Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідач про визнання недійсним заповіту, мотивуючи свій позов тим, що мати позивачки [PERSON] - [PERSON] і батько [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.10.1994 по 22.06.2009 року. В шлюбі народилося двоє дітей: позивач [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. 24.01.2010 року [PERSON] одружився з відповідачем [PERSON] В шлюбі з нею народився син. [INFO] після тривалої тяжкої хвороби [PERSON] помер. За два дні до смерті [INFO] [PERSON] вчинив заповіт на користь дружини [PERSON] За змістом заповіту житловий будинок і земельна ділянка по [ADDRESS] в разі смерті заповідача залишається його дружині. Позивачі [PERSON], дочка покійного, і [PERSON], мати покійного, не згідні з таким заповітом, просять визнати його недійсним з тих підстав, що останні півроку [PERSON] тяжко хворів і практично весь час перебував на лікуванні. За декілька тижнів до смерті [PERSON] мучила нестерпна біль і ніякі медикаменти, в тому числі сильні обезболюючі йому не допомагали. Він страждав як фізично так і психологічно. Незважаючи на фізичний стан він розумів безвихідність ситуації. Всі останні дні життя біля [PERSON] були присутні його родичі та колеги, підтримували його, матеріально допомагали. Ніхто з присутніх у хворого не бачили у його будинку нотаріуса, а тому позивачі стверджують, що мають сумнів у тому, що заповіт дійсно посвідчувався за адресою проживання сім'ї [PERSON] у [ADDRESS]. Крім того, психологічний і психічний стан покійного дає підстави вважати, що на момент вчинення заповіту [PERSON] не розумів зміст вчиненого документу, не міг правильно і критично оцінити свої дії і керувати ними. В останній час у нього почастішали випадки не сприйняття реальних подій і фактів. Така поведінка і стан [PERSON] спостерігалися і коли виникала необхідність у підписанні фінансових і інших документів, пов'язаних з роботою покійного на посаді директора ПП « Геліос - С». Він не вчиняв ніяких підписів і відмовлявся це робити, не обґрунтовуючи свою поведінку належним чином. Позивачі вказували також, що відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого у [PERSON] діагностували крім основного діагнозу, енцефалопатію, при якій дистрофічно змінюються тканини головного мозку Ніхто з родичів, крім дружини, відповідача по справі, не наполягав на виписці хворого з лікарні. Позивачі стверджують, що відповідач спонукала чоловіка до складання заповіту на її користь, використовуючи його безпорадний стан. Покликаючись на вищенаведене просили визнати заповіт від 19.08.2013 року, складений [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 306, недійсним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з наведених підстав та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що батько під час хвороби наполягав на тому, щоб вона, будучи неповнолітньою, була для нього донором по пересадці печінки, що також свідчить про невідповідність його дій дійсним обставинам справи і викликає сумнів у тому, що він склав заповіт перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розумів значення своїх дій та їх правові наслідки. Представник позивача позов підтримав. Представник позивача [PERSON], матері покійного, [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Пояснила, що проживала з покійним у зареєстрованому шлюбі. Сім'я від першого шлюбу [PERSON] за їхньою взаємною згодою проживала в окремому будинку, який чоловік допомагав побудувати. [PERSON] був при добрій пам'яті і розумів свої вчинки до останнього дня, вона займалась його лікуванням, він хотів залишити їй будинок, у якому вони проживали, і склав у її користь заповіт, оскільки, як зазначено вище, він забезпечив житлом і першу свою сім'ю. Представник відповідача позову не визнав і підтримав пояснення відповідачки. Заслухавши пояснення сторін та осіб які брали участь у справі, дослідивши письмові та інші зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Розгляд справи проводився в присутності судово-психіатричного експерта Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька Прокопюк Л. П. З усних пояснень сторін видно, що за весь час після розірвання шлюбу з [PERSON] між ними та їхнім батьком та чоловіком складалися стосунки взаємної поваги та нормальних відносин в побуті, відсутності сімейних, побутових, чи будь-яких інших конфліктів. Діти від різних шлюбів дружили. Достовірність наведеного ствердила і свідок [PERSON], з якою [PERSON] перебував у шлюбі до 2009 року. Свідок [PERSON], яка лікувала і спостерігала [PERSON] перед смертю, в судовому засіданні ствердила, що хворий дійсно хворів на тяжку хворобу - цироз печінки, терпів фізичний і моральний біль, але до останнього часу був при здоровому розумі і керував своїми діями. Покази інших свідків суд до уваги не приймає, відноситься до них критично, оскільки вони зводилися лише до однієї обставини, яка на їх думку дає їм підстави вважати, що [PERSON] в момент складання заповіту не розумів значення своїх дій, а саме, що покійний просив неповнолітню дочку бути для нього донором по пересадці печінки. Судом досліджено і медичну документацію хворого [PERSON] - медичні карти стаціонарного хворого за №/№ 4146, 10495-514, 12570/615 за час лікування з 14.07.2013 року по 17.07.2013 року, з 14.08.2013 по 16.08.2013 року, з 20.08.2013 по 21.08.2013 року, з яких вбачається, що [PERSON] хворів на цироз печінки, печінково-клітинною недостатністю, синдромом портальної гіпертензії, асцитом, варикозом вен стравоходу. Суд не приймає до уваги виписку з історії хвороби № 41416, яка була приєднана представником позивача [PERSON] до клопотання про призначення експертизи в судовому засідання 20.02.2014 року, в якій зазначено крім інших діагнозів «інтоксикаційну енцефалопатію», оскільки в представлених на вимогу суду медичних картах стаціонарного хворого така виписка відсутня і такий діагноз на думку судово-психіатричного експерта Прокопюк Л.П. ніякими ні медичними документами, ні показами свідків не підтверджений. А тому, згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги даний доказ, оскільки одержаний представником позивача з порушенням порядку, встановленого законом. Позивачами заявлено суду клопотання про призначення посмертної судової психіатричнї експертизи для вирішення питання чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій та чи спроможний він був усвідомлювати значення своєї поведінки та чи міг керувати своїми діями в момент складання заповіту. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, думку судово-психіатричного експерта Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька Прокопюк Л.П., яка вказала на відсутність будь-яких психічних розладів хворого, які б давали підстави для сумнівів у його здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд прийшов до висновку про безпідставність призначення експертизи, оскільки [PERSON] в момент підписання заповіту дійсно був тяжко хворий, але міг самостійно виразити своє волевиявлення та керувати своїми діями. В позовній заяві позивачі просили призначати судову почеркознавчу експертизу заповіту та книги реєстрації нотаріальних дій. Відповідач [PERSON], нотаріус, яка посвідчувала заповіт, пояснила, що дійсно заповіт посвідчувався за місцем проживання заповідача у зв'язку з його хворобою, але значення статей Цивільного кодексу України, які обов'язкові для роз'яснення, вона йому роз'яснювала. Усі її дії при посвідченні заповіту вчинені згідно з вимогами Закону «Про нотаріат» та ЦК України. Заслухавши пояснення нотаріуса в судовому засіданні позивачі не наполягали на проведенні судової почеркознавчої експертизи заповіту та книги реєстрації нотаріальних дій. Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до висновку, що нотаріусом посвідчено заповіт згідно вимог Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Нотаріусом при посвідченні заповіту перевірено, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству, і відповідно п. 161 цієї є Інструкції нотаріусом при посвідченні заповіту роз'яснено заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов'язкову частку у спадщині. Згідно ст. 1234 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як односторонній акт, заповіт має відповідати загальним умовам укладення угод. Зокрема, згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Про те, що на волевиявлення [PERSON] при складенні заповіту чинився будь-який вплив з боку відповідачки, внаслідок чого його волю було ослаблено і укладення заповіту не відповідало його намірам, в судовому засіданні не здобуто жодних доказів, а тому суд прийшов до висновку, що в момент укладення угоди [PERSON] розумів значення своїх дій та керував ними, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, а тому позов до задоволення не підлягає. Згідно ст.ст. 84, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати слід залишити за позивачами.

Outcome: dismissed