німеччині, познайомитися з культурними традиціями цієї країни та досконалого вивчення німецької мови, позивачі звернулися до Консульства Німеччини в Україні, пройшли співбесіду з консулом та склали іспит. Саме консул порадив їм привести у відповідність відомості, зазначені в свідоцтвах про народження, в частині встановлення німецької національності. Факт встановлення німецького походження позивачам необхідний для впорядкування сімейних документів та реалізації особистих прав на отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством для громадян пострадянських республік німецького походження. Представник позивачів в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, з якої вбачається, що вона підтримує позов, просить його задовольнити та розглядати справу за її відсутності (а.с. 38). Представник відповідача [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в судове засідання не зявився, подав заяву, з якої вбачається, що він просить розглядати справу у його відсутності та при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 20). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявилася, подала заяву, в якій позов визнала та просила розглядати справу у її відсутність (а.с. 24) Суд дослідив матеріали позову та зібрані по справі докази та приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився 14 жовтня 1987 року, що стверджується копією свідоцтва про народження від 25 жовтня 1987 року серії ІІІ-ТП № 275026. Позивач [PERSON] народився 14 жовтня 1987 року, що стверджується копією свідоцтва про народження від 25 жовтня 1987 року серії ІІІ-ТП № 275027. У вищевказаних свідоцтвах про народження їх батьками записано [PERSON], який за національністю зазначений як українець та [PERSON], яка за національністю зазначена також як українка (а.с. 6). Згідно з архівної довідки №В/2457-1 від 29.08.2017, яка видана Державним архівом Житомирської області, батьки [PERSON], [INFO], який є прадідом позивачів, були зазначені як «лютерани»; також вказано дату хрещення 11 лютого 1907 року, у графі «Де і хто проводив Св.хрещення» зазначено: «В Житомирі Пастор Вазелюм» (а.с. 25). З архівної довідки №В/2458 від 29.08.2017, яка видана Державним архівом Житомирської області, вбачається, що [PERSON], [INFO], за національністю українка, у грудні місяці 1943 року, разом із сім»єю: чоловік [PERSON], за національністю німець, та троє дітей: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], як родина «фольксдойче» із 1941 року, що мали німецькі паспорти, за наказом німецького командування були евакуйовані (в іншому документі добровільно виїхали) до Німеччини. Також з цієї довідки вбачається, що [PERSON] помер 11 вересня (в іншому документі 17 жовтня) 1944 року в м.Гнензен (Польща). Після перевірки в фільтраційному таборі м.Франкфурта повернулися в с.Янушевичі (нині с.Іванівка) Житомирського району Житомирської області. Дата повернення 02 серпня 1945 року (а.с. 33). Із архівної довідки №В/2766 від 30.08.2017, яка видана Державним архівом Житомирської області, вбачається, що в іменному списку осіб, що мають виборчі права, значиться житель с.Плоска Вагнер [PERSON] «так в документі» , селянин, 22 роки, за національністю німець, член КНС «так в документі» (а.с. 32). Також із архівної довідки №В/2457-2 від 29.08.2017, яка видана Державним архівом Житомирської області, вбачається, що сестра діда позивачів, [PERSON] «так в документі» народилася 21 липня 1938 року, та її батьком є [PERSON] «так в документі» Адольфович, за національністю німець, 31 рік (а.с. 37). Дід позивачів, [PERSON], [INFO], з 09 серпня 1992 року проживав у [PERSON] геріатричному пансіонаті та помер 24 січня 1997 року (а.с. 29-31). Судом встановлено, що у звязку із переслідуваннями з мотивів політичного, етнічного та національного походження за часів Радянського Союзу та насильної українізації, а потім і русифікації тих же українців, національність родичів позивачів, а саме діда, [PERSON], та батька [PERSON], в свідоцтві про народження та в свідоцтві про шлюб вказано «українець». Згідно з ст.1 Закону України «Про національні меншини в Україні» Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Враховуючи ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Враховуючи викладене, положення Закону України «Про національні меншини в Україні», надають позивачам право внести зміни до правовстановлюючих документів із зазначенням належності до німецької національності. Частина 1 ст. 300 Цивільного кодексу України зазначає, що фізична особа має право на індивідуальність. Відповідно до ч.2 цієї ж статті фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Факт встановлення німецького походження необхідний позивачам для впорядкування сімейних документів та реалізації особистих прав на отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством для громадян пострадянських республік німецького походження. З врахуванням того, що Указ Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31.12.1992 № 24 втратив чинність, механізм змін національності в досудовому порядку відсутній. З наведеного випливає, що єдиним шляхом внесення змін щодо національності у актові записи цивільного стану є звернення до суду. У відповідності до п. 2.13.1 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду, у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно п. 2.16.7. цих Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Відповідно до ст. 3 Рамкової конвенції [PERSON] Європи про захист національних меншин (Страсбург, 1 лютого 1995 року) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у звязку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 цієї конвенції передбачає, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, про обгрунтованість позову та задовольняє його.

Outcome: approved