Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» про визнання незаконним та скасування наказу про зміну в організації виробництва і праці, наказу про простій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 04.10.2013 року на підставі наказу № 456 від 04.10.2013 року її було прийнято на посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у звязку з переведенням, що підтверджується записом у трудовий книжці за № 22. 21.01.2015 року, на підставі наказу(розпорядження) про припинення трудового договору(контракту) № 178 від 21.01.2015 року вона була звільнена відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці. Не погоджуючись з наказом про припинення трудового договору, вона 18.02.2015 року звернулася до суду з позовною заявою. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року були частково задоволенні її позовні вимоги. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» № 178 від 21.01.2015 року про її звільнення з посади лікаря на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вона поновлена на роботі на посаді лікаря. Стягнуто з ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2015 року по день звільнення, але не менше ніж 11292,60грн. та стягнуто моральну шкоду. 17.06.2015 року вона отримала від відповідача електронне повідомлення, відповідно до якого її просили зявитися до відділу кадрів з метою поновлення на роботі на підставі вище вказаного рішення суду. 18.06.2015 року вона прибула до відділу кадрів, де за вимогою начальника відділу кадрів [PERSON] написала заяву про поновлення на роботі. Цього ж дня 18.06.2015 року начальником відділу кадрів їй було вручено наступні документи: наказ про поновлення на роботі № 41 від 18.06.2015 року; наказ про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії № 42 від 18.06.2015 року; розпорядження про попередження її про майбутнє вивільнення № 320 від 18.06.2015 року; наказ про простій № 43 від 18.06.2015 року. Відповідно до змісту наказу про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії № 42 від 18.06.2015 року, згідно впровадження програми «[PERSON] до здорового серця» в санаторії-профілакторії, на підставі наказу № 104 від 03.11.2014 року про зміну в організації виробництва і праві в санаторії-профілакторії здійснено скорочення двох посад по професії лікаря, одну з посад займала вона. 18.06.2015 року їй було надано розпорядження № 320 про попередження про майбутнє вивільнення, відповідно до змісту якого, в звязку зі зміною в організації виробництва і праці(наказ № 42 від 18.06.2015 року), вона була попереджена про наступне звільнення 18.08.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України. З цим розпорядженням вона була ознайомлена та поставила підпис. У цей же день начальником відділу кадрів їй було надано пропонування вакантних місць, а саме: двірник-прибиральник службових приміщень ДОЦ «Спутник» на сезонну роботу; прибиральник службових приміщень Будинку культури металургів; мийник посуди кафе «Лівадія» санаторію-профілакторію на сезонну роботу по 30.09.2015 року. Вона відмовилась від запропонованих їй вакантних місць, про що поставила підпис. Одразу, після її відмови від запропонованих вакантних місць, їй було надано для ознайомлення наказ про простій № 43 від 18.06.2015 року, відповідно до змісту якого, вона з 18.06.2015 року була направлена у простій з правом відсутності на робочому місці до 18.08.2015 року дня розірвання трудового договору згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Оплату за час простою провести з розрахунку 2/3 встановленої працівнику тарифної ставки. З цим наказом вона також була ознайомлена під підпис, але на вимогу про надання їй для ознайомлення доповідної записки головного лікаря [PERSON], яка була головною причиною при винесенні наказу про простій, їй відмовили. Вважає, що зміна в організації виробництва і праці санаторію-профілакторію, направлення її в простій було проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та грубим порушенням її прав як працівника, в звязку з чим зазначені вище накази підлягають скасуванню зі стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Так, підставою для направлення її у простій, на думку відповідача, є зміна в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії та відсутність необхідності в її роботі на посаді лікаря. Але, направляючи її у простій, відповідач не звернув уваги на той факт, що 03.11.2014 року ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» вже видало наказ № 104 про зміну в організації виробництва і праці в санаторію-профілакторію, відповідно до якого, згідно втілення програми «[PERSON] до здорового серця» було скасовано посада лікаря у кількості 2 штатних одиниць і введена 1 штатна одиниця лікаря-кардіолога і 1 штатна одиниця медичної сестри. Після видання цього наказу, їй 21.11.2014 року було запропоновано вакантні посади, одна з яких лікар-кардіолог, на яку вона надала свою згоду на переведення, що підтверджується актом від 21.11.2014 року. 06.12.2014 року вона подала відповідачу довідку від 01.12.2014 року за № 297, яка містила інформацію про проходження нею циклу навчання по спеціальності «Кардіологія» в Державному закладі «Запорізька медична академія післядипломної освіти МОЗ України» і коли вона пройшла більшу частину навчання, то дізналася, що 21.01.2015 року її було звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із зміною в організації виробництва і праці. 03.03.2015 року їй було видано сертифікат лікаря-спеціаліста №10629 та присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Кардіологія». Таким чином, поновлюючи її на роботі відповідач визнав, що її звільнення з посади лікаря було незаконним, а так як їй присвоєно звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Кардіологія», яка була їй запропонована у звязку з скороченням посади лікаря ще 24.11.2014 року, та на переведення на яку вона надала свою письмову згоду, то наказ про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії від 18.06.2015 року є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки даним наказом скорочено посаду лікаря, яка вже була скорочена ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» наказом № 104 від 03.11.2014 року, який ніким не оскаржувався та не скасований, а тому є чинним. Отже, наказ № 42 від 18.06.2015 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, на її думку, дублює наказ № 104 від 03.11.2014 року та посада лікаря скорочена ще 03.11.2014 року. Таким чином, вважає, що зміна в організації виробництва і праці, яка була проведена відповідачем на підставі наказу № 42 від 18.06.2015 року, проведена не в звязку з фактичною зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, а з метою наступного навмисного звільнення її з займаної посади без переведення, після її поновлення на роботі. Також, вона не погоджується з наказом № 43 від 18.06.2015 року про простій, та вважає, що його було складено з грубим порушенням норм КЗпП України, в звязку з чим цей наказ також підлягає скасуванню, а вона поверненню на посаду лікаря-кардіолога, запропоновану їй відповідачем ще 24.11.2014 року, на яку вона надала особисту згоду. Так, причиною направлення її у простій, як вбачається зі змісту наказу № 43 від 18.06.2015 року, є зміна в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії. Відповідно до ч.1 ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Відповідачем не складався акт про простій та до центру зайнятості не подавалося повідомлення про початок простою, що може призвести до часткового безробіття. Крім того, відповідач в період простою навіть не запропонував їй роботу, як це передбачено ст. 34 КЗпП України. Разом з тим, видаючи наказ № 43 від 18.06.2015 року про простій, відповідачем не враховано того факту, що на підприємстві мається посада лікаря-кардіолога, на яку, після поновлення на роботі, її повинні були перевести, а не направляти у простій з правом відсутності на робочому місці, не складаючи навіть акту простою. Оскільки наказ № 43 від 18.06.2015 року про простій вона вважає незаконним, та з 18.06.2015 року фактично перебуває у вимушеному прогулі, вважає, що відповідач зобовязаний сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.06.2015 року по день ухвалення судом рішення, а тому просить суд стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, за вищезазначений період, але не менш ніж 14407,80грн.. Крім того, незаконним направленням її у простій, були порушені її трудові права та завдано моральної шкоди, оскільки відповідач позбавив її права не тільки на користування своїми чесно заробленими коштами, а й позбавив її права на працю шляхом навмисного, незаконного, у примусовому порядку направлення у простій. Вказана моральна шкода полягає у негативних емоціях та переживаннях, а саме: приниження її честі та гідності, страху за себе та членів своєї сімї в звязку з непередбачуваним зниженням достатку, що в свою чергу викликало погіршання стану її здоровя, ускладнило взаємовідносини з оточуючими. Тривале порушення відповідачем її прав, викликало відчуття незахищеності від протиправних посягань, вона не має грошей на проживання, повинна постійно доводити своє право на працю в суді, що не тільки не надає їй гідності, а й принижує її, що призвело до розладу сімейних відносин та відносин з родичами та близькими. Вона стала роздратованою, її мучить безсоння, зявилися болі в серці. Все це спричинило і продовжує спричиняти їй моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10000,00грн. і просить стягнути з відповідача на її користь, так як вважає, що ця сума буде достатньою для її відшкодування. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представники позивачки [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги, кожен окремо, підтримав у повному обсязі. Пояснення суду, в обґрунтування позовних вимог, представниками позивача було надано аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та в обґрунтування заперечень надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових запереченнях проти позову, відповідно до яких дійсно рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року позивачка [PERSON] була поновлена на роботі на посаді лікаря та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. На виконання рішення суду, яке підлягає негайному виконанню, відповідачем 18.06.2015 року було видано наказ № 41 про скасування наказу про звільнення [PERSON], відновлення посади лікаря у штатному розкладі та поновлення позивача на роботі на посаді лікаря з 21.01.2015 року, тобто з дати її звільнення. В той же час на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, причиною яких, в тому числі, було введення в дію в санаторію-профілакторію програми «[PERSON] до здорового серця», згідно наказу від 07.08.2014 року № 84/1. Даний наказ передбачав придбання необхідного діагностичного та лікувального устаткування кардіологічного направлення, прийняття на роботу лікаря-кардіолога та медичної сестри. ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» засноване 26.03.2013 року та здійснює свою діяльність у сфері надання соціально-оздоровчих послуг на базі соціальних обєктів ВАТ «Запоріжсталь», які надані в оренду, а також на обєкті санаторій-профілакторій, який є власністю підприємства. Утримання та розвиток обєктів соціальної інфраструктури є фактично збитковою справою та потребує значного вкладення фінансових ресурсів та постійного запровадження нових видів послуг з урахуванням нагальних потреб населення на теперішній час. Задля збільшення рентабельності використання обєктів та зменшення собівартості послуг, які надаються населенню, на підприємстві відбуваються зміни в організації виробництва і праці на всіх структурних підрозділах. Ці зміни полягають, в тому числі, у скороченні штату працівників, яке є окремою формою змін в організації виробництва і праці на виробництві. Зокрема, наказ № 42 від 18.06.2015 року про зміни в організації виробництва і праці в санаторію-профілакторію передбачає скорочення посади лікаря в санаторії-профілакторії, яку після поновлення на роботі займає [PERSON] До скорочення згідно вказаного наказу, на підприємстві існувала єдина посада лікаря, вакантних посад лікарів інших спеціалізацій на підприємстві не існує, тому перевести [PERSON] на іншу посаду, яка відповідає її кваліфікації та спеціалізації, відповідач не має можливості. Твердження позивачки [PERSON] про те, що наказ № 42 від 18.06.2015 року фактично дублює наказ від 03.11.2014 року № 104, яким вже скорочено дві посади лікаря, в тому числі і посада, яку займала позивачка є безпідставними, бо посада лікаря була поновлена у відповідності до наказу від 18.06.2015 року № 41 в процесі негайного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. Таким чином, процедура зміни в організації виробництва і праці на підприємстві шляхом скорочення штату працівників повинна відбуватися з початку, з дотриманням норм трудового законодавства. Отже, вважають, що наказ № 42 від 18.06.2015 року не суперечить жодним нормам трудового законодавства. Підставами для простою, відповідно до ст. 34 КЗпП України, можуть бути будь-які обставини, які унеможливлюють продовження роботи конкретного працівника, структурного підрозділу або всього підприємства. У звязку з негативними фінансовими результатами по підприємству, які зумовлені підставами економічного характеру, зменшення попиту населення на послуги санаторію-профілактичного характеру, на підприємстві відбулися зміни в організації праці, скорочення штату посад лікарів та введення в дію програми прийому громадян з кардіологічними захворюваннями задля приваблення додаткових верст населення. На даний час численність лікарського персоналу в санаторії-профілакторії більш ніж в два рази перевищує нормативи, які обовязково використовуються у державних санаторіях. Вищевказані обставини, що призвели до зменшення виробничого навантаження на лікарів, зумовили відсутність необхідності в роботі лікаря загального профілю, неможливість забезпечення [PERSON] роботою та відправлення її в простій. Усі ці обставини є тривалими та відомими адміністрації підприємства, також на ці причини вказав у доповідній записці головний лікар санаторію-профілакторію [PERSON], запропонувавши