Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивачі у березні 2020 року звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення коштів за договором позики. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2020 року головуючим у справі було визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 20 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі вказали, що 10.09.2012 року [PERSON] (третя особа по справі) в інтересах своєї сім`ї для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , взяв у них в борг суму грошей в розмірі 200 000 грн., про що написав розписку. Відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2009 року по 23 грудня 2015 року. Відповідачці було відомо звідки взялись гроші на придбання квартири, під час їхніх шлюбних відносин вона не оспорювала зареєстроване одноособове право власності на квартиру за [PERSON] . Однак після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачка звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про поділ майна подружжя, та за рішенням суду від 05.05.2018 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19.02.2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін та набрало чинності. Що [PERSON] діяв в інтересах сім`ї, такий висновок зробив Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в своєму рішенні від 05.05.2018 року. В розписці вказано строк повернення «до повного погашення», тобто строк повернення не обмежений, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2018 року на підстави ухвали Дніпровського апеляційного суду набрало чинності 19.02.2019 року, то строк позовної давності на звернення з позовом до відповідачки необхідно рахувати від 19.02.2019 р. з дати постановлення ухвали Дніпровським апеляційним судом. До набрання чинності рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.01.2016 р. про розірвання шлюбу між відповідачкою та третьою особою на погашення боргу позивачам було сплачено 10.08.2015 року - 1500 грн. та на час розірвання шлюбу залишилась неповерненою сума 198 500 грн., тобто кожен з подружжя повинен повернути позивачам по 99250 грн. Після розірвання шлюбу відповідачка самостійно жодного разу не проводила виплату боргу. Просили суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 99 250 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних - 3 225 грн. 63 коп., індекс інфляції - 4 267 грн. 75 коп., облікову ставку НБУ -11 951 грн. 37 коп., а всього загальну суму 19 444,75 грн.; судові витрати на сплату судового збору в сумі 1186 грн. 94 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 6108 грн.00 коп. 17.04.2020 року до суду від представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав. Вказав, що розписка від 10 вересня 2012 року не містить відомостей щодо отримання [PERSON] , так само як і [PERSON] від позивачів [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у позику, тобто вважає непідтвердженим факт передачі коштів, а саме 10 вересня 2012 року, або у будь-який інший день. Згідно з розпискою від 10 вересня 2012 року третя особа по справі - [PERSON] лише зобов`язався виконувати повернення позивачам грошових коштів у сумі 200 000 грн. після придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , а не повернути у борг суму. Також звернув увагу на те, що сумнівним є той факт, що в розписці третя особа по справі - [PERSON] вказує, що йому передана сума складає в еквіваленті 25 тисяч доларів США, це не відповідає обставинам справи, по якій рішення набрало законної сили (справа №202/1642/16-ц, провадження №2/202/62/2018), де було встановлено, які грошові кошти були сплачені на придбання квартири. Просив в позові відмовити. В ході розгляду справи позовні вимоги неодноразово уточнювалися в частині розміру 3% річних, індексу інфляції, облікової ставки НБУ та витрат на правову допомогу. Відповідно до уточненої позовної заяви просили суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 99 250 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних -4 714 грн. 41 коп., індекс інфляції - 6 549 грн. 90 коп., облікову ставку НБУ -21 367 грн. 63 коп., а всього загальну суму 32 631 грн. 94 коп.; судові витрати на сплату судового збору в сумі 1186 грн. 94 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 16108 грн.00 коп. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачів позовні вимоги підтримали з наведених в позові підстав та просили суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяв просив суд розглядати справу без його участі та задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог з наведених в відзиві на позовну заяву підстав. Просили суд застосувати до позовних вимог позивачів строк позовної давності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши позивачку, представника позивачів, відповідачку, представника відповідачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи №202/1642/16-ц, провадження №2/202/62/2018, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 вересня 2012 року між [PERSON] та його батьками [PERSON] , [PERSON] був укладений договір позики. За договором позики [PERSON] отримав від батьків грошові кошти у розмірі 200 000 грн. 00 коп., що еквівалентно 25 000 дол. США на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , які [PERSON] зобов`язався повертати гроші по можливості. На підтвердження отримання коштів [PERSON] позивачі надали суду розписку від 10.09.2012 року. У визначений договором строк та пізніше [PERSON] взяте на себе зобов`язання належним чином не виконав, борг в повному розмірі не повернув, а повертає частинами, з яких було сплачено 10.08.2015 року - 1 500 грн. У відповідності до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що на час укладання договору позики 10.09.2012 року, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2009 року. Шлюб розірвано Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2018 року по цивільній справі №202/1642/16-ц, провадження №2/202/62/2018 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та стягнення грошової компенсації, задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] відмовлено. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19.02.2019 року рішення Індустріального районного суду залишено без змін та набрало чинності. В ході розгляду справи №202/1642/16-ц встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] набута подружжям за час перебування у шлюбі за Договором про обслуговування коштів для будівництва доступного житла, укладеним в інтересах сім`ї, для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту. 10 вересня 2012 року [PERSON] вніс за договором кошти у розмірі 197 198,00 грн. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 5 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім`ї. Отже, квартира була придбана на потребу сім`ї та розділена між колишнім подружжям, а оскільки [PERSON] було взято кошти на її придбання в борг та кошти на даний час не повернені, то відповідачка, відповідно до ст.65 СК України, несе рівну відповідальність по борговим зобов`язанням. Щодо заяви представника відповідачки про застосування до позовних вимог позивачів наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Суд не приймає доводи представника відповідачки щодо пропуску строку позовної давності до позовних вимог позивачів, оскільки як встановлено в судовому засіданні та вбачається із наданої позивачами розписки, строк повернення коштів не зазначено, погашення боргу здійснювалася частками з 10.08.2015 року по 21.12.2019 року. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про поділ майна подружжя відповідачки та третьої особи набрало чинності 19.02.2019 року, а отже право позивачів порушено відповідачкою саме з часу визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири, тому суд доходить висновку що строк звернення до суду не пропущено. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачів щодо стягнення із відповідачки половини суми боргу за мінусом проверненої частини боргу в період шлюбу 1500 грн., а саме 99 250 грн. (200 000 грн. - 1 500 грн. = 198 500 грн.: 2) обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідачки 3% річних, суми інфляції та облікової ставки НБУ, які обраховані з 19.02.2019 року з дати набрання рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2018 року по справі № 202/16428/16-ц законної сили, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.625 ЦК України у випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то він зобов`язаний сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три відсотки річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором. Позивачами обраховано розмір 3% відсотків річних за період з 19.02.2019 року по 20.08.2020 року, який становить за 2019 рік - 2977 грн. 50 коп. та за 7 місяців 2020 року - 1736,91 грн. Загальна сума 3% річних становить - 4714 грн. 41 коп. Сума інфляційних нарахувань становить у 2019 році -104,1% = 4069,25 грн.; у 2020 році: січень 100,2 % - 198,50 грн.; лютий 99,7 % - 98,95 грн.; березень 100,8% - 794,00 грн.; квітень 100,8% - 794,00 грн.; травень 100,3% - 297,75 грн.; червень 100,2% -198,50 грн.; липень 99,4% - 98,95 грн. Загальна сума інфляції становить 4069,25 грн. + 2480,65 грн. = 6549,90 грн. Оскільки договором позики не передбачено розмір процентів за користування коштами, то відповідно до ст.1048 ЦК України підлягає стягненню з відповідачки за користування коштами облікова ставка НБУ, яка нараховується щомісячно до дня фактичного повернення позики. Суд приймає наданий позивачами розрахунок облікової ставки НБУ за час несплати заборгованості за період з 19.02.2019 року, відповідно до якого загальна облікова ставка НБУ становить 21 367 грн.63 коп. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги позивачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та із відповідача підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] основна сума боргу у розмірі 99 250 грн. 00 коп., на користь позивача [PERSON] 3% річних в розмірі 4714 грн. 41 коп., сума інфляційних нарахувань у розмірі 6 549 грн. 90 коп. та розмір облікової ставки НБУ в розмірі 21 367 грн. 63 коп. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 16 108 грн., то суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. За приписами ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у цивільній справі справа № 372/1010/16-ц. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачем [PERSON] надано належні докази, які підтверджують підстави для оплати та сплати правничої допомоги у розмір 16 108,00 грн. (договір про надання правничої допомоги, розрахунки вартості послуг адвоката, акти приймання-передачі наданих послуг, квитанції щодо оплати послуг адвоката), то суд доходить висновку про задоволення позовних вимог позивачів в частині стягнення витрат на правову допомогу. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 1 186 грн. 94 коп. та на користь держави 131 грн. 88 коп., недоплаченого судового збору позивачами при уточненні позовних вимог.

Outcome: approved