Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

позивачка [PERSON] 07.09.2021 звернулась в суд із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 04.03.2014. У вказаній квартирі зареєстровано двоє осіб - її брат [PERSON] та її мати [PERSON] . З кінця 2014 року - початку 2015 року її брат [PERSON] у спірній квартирі не проживає, а проживає із своєю сім`єю, жодних відносин вони не підтримують. З дня, коли відповідач поїхав на постійне місце проживання у інше місце, він жодного разу не виявив бажання проживати у вищевказаній квартирі, будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинилось. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні, останній жодним чином не приймав і не приймає участі в утриманні квартири. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в квартирі, але в такій не проживає понад один рік, не сплачує житлово-комунальні послуги, у відповідності до ст. 405 ЦК України, просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою. Ухвалою від 23.09.2021 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилась, 19.11.2021 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень сторони позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу 07.10.2020 із [PERSON] , змінила прізвище на - « [PERSON] », є власницею квартири [ADDRESS] . Вказане підтверджується договором дарування квартири від 04.03.2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18565688 від 04.03.2014. Згідно із довідкою ЛКП «Хуторівка» №883 від 25.08.2021, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: [PERSON] та [PERSON] . Статтями 316, 317, 319, 391 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК Української РСР). Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Питання втрати членом сім`ї власника права користування житлом вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Так, даною нормою закону передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Як вбачається з акту ЛКП «Хуторівка» від 25.08.2021, зі слів сусідів, [PERSON] , 1989 р.н., зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак у такій не проживає. Згідно із заявою [PERSON] від 01.09.2021, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р., вона фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , та постійно проживала з 13.11.2001. Окрім неї, у квартирі зареєстрований її син - відповідач [PERSON] , однак з початку 2015 року фактично у такій не проживає, його речі у квартирі відсутні, участі в утриманні квартири він не приймає, житлово-комунальні послуги не сплачує. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, доказів щодо поважних причин непроживання чи чинення перешкод йому у користуванні таким, суду не надано, а відтак, суд приходить до висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved