Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Позивачка, [PERSON], звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Експансія» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в ТОВ «Експансія» з 03.05.2006 року по 18.12.2015 року. Наказом № 1199 К від 18.12.2015 року її було звільнено за власним бажанням. Позивачка зазначила, що при розрахунку при звільненні їй не виплатили заробітну плату за останній місяць роботи у розмірі 12 987,25 грн. Тому, просила суд стягнути на її користь вказану заборгованість з відповідача. В судовому засіданні позивачка зменшила свої позовні вимоги та просила суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 12 508,53 грн. Позивачка в судове засідання зявилася. Позовні вимоги підтримала просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також зявилася. Проти заявлених позовних вимог заперечувала, у задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази знаходить, що заявлені вимоги позивачки не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка, [PERSON], згідно копії наказу ТОВ «Експансія» № 890К від 03.05.2006 року, була прийнята на посаду Фахівця з закупок у відділ закупок магазину № 2 з 03.05.2006 року з випробувальним строком один місяць, з окладом згідно штатного розкладу. На підставі наказу ТОВ «Експансія» № 1190К від 18.12.2015 року позивачку було звільнено із займаної посади за власним бажанням, згідно заяви на підставі ст. 38 КЗпП України. На день її звільнення позивачкою не використано 88 днів основної відпустки. Позивачкою на підтвердження своїх вимог було проведено розрахунок щодо перерахунку недоплаченої заробітної плати. Відповідно до вказаного розрахунку, позивачка зазначає розрахунковим періодом з 01.11.2014 року по 30.11.2015 року, а також всі дані по заробітній платі бере з банківської виписки. Крім того, згідно вказаного розрахунку позивачка зазначила, що в 2015 році в період з 01.01.2015 р.-30.03.2015 р. заробітна плата начислялася по мінімальній тарифній ставці ( 1,5 мінімальні зарплати), решта виплачувалася як дивіденди по договору брокерського обслуговування. З 01.04.2015 р. З 1.08.201 5 р заробітна плата нараховувалася однією сумою, як заробітна плата (згідно умови оплати по банківській виписці). З 01 09.201 5 р.-18.12.201 5 р,- форма оплати змінилася. Заробітна плата виплачувалася по мінімальному тарифу, решта зарплати виплачувалося як премія. Про зміну форми оплати та ставки позивачка не була повідомлена і згоди не давала. З матеріалів справи вбачається, що позивачці при звільненні було нараховано та виплачено компенсацію за 88 днів невикористаної відпустки та заробітну плату за грудень місяць, загальна сума яких становить 43 845,23 грн., згідно розрахункового листа ТОВ «Експансія» за грудень 2015 року. Виплата вказаних грошових коштів була здійснена шляхом перерахунку їх на картковий рахунок позивачки у ПАТ «Банк Восток», що підтверджується банківською випискою від 21.04.2016 року та витягом із зведеної відомості № ЕКС-000696 від 22.12.2015 року Згідно довідки ТОВ «Експансія» вих. № 363 від 25.02.2016 року, [PERSON] за період роботи з 03.05.2006 року по 18.12.2015 року не використала 88 днів щорічної відпустки. Компенсація за всі дні невикористаної відпустки виплачена. Право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю та соціальних виплат закріплено у статтях 43, 46 Конституції України. Реалізація зазначених конституційних прав громадян врегульована Законом України «Про оплату праці»,Кодексом законів про працю України (далі КЗпП), іншими законодавчими та нормативними актами. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; ч. 3 ст. 15 передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі підприємство здійснює після виконання зобовязань щодо оплати праці; у ч. 5 ст. 24 зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно ст. 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Статтею 47 КЗпП Українипередбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначеніст. 116 КЗпП України. Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП Україниобов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144цс13). Враховуючи та аналізуючи вищевикладене суд вважає, що відповідачем здійснено правильне нарахування та виплата у повному обсязі всіх нарахувань по заробітній платі та компенсації за невикористанні дні відпустки. Також слід зазначити, що позивачкою не надано належних на допустимих доказів по справі на підтвердження свої вимог. Крім того, під час розгляду справи, в судовому засіданні позивачкою не було заявлено клопотань щодо витребування доказів (відомостей) на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачкою щодо здійснення всіх нарахувань по заробітній платі. За таких обставин суд вважає, що позивачкою всупереч положень ст. 60 ЦПК України не доведено та не надано доказів, щодо розміру грошових коштів належних їй до виплати при звільненні та порушення її прав відповідачем стосовно невиплати вказаних сум, оскільки як вбачається із матеріалів справи грошові кошти відповідачем позивачці були нараховані. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: dismissed