Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивачка 03.11.2015 року звернулася з позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом її вселення до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати [PERSON] передати ключі їй від спірної квартири. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03.08.2015 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва було розірвано шлюб між нею та відповідачем [PERSON] Однак за час спільного проживання у шлюбі сторони набули право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею - 60,4 кв. м, житловою площею - 21,5 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2010 року №3580, посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] Позивачка разом з малолітнім сином зареєстрована у вказаній квартирі, яка є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач протиправно перешкоджає останній у користуванні вказаною квартирою, не надає можливості користування належним їй майном в добровільному порядку, її прохання та письмові вимоги надати комплект ключів були проігноровані відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених вимог, вважаючи їх безпідставними, заперечував, мотивуючи тим, що позивачкою, яка з власної волі звільнила спірне помешкання для проживання іншою сім'єю, не надано доказів створення відповідачем будь-яких перешкод. Крім того, спірна квартира є одним з предметів, в тому числі, в спорі про поділ спільного майна подружжя, тому, на його думку, може бути присуджена як одному з подружжя, так і визнана особистою власністю відповідача. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який 03.08.2015 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва був розірваний. На підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2010 року №3580 позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, набули право власності, яке за договором було зареєстровано лише за відповідачем, на квартиру [ADDRESS], загальною площею - 60,4 кв. м, житловою площею - 21,5 кв. м. Встановлено, що позивачка разом з сином [PERSON], [INFO], з 03.06.2011 року зареєстрована у вказаній квартирі, яка за презумпцією закону є спільною сумісною власністю подружжя. Однак відповідач протиправно перешкоджає останній у користуванні вказаною квартирою, не надає можливості користування належним їй майном, яке знаходиться в цій квартирі, в добровільному порядку, ігноруючи її прохання та письмові вимоги надати комплект ключів від вхідних дверей квартири. В силу ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Крім того, законодавством визначено самостійне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом, виходячи з норм ч.1 ст.405 ЦК України, згідно з якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічно за ст. 156 ЖК України передбачається збереження такого права користування житлом і для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником. Такою, що втратила право на користування цим житлом, позивачка у встановленому законом порядку визнана не була. При цьому позивачка, маючи право користування квартирою, намагалася вселитись у вказану квартиру, однак доступу до квартири вона не має, а відповідач у добровільному порядку відмовляється усунути ці обставини та передати їй ключі, чим порушує права та законні інтереси позивачки володіти та користуватись цим майном. Викладені обставини підтверджуються письмовими вимогами позивачки про усунення перешкод у користуванні квартирою, направленими на адресу відповідача у грудні 2015 року та у лютому 2016 року, та її зверненням до правоохоронних органів у грудні 2015 року з приводу вчинення відповідачем протиправних дій за вище викладених обставин, побутовим актом від 17.12.2015 року про неможливість позивачки потрапити до спірної квартири, найманням нею іншої квартири для її з сином проживання за договором оренди від 01.02.2015 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про вселення в квартиру [ADDRESS], є тим допустимим та законним способом захисту порушених її прав та інтересів щодо усунення відповідачем перешкод у користування майном, які полягають в обмеженні останнім прав позивачки до доступу та користування спірною квартирою [ADDRESS]. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Отже, у зв'язку зі встановленими судом обставинами, які стороною відповідача спростовані не були, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, та вважає за необхідне усунути перешкоди у здійсненні позивачкою права користування нерухомим майном шляхом вселення її до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зобов'язання [PERSON] передати їй ключі від спірної квартири. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки суму сплаченого нею судового збору в розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved