Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому вказали, що вони є власниками квартири № 39 за адресою: Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Пушкіна, будинок № 6 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2007 від 13 грудня 1996 року. У зазначеному будинку зареєстровані за місцем проживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З червня 2014 року, відповідачі у вищезазначеній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, їх речей у квартирі немає. Добровільно з реєстрації за місцем проживання відповідачі не знімаються. Просять визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 39 у будинку № 6 по вулиці Пушкіна у місті Рубіжне Луганської області. В судове засідання позивачі не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, подала до суду заяву, в яких просить слухати справу за її відсутності, позов визнає в повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області надали висновок згідно якого не заперечують проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутністю. Враховуючи, що сторони скористалися правом заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами та вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири № 39, розташованої за адресою: Луганська область, місто Рубіжне, вулиця Пушкіна, будинок № 6 (копія свідоцтва про право власності на житло - а.с. 6). Згідно копії довідки Центру адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради № 4046 від 13.11.2017 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], як співвласник квартири, [PERSON], як син співвласника квартири, [PERSON], як невістка співвласника квартири та [PERSON] та [PERSON], як онуки співвласника квартири (а.с. 13). З акту щодо встановлення факту проживання в [INFO] вбачається, що ознак мешкання [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] немає. Зі слів сусідів вони не мешкають за цією адресою з червня 2014 року. Їх особистих речей в квартирі немає (а.с. 12). Згідно висновку Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області від 12.12.2017 № 780 вбачається, що сімья [PERSON] з 2014 року фактично проживає за адресою: [INFO]. Неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають у [INFO], Російської Федерації разом із батьками. [PERSON], [INFO], навчається у 6-Б классі середньої школи № 51 у місті Липецьку Липецької області. [PERSON], [INFO], є вихованкою середньої групи муніципального дошкільного освітнього закладу № 95 міста Липецька, Липецької області. В особистій заяві [PERSON] не заперечує проти визнання себе та своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Служба у справах дітей вважає, що в даному випадку права та інтереси малолітніх дітей не порушуються та не заперечує щодо визнання [PERSON] та її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим примущенням в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 51). Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже судом встановлено, що відповідачі у квартирі [ADDRESS] відсутні понад один рік без поважних причин, виїхали на постійне місце проживання до іншого міста, не є власниками вищевказаної квартири, але значаться зареєстрованими у ній. Відповідач подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі (а.с. 36-37). Відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що відповідач подала письмову заяву, яка приєднана до справи, в якій безумовно визнає позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Покласти судові витрати на відповідача позивачі не просять. На підставі викладеного,

Outcome: approved