Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в якому просять визнати недійсними договір споживчого кредиту № ODVIGK01420034 від 05.09.2006 р., договір іпотеки № ODVIGK01420034 від 04.02.2008 р. та договір іпотеки від 05.09.2006 р., зняти заборону відчуження зазначеного в договорах іпотеки нерухомого майна, виключити записи про обтяження даного майна іпотекою та заборону його відчуження з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Позивачі мотивують свої вимоги тим, що відповідач при укладенні договору споживчого кредиту вдався до нечесної підприємницької практики, застосування якої прямо заборонено нормами Закону України «Про захист прав споживачів». У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав просить задовольнити його у повному обсязі. Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в поданих суду письмових запереченнях та в судовому засіданні проти позову заперечив та надав заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 05.09.2006р. між відповідачем, закритим акціонерним товариством (на даний час публічним) комерційним банком «ПРИВАТБАНК» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАО КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ODVIGK01420034, відповідно до якого банк зобовязався надати [PERSON] кредит на придбання житлового будинку у вигляді невідновляємої кредитної лінії у розмірі 119130,00 доларів США на термін з 05.09.2006 р. по 05.09.2016р., у тому числі 9130,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених цим договором, із сплатою за користування кредитом в розