Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивачі звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію, в якому просять визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та наносить шкоду діловій репутації [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] інформацію, яка була поширена [PERSON] та оприлюднена на інформаційних інтернет-сайтах [INFO]; [INFO], [INFO], [INFO] під назвою: «[INFO]». [INFO]»; Зобов'язати [PERSON] протягом 10 календарних днів від дати набрання рішення суду законної сили вибачитися перед [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та спростувати оприлюднену інформацію шляхом розміщення на інформаційних інтернет- сайтах [INFO], [INFO], [INFO] [INFO] тексту спростування: «Розміщена інформація під назвою: «[INFO]». [INFO]» є недостовірною, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили». Позивачі у судове засідання не з'явились, згідно заяви у матеріалах справи позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити та розглядати справу за їх відсутністю. Відвідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день слухання справи був повідомлений належним чином, надав суд заяву (а.с. 111), в якій вказав наступне. Ознайомившись з цією позовною заявою, [PERSON] не заперечує проти її задоволення. Далі, вказує, що він дійсно звернувся до інформаціних інтерент- мереж під іншим псевдонімом з відповідною статтею про факти захоплення баз відпочинку на території смт. Затока. Про зазначені факти говорить усе місто, а тому зазначена інформація безпосередньо від нього не вийшла. Однак, беззаперечних доказів на підтвердження оприлюдненої інформації він не має. У майбутньому зобов'язується виконати позовні вимоги прокурорів. Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У грудні 2014 року наступні веб-сайти інтернет-мережі : [INFO] о 13:08 на веб-сайті [INFO] · [INFO] на веб-сайті [INFO] · на веб-сайті [INFO] за адресою: [INFO] [INFO] на веб-сайті [INFO] [INFO] о 23:23 на веб-сайті [INFO] [INFO] о 11:30 на веб-сайті [INFO] [INFO] на веб-сайті [INFO] [INFO] о 09:08 на веб-сайті [INFO] [INFO] року на веб-сайті [INFO] [INFO] на веб-сайті [INFO] за адресою: [INFO] оприлюднили статтю з назвою «[INFO]». [INFO]» наступного змісту : «Под Одессой банда прокурорських работников в спайке с местным криминалитетом отбирает у государства курортне объекты, пишет [PERSON] для CRIME.in.UA. Помните, какие драматические события разворачивались в Одессе в мае этого года? Столкновене патриотов Украины с пророссийскими сепаратистами, страшный пожар в Доме профсоюзов, десятки жертв… И чем в это время занимались доблестные одесские правоохранители? Может, ловили диверсантов? Да, многие именно это и делали - верой и правдой служили Украине. Но не все. Некоторые под шумок продолжали делать то, что умеют лучше всего, - «отжимать» государственное имущество. А командует этим парадом Белгород-Днестровский межрайонный прокурор [PERSON] через своих подручных прокуроров. И люстрация им, очевидно, «до лампочки». Итак, есть под Одессой такой курорт - Затока. Фешенебельным его не назовешь. Там нет «all inclusive», как в Турции, или шикарных дискотек, как в самой Одессе. Зато есть прекрасная природа и чудесные песчаные пляжи, омываемые Черным морем и Днестровским лиманом. Согласитесь, с учетом аннексии Крыма трудно переоценить потенциал этого места. И кто бы сомневался, что на этот лакомый кусок найдутся охотники. Причем в погонах. Схема давно известна : подделываем судебное решение, переписываем имущество на подставное лицо, а потом забираем себе. А теперь подробнее. В начале этого года один предприимчивый одессит, прихожанин местной сектантсткой церкви «Белое братство» по имени [PERSON] создал частную контору с немудреным названием База отдыха «Топаз». 21 марта 2014 его фирма оформила право собственности на целостный имущественный комплекс с таким же названием, находящийся в Затоке. Сама база отдыха хоть и не бог весть какая, а всё таки государственная. Но Затокский поселковый совет, закрыв глаза на происходящее, в тот же день с поразительной быстротой принял решение передать в аренду ушлому бизнесмену еще и полгектара драгоценной земли под «Топазом». А уже с середины мая директора государственной здравницы [PERSON] начали навещать молодые люди «спортивной внешности». Причем, надо полагать - совершенно случайно попутно громя имущество, как отметим, государственного учреждения. А потом, (естественно - также случайно) на базе вспыхнуло несколько пожаров. После очередного такого визита [PERSON] буквально ошарашил новостью. Оказывается, что по поддельному решению Белгород-Днестровского суда база отдыха стоимостью более 5 млн грн уже почти 10 лет вовсе не государственное учреждение, а собственность 74-летней пенсионерки [PERSON], никогда не имевшей никакого бизнеса. И совсем уж недавно старушка безвозмездно отписала это добро частной конторе. Что это за контора? Это новая фирма [PERSON]. Возникает вопрос, почему прокуратура не отреагировала на такой вопиющий «отжим»? И тут внимание! А потому что, собственно, прокуроры его возглавили и организовали. Исполнителями нехитрой схемы по отъему государственного имущества стали внучатый племянник бабушки [PERSON] и прокурор Белгород-Днестровской прокуратуры [PERSON], который, не моргнув глазом, выполнил указание своего шефа - межрайонного прокурора [PERSON] и помог оформить на старушку все документы. А дальше понеслось. В очередь на «отжим» стала база отдыха «Львов», принадлежащая Львовскому городскому совету. Но тут уже вместо бабули появилась некая безработная жительница Белгород -Днестровского [PERSON]. Как и пенсионерка, эта дама стала хозяйкой базы по поддельному решению суда. И, что самое интересное, 21 марта 2014 года, в тот самый день, когда одессит [PERSON] стал владельцем «Топаза», [PERSON] оформила право собственности на все имущество базы отдыха «Львов», а поселковый совет выделил ей земельный надел под этим объектом. И пока одни «Титушки» крушили базу «Топаз», другие - от имени [PERSON] с наскоро состряпанными документами прибыли «зачищать» от прежних владельцев базу отдыха «Львов». «Дирижировал» этим захватом бывший сотрудник местного УБОПа [PERSON]. И об этой примечательной личности, обслуживающей рейдеров, следует рассказать детальнее. Как оказалось, [PERSON] и сам умудрился заполучить в собственность одну из баз отдыха в Затоке, а именно базу отдыха «Геолог», принадлежащую Украинскому государственному геологоразведовательному институту. Бывший милиционер, согласно документам, отсудил ее у местной жительницы [PERSON]. Возможно, [PERSON] рассказала бы нам, каким образом госимущество перетекло в ее руки, если бы не умерла задолго до этих событий, в 2004 году. А где же правоохранители? Мир, как известно, тесен. Правая рука [PERSON], его заместитель [PERSON], еще во время учебы в институте МВД познакомился с [PERSON]. Хоть потом они и служили в разных ведомствах, дружбу поддерживали. Не трудно догадаться, что именно [PERSON] подсобил [PERSON] с такой жирной собственностью, а затем еще и «крышевал» пройдоху во всех других темных делах. Надо сказать, что местным активистам бывший УБОП-овец давно набил оскомину. В бытность милиционером так «беспощадно» боролся с организованной преступностью, что попал в орбиту влияния местного криминального авторитета и крупнейшего наркодиллера в одесском регионе по кличке [PERSON]. Хотя, надо отметить, что по части торговли наркотиками у [PERSON] имеется и более влиятельная «крыша», чем бывший милционер. Это- руководитель Ильичевского отдела СБУ [PERSON], стабильно пополняющий семейный бюджет доходами от наркотрафика, а свой автопарк - новинками японского автопрома. Но вернемся к нашему герою. Став владельцем базы «Геолог», [PERSON] направил туда местных «титушек» и даже не побрезговал руководить ими лично. На том и «спалился», попав сначала в объективы камер любопытных очевидцев, а затем - в фигуранты уголовного дела. Однако, предупрежденный влиятельными подельниками из прокуратуры, наш комбинатор пустился в бега. И только благодаря резонансу и реакции общественности правоохранители были вынуждены провести спецоперацию и «закрыть» своего бывшего коллегу. Надо сказать, что арест [PERSON] не на шутку разволновал [PERSON], который тут же попытался вытащить подельника из-под стражи. Но не успел. Подкачал Скумбриевич! Не выдержал очной ставки и поведав следователям про темные дела [PERSON]. Теперь сидит в одиночной камере, где его, по замыслу правосудия, вроде как не в состоянии достать обиженные подельники. Однако выяснилось, что совсем недавно все уголовные дела по захватам баз отдыха были переданы в прокуратуру Одесской области для «эффективного» расследования. Казалось бы, все хорошо, вот-вот за [PERSON] и ему подобных возьмется областной прокурор [PERSON] и справедливость восторжествует. Но не тут-то было. Задействовав все свои связи в областной прокуратуре, [PERSON] добился, чтобы следствием по делу руководила его давняя сослуживица и протеже [PERSON]. Она же, по нашей информации, является близкой родственницей секретаря главы Белгород-Днепровского горрайонного суда, где так ловко занимаются служебным подлогом. А назначил ее на эту должность начальник управления областной прокуратуры [PERSON], давний друг [PERSON]. Теперь уже нет никакой уверенности, что эти дела не перейдут в разряд безнадежных «висяков». Отметим, что после частичного обнародования этих фактов к нам поступила информация от местных активистов о захвате еще как минимум пяти прибрежных баз в Затоке, о чем мы расскажем в самое ближайшее время. Тем не менее, уже сейчас можно поименнно называть всех участников рейдерского произвола в одесской глубинке. Это - Белгород-Днестровский межрайонный прокурор [PERSON], его заместитель[PERSON], а также их подчиненные - [PERSON], [PERSON] и [PERSON]. К упомянутым «товарищам» стоит добавить главу земельной комиссии поселкового совета [PERSON], который также является одним из «предводителей» секты «Белое братство», и секретаря сельсовета [PERSON], с именем которого связывают десятки афер по выводу земли из государственной собственности. В общем, некрасивая картина получается. В то время, как героическим участникам АТО приходится чуть ли не в судах доказывать право на несколько соток, обещанных государством, у них за спиной чиновники-проходимцы безнаказанно воруют у того же государства гектары бесценных земель». Тобто, з тексту статті вбачається, що Білгород-Дністровський міжрайонний прокурор [PERSON]., заступник Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора [PERSON]. та прокурори міжрайпрокуратури [PERSON], [PERSON], [PERSON] мають причетність до рейдерського захоплення баз відпочинку «Львів», «Геолог», «Топаз», які знаходяться у смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області. Також, як вказали позивачі у своїй позовній заяві, відповідач [PERSON], перебуваючи 19.12.2014 на особистому прийомі у старшого прокурора міжрайонної прокуратури [PERSON] повідомив йому, що не погоджується з бездіяльністю Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури стосовно розслідування фактів захоплення баз відпочинку «Львів», «Геолог», «Топаз» та прийматиме дії щодо звернення громадськості до даного питання. При цьому, [PERSON] вказав, що службові особи Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури причетні до захоплення вказаних баз відпочинку, про що свідчить, крім того, звернення вказаної особи, що знаходиться у міжрайонній прокуратурі. Згідно ч. 4 статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно статті 270 ЦК України, відповідно до Конституції України, фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.19 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ч.1 статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч.2 статті 277 ЦК України, право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Згідно ч.4 статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Згідно ч.5 статті 277 ЦК України, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Згідно ч.6 статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно ч.7 статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно ч. 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядочності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо)і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації). Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно п. 16 У пункті 16 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», роз'яснено, що згідно положень статті 40 Конституції України, та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Разом із тим звернення має бути адресоване органу державної влади, органу місцевого самоврядування та посадовій і службовій особам цих органів, що компетентні розглянути таке звернення. Наявність у зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і це звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, з аналізу вищевказаних статей вбачається, що обов'язок довести, що інформація, яка поширена відповідачем, є достовірно, покладається саме на відповідача. Ретельно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. З аналізу вищевказаних статтей, розміщених у інтеренет-мережі, вбачається, що висловлювання автора цих статей - відповідача [PERSON], не є оціночними судженнями, особистими думками чи переконаннями відповідача, не є його критичною оцінкою певних фактів, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Висловлювання, які викладені відповідачем у його статтях, є фактами, які можуть бути перевірені на предмет їх дійсності, і спростовані? що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що його довіритель визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, оскільки довести достовірність інформації, яка викладена ним у статях він не може; також на адресу суду відповідачем була надана письмова заява, в якій він також вказує, що довести достовірність поширеної ним інформації він не може, оскільки дана інформація не виходила безпосередньо від нього, та визнає позовні вимоги позивачів. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов'язання спростувати інформацію, є доведеними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні .

Outcome: approved