відправити [PERSON] в простій у звязку з неможливістю забезпечити її роботою. На підставі всіх вказаних обставин було видано наказ № 43 від 18.06.2015 року про простій та у звязку з тим, що посада лікаря-кардіолога не є вакантною, вона не могла бути запропонована [PERSON]. Вважають, що наказ про простій не суперечить жодним нормам трудового законодавства та не допускає порушення трудових прав позивача. Згідно вказаного наказу про простій позивачка отримала за рахунок коштів підприємства 2/3 тарифної ставки. Враховуючи, що позивачка була відправлена у простій, то у даному випадку не підлягають застосуванню норми ст. 235 КЗпП України, які передбачають стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі поновлення на роботі незаконного звільнення працівника або переведення останнього на іншу роботу. Крім того, вважають, що зазначені вище обставини дають підстави для висновку про відсутність порушення трудових прав [PERSON] з боку відповідача, а тому також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди на її користь. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представників [PERSON] і [PERSON], пояснення представника відповідача [PERSON], допитавши свідків, та дослідивши матеріали справи і надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, визнано сторонами і підтверджено копією трудової книжки, позивачка [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем з 04.10.2013 року та на підставі наказу № 456 від 04.10.2013 року була прийнята на посаду лікаря до ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» у звязку з переведенням(а.с.14-20 т.1). Наказом № 104 від 03.11.2014 року про зміни в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, було скорочено дві посади лікаря, на одній з яких працювала [PERSON], та введено до штатного розкладу 1 штатну одиницю лікаря-кардіолога і 1 штатну одиницю медичної сестри(а.с.27,116 т.1). Згідно наказу(розпорядження) про припинення трудового договору № 178 від 21.01.2015 року, позивачка [PERSON] була звільнена з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України(а.с.25 т.1). Не погоджуючись з цим наказом [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року позов був задоволений частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» № 178 від 21.01.2015 року про звільнення [PERSON] з посади лікаря на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] з 21.01.2015 року на роботі на посаді лікаря ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» та стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2015 року по день ухвалення рішення суду, але не менше ніж 11292,60грн.(а.с.34-41т.1). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 вересня 2015 року була частково задоволена апеляційна скарга ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на вище зазначене рішення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя. від 10 червня 2015 року в частині відшкодування [PERSON] моральної шкоди змінено, зменшено суму відшкодування з 5000грн. до 1000грн. В решті рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2015 року залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 02 вересня 2015 року(а.с.18-24 т.2). На підставі наказу № 41 від 18.06.2015 року, на виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року, скасовано наказ № 178 від 21.01.2015 року про припинення трудового договору з [PERSON]. Відновлено в штатному розкладі посаду лікаря санаторію-профілакторію. [PERSON] поновлена на посаді лікаря санаторію-профілакторію з 21.01.2015 року. З зазначеним наказом позивачка була ознайомлена під підпис 18.06.2015 року(а.с.43, 62т.1). Відповідно до наказу № 42 від 18.06.2015 року про зміни в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, вбачається, що згідно впровадження програми «[PERSON] до здорового серця» в санаторії-профілакторії, на підставі наказу № 104 від 03.11.2014 року «Про зміни в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії» було здійснено скорочення двох посад по професії лікар, одну з посад займала [PERSON]. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року [PERSON] поновлена на роботі на той самій посаді. В звязку із змінами в організації виробництва і праці в санаторії профілакторії відсутня необхідність в роботі лікаря, а тому скорочено посаду лікаря санаторію-профілакторію. Внесено зміни до штатного розкладу. В установленому порядку провести вивільнення [PERSON] у відповідності з п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше ніж через два місяці після повідомлення про скорочення(а.с.44, 63 т.1). Згідно розпорядження № 320 від 18 червня 2015 року позивачка [PERSON] була попереджена про майбутнє звільнення 18.08.2015 року за п.1 ст. 40 КЗпП України(а.с.45,64 т.1). З повідомлення від 19.06.2015 року, адресованого голові профспілкового комітету ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» вбачається, що профспілка була повідомлена про видання наказу № 42 від 18.06.2015 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, відповідно до якого передбачено скорочення посади лікаря санаторію-профілакторію(а.с.35 т.2). Статтею 49-2 КЗпП України визначено порядок вивільнення працівників. Відповідно до ч.1,2 та 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У звязку з майбутнім звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, [PERSON] на підставі ст. 49-2 КЗпП України були запропоновані вакантні робочі місця на підприємстві: двірник-прибиральник службових приміщень на сезону роботу; прибиральник службових приміщень Палацу культури металургів; мийник посуду кафе «Лівадія» санаторію-профілакторію на сезонну роботу. Від переведення на запропоновані вакантні робочі місця [PERSON] відмовилась(а.с.46 т.1) Відповідно до доповідної від 12.06.2015 року, головним лікарем санаторію-профілакторію [PERSON] було повідомлено директора ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» щодо недоцільності знаходження в підрозділі спеціаліста, якого неможливо забезпечити роботою, а тому запропоновано оформити простій [PERSON] до часу вирішення питання розірвання трудових відносин з вказаним робітником(а.с.66 т.1). З наказу № 43 від 18.06.2015 року про простій вбачається, що [PERSON] з 18.06.2015 року направлена в простій, з правом відсутності на робочому місці до 18.08.2015 року, дня розірвання трудового договору, згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Оплату за час вимушеного простою [PERSON] визначено проводити з розрахунку 2/3 встановленої робітнику тарифної ставки(а.с.47,65 т.1). Зі змісту наказу № 84/1 від 07 серпня 2014 року вбачається, що в ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» з метою виконання програми «[PERSON] до здорового серця» було запроваджено перелік заходів, зокрема, введення до штату санаторію-профілакторію і прийом кваліфікованих спеціалістів на посади: лікаря-кардіолога і медсестри(а.с.69). В судовому засіданні встановлено, що даний наказ не визнався незаконними та не скасовувався під час розгляду цивільної справи про поновлення позивача [PERSON] на роботі. Не визнано та не скасовано цей наказ і на даний час, тобто законність та право відповідача на проведення змін в організації виробництва і праці не оспорювалось, а отже є чинним на час розгляду справи. Згідно штатних розкладів, наданих відповідачем, встановлено, що у вересні 2014 року у штатному розкладі ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» є дві штатні одиниці лікарів. У листопаді 2014 року ці штатні одиниці вже відсутні внаслідок їх скорочення. З червня 2015 року у штатному розкладі поновлено одну штатну одиницю лікаря(а.с.118-121т.1,а.с.122-125, 134-137 т.1). Як встановлено судом, поновлення штатної одиниці лікаря у штатному розкладі відбулося в червні 2015 року внаслідок видання наказу № 41 від 18.06.2015 року, на виконання рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року, зі змісту якого вбачається, що цим наказом було передбачено відновлення в штатному розкладі посади лікаря санаторію-профілакторію. Таким чином, суд приходить до переконання, що відновлення у штатному розкладі санаторію-профілакторію раніше скороченої посади лікаря мало для відповідача фактично вимушений та примусовий характер, внаслідок необхідності дотримання вимог діючого законодавства щодо негайного виконання рішення суду про поновлення позивача [PERSON] на роботі. Після того, як на виконання рішення суду відбулося поновлення позивача на роботі, відповідачем знову прийнято рішення щодо скорочення посади лікаря в санаторії-профілакторії, про що виданий наказ № 42 від 18.06.2015 року про зміни в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, відповідно до змісту якого, згідно запровадженню програми «[PERSON] до здорового серця» в санаторії профілакторії, на підставі наказу № 104 від 03.11.2014 року «Про зміни в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії здійснено скорочення двох посад за професією лікар, одну з посад займала [PERSON]. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2015 року [PERSON] поновлена на роботі на цій самій посаді. У звязку із змінами в організації виробництва і праці в санаторії профілакторії відсутня необхідність в роботі лікаря та скорочена посади лікаря санаторію-профілакторію. Отже, судом встановлено, що на підприємстві відповідача, ще до винесення наказу про поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду, відбулися зміни в організації виробництва і праці, однією з причин яких було запровадження програми «[PERSON] до здорового серця», відповідно до вище вказаного наказу № 84/1 від 08.08.2014 року. Цим наказом, зокрема, передбачалась необхідність прийняття на роботі лікаря-кардіолога та медичної сестри. На виконання цього наказу, та на підставі наказу № 658 від 16 січня 2015 року [PERSON] була прийнята з 23.01.2015 року на посаду лікар-кардіолог санаторію-профілакторію за сумісництвом на неповний робочий день, з графіком роботи з 16.00 до 19.51год., робочі дні: понеділок-пятниця(а.с.83 т.1). Відповідно до наказу № 116 від 05 березня 2015 року, для подальшої реалізації Програми «[PERSON] до здорового серця», лікарю-кардіологу [PERSON], за її згодою, з 01.04.2015 року встановлено режим повного робочого часу з тарифною ставкою згідно штатного розпису(а.с.84 т.1). В судовому засіданні встановлено та підтверджено наданими відповідачем письмовими доказами той факт, що ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» є збитковим. Вирішення питання щодо організації виробництва і праці, чисельності та штатного розкладу є правом власника або уповноваженого ним органу. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є директором ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя», суду пояснив, що на підставі рішення суду позивачка [PERSON] була поновлена на роботі. Не погодившись з рішенням суду 1 інстанції підприємством була подана апеляційна скарга, але це не позбавляло їх права винести наказ про поновлення позивача на роботі та інші накази, які були винесені стосовно позивача. В ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» на підставі наказу № 104 від 03.1.12014 року були внесені зміни в організації виробництва і праці та скорочена посада лікаря. Цей наказ в подальшому не змінювався і не скасовувався і є чинним. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює головним лікарем санаторію-профілакторію ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя». Позивачка [PERSON] на підставі рішення суду була поновлена на роботі на посаді лікаря санаторію-профілакторію ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя». Посада лікаря тимчасово була поновлена в санаторії-профілакторії на період виконання рішення суду щодо поновлення [PERSON] на роботі. Але, у звязку з тим, що відбулося скорочення посади лікаря і іншої вакантної посади лікаря-терапевта у них не було, позивачка [PERSON] була попереджена про наступне вивільнення та відправлена у простій. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює на посаді заступника головного лікаря санаторію-профілакторію ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя». Позивачка [PERSON] працювала лікарем. У звязку зі збільшенням рівня серцево-судинних захворювань була прийнята Програма «[PERSON] до здорового серця», внаслідок чого було скорочено дві посади лікаря, одну з яких займала [PERSON] та введена посада лікаря-кардіолога. Скорочення штату також обумовлено тим, що раніше в санаторію-профілакторію було 200 койко-місць, а на теперішній час їх стало лише 110. Первинний прийом за загальним профілем проводять усі лікарі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює начальником відділу по праці і кадрам. Згідно рішення суду позивачка [PERSON] 18.06.2015 року була поновлена на роботі. Але, оскільки не було необхідності в посаді лікаря, був виданий наказ про зміну в організації виробництва і праці, з яким позивачка одразу була ознайомлена і їй було запропоновано вакантні посади, від яких вона відмовилась та вона була відправлена у простій у звязку з неможливістю забезпечити її роботою. На підставі вище викладеного, суд приходить до переконання, що відповідачем було доведено, що у санаторію-профілакторію ТОВ «Соціальні ініціативи Запоріжжя» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників. При цьому, суд вважає, що відповідачем норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, були дотриманні, оскільки позивачка про наступне вивільнення була персонально попереджена не пізніше ніж за 2 місяці, та на підставі ст. 49-2 КЗпП України їй були запропоновані всі вакантні робочі місця на підприємстві, від переведення на які [PERSON] відмовилася. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу № 42 від 18.06.2015 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторію-профілакторію, так як вважає, що цей наказ не суперечить вимогам чинного трудового законодавства. Відповідно до наказу № 211 від 18 серпня 2015 року про припинення трудового договору, [PERSON] звільнена 18.08.2015 року з посади лікаря на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України(а.с.69 т.2). Під час розгляду справи позивач [PERSON] не заявляла позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування зазначеного наказу про її звільнення з посади лікаря на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України та поновлення її на роботі, а лише просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 42 від 18.06.2015 року про зміну в організації виробництва і праці в санаторії-профілакторії, визнати незаконним та скасувати наказ № 43 від 18.06.2015 року про простій та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10000,00грн. Положеннями ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу № 43 від 18.06.2015 року про простій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з наступних підстав. Простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця( стаття 34 КЗпП України). Отже простоєм визнається тимчасове зупинення роботи з причин виробничого характеру, за невідворотною силою або іншими обставинами, коли працівники позбавлені можливості виконувати свої трудові обовязки. Вимогами ст.ст. 10,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні відповідачем не було надано беззаперечних та належних доказів, які б підтверджували факт того, що підприємство, попередивши позивачку за 2 місяці про наступне звільнення, з урахуванням специфіки діяльності підприємства та посади, яку займала [PERSON], не мало змоги забезпечити її впродовж цього періоду часу роботою, враховуючи, що при першому скорочені, що було проведено в листопаді 2014 року відповідачка забезпечувалася роботою аж до вивільнення. При цьому суд також враховує, що при відправлені позивачки у простій, їй не була надана можливість бути переведеною на час простою. Таким чином, суд вважає, що винесенням наказу № 43 від 18.06.2015 року про простій суттєво було порушено права позивачки, оскільки вона була позбавлена права на отримання повної заробітної плати протягом 2-х місяців перед майбутнім звільненням. Доказів того, що були обєктивні підстави для направлення позивача у простій перед її звільненням, відповідачем суду надано не було, а тому суд прийшов до переконання про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання незаконним та скасування наказу № 43 від 18.06.2015 року про простій. Разом з тим, позивачка з посиланням на вимоги ст. 235 КЗпП України просить суд стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.06.2015 року, тобто з дати її відправлення у простій по день ухвалення рішення суду. Нормами ст. 235 КЗпП України передбачений вичерпний перелік випадків, при яких здійснюється виплата середнього заробітку, а саме, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Отже, зазначеною нормою КЗпП України, як і іншими нормами КЗпП України не передбачено можливості стягнення середнього заробітку за час незаконного знаходження працівника у простої. Як зазначалося вище, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Позивачка [PERSON] в своїй позовній заяві не заявляла вимог щодо скасування наказу про її звільнення, поновлення на роботі, а також вимог щодо стягнення різниці між виплаченою їй суми у розмірі 2/3 частини тарифної ставки та не отриманим середнім заробітком, який мав їй виплачуватися якби вона працювала повний робочий день, а тому суд не може вийти за межі заявлених позивачкою [PERSON] позовних вимог, оскільки згідно з розясненням, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, відповідно до положень ст. 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст.1 ЦПК України та з урахуванням положень ч.4 ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог(вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судом встановлено, що незаконним направленням позивача у простій, були порушені її трудові права, що є наслідком завдання моральної шкоди та є підставою для її відшкодування, оскільки відповідач позбавив [PERSON] права на отримання у повному обсязі заробітної плати протягом 2-х місяців перед її майбутнім звільненням на підставі а.1 ст. 40 КЗпП України. Отже, моральна шкода, завдана позивачці, полягає у негативних емоціях та переживаннях яких вона зазнала в звязку з непередбачуваним зниженням достатку, що в свою чергу ускладнило взаємовідносини в сімї. Суд вважає, що всі ці зазначені обставини потягли за собою спричинення моральних страждань позивачці, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок направлення у простій. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачці [PERSON] суд враховує характер заподіяної шкоди, тяжкість вимушених змін в житті позивача, обсяг та глибини моральних страждань, яких зазнала позивачка, та виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 500,00грн., оскільки приходить до висновку, що саме така сума буде розумною, справедливою, необхідною і достатньою для відшкодування заподіяної моральної шкоди у даному конкретному випадку.

Outcome: partial