Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивачі звернулася до суду з позовом в якому просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] з тих підстав, що останній понад один рік без поважних причин в зазначеному житлі не проживає. В позові [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони є власниками вищезазначеного будинку. З 2006 року в даному житлі зареєстровано [PERSON], який попросив надати йому дозвіл на реєстрацію, який був необхідний для оформлення особистих документів. З моменту реєстрації відповідач жодного дня не проживав в будинку, який є власністю позивачаів, хоча залишається зареєстрованим в ньому до цього часу. Ніяких речей відповідача в будинку немає, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажає, чим створює їм як власникам, перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. Просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 15 листопада 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явилася, до суду надали заяви в яких просили розглянути справу у їх відсутність, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, повідомлений належним чином про судове засідання, у зв'язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 . ст.ст. 280-281 ЦПК України, справа розглянута у порядку в порядку заочного розгляду за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до наступних висновків. Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, договором купівлі-продажу житлового будинку та технічним паспортом підтверджується, що будинок [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON](а.с.9-11, 17-18). Згідно довідки відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 26.11.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією домової книги та довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 01 листопада 2018 року(а.с.14-16, 24). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Будинок [ADDRESS] є майном (житлом) позивачів, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї власників житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім'ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. В позові [PERSON] та [PERSON] стверджували, що відповідач понад рік не проживає в будинку, власниками якого є позивачі. На підтвердження даних обставин суду надано акт не проживання особи за місцем реєстрації в якому значиться, що [PERSON] з 2006 року за місцем реєстрації не проживає(а.с.19). На думку суду позивачі довели той факт, що відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS] тому [PERSON] слід визнати таким, що втратилв право користування вказаним жилим приміщенням.

Outcome: approved