Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивачі звернулись до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Слов’янської міської ради Донецької області, про визнання права власності у порядку спадкування. Своїм вимоги обґрунтували тим, що [INFO] у м. Слов'янську Донецької області помер їх батько - [PERSON]. У Першій Слов’янській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 849/2011 за заявою про прийняття спадщини та за заявою про відмову від прийняття спадщини на користь позивачів пережилої дружини спадкодавця. Крім того, їх матір не бажає отримувати свідоцтво про право власності на ? частку у спільному сумісному майні подружжя. На час смерті спадкодавець [PERSON] проживав у житловому будинку [ADDRESS], який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 14 липня 1970 року нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори. В подальшому, коли отриманий спадкодавцем житловий будинок прийшов у непридатний для використання стан, спадкодавцеві на підставі рішення Слов’янської міської ради від 07 квітня 1970 року надано дозвіл на будівництво житлового будинку замість старого, непридатного для проживання. На виконання наведеного рішення органу місцевого самоврядування та наданих дозвільних документів на будівництво, визначення земельної ділянки спадкодавець почав та завершив будівництво житлового будинку. Будівництво житлового будинку завершено у 1975 році, що підтверджується матеріалами інвентарної справи. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом вони подали нотаріусу зазначені документи, а також документи які підтверджують спорідненість зі спадкодавцем. Проте, нотаріус відмовив їм у видачі у свідоцтві про право на спадщину за законом, оскільки не вважає надані документи правовстановлюючими, а також у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на побудований спадкодавцем будинок, про що нотаріус склав постанову від 10 лютого 2014 року. Вважають, що вони мають право на отримання спадкового майна. Тому, просять визнати за ними право власності на житловий будинок [ADDRESS], в порядку спадкування за законом, у рівних частках. В судове засідання позивачі не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, в яких на заявлених ними вимогах наполягали, просили задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Слов’янської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій не заперечував проти задоволення заявлених вимог. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та вважає за необхідне задовольнити позов, за наступних підстав. У судовому засіданні із достовірністю встановлено, що [INFO] у м. Слов'янську Донецької області помер їх батько - [PERSON]. У Першій Слов’янській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 849/2011 за заявою про прийняття спадщини та за заявою про відмову від прийняття спадщини на користь позивачів пережилої дружини спадкодавця. На час смерті спадкодавець [PERSON] проживав у житловому будинку [ADDRESS], який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 14 липня 1970 року нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори. В подальшому, коли отриманий спадкодавцем житловий будинок прийшов у непридатний для використання стан, спадкодавцеві на підставі рішення Слов’янської міської ради від 07 квітня 1970 року надано дозвіл на будівництво житлового будинку замість старого, непридатного для проживання. На виконання наведеного рішення органу місцевого самоврядування та наданих дозвільних документів на будівництво, визначення земельної ділянки спадкодавець почав та завершив будівництво житлового будинку. Будівництво житлового будинку завершено у 1975 році, що підтверджується матеріалами інвентарної справи. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивачі подали нотаріусу зазначені документи, а також документи які підтверджують спорідненість зі спадкодавцем. Однак, відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 лютого 2014 року, [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6). Підставою для такої відмови слугувала відсутність у законодавчо встановленому порядку права власності спадкодавця на спадкове майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правила позовного провадження. Згідно пункту першого наведеного Пленуму Верховного Суду України, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У відповідності до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною п'ятою статтею 1268 Цивільного Кодексу України та пунктом 3.14 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець. Який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до ч. 4 ст. 3 наведеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Дані нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житло, не залежало від державної реєстрації цього права. Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 14 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними. На підставі ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документу, що засвідчує його право власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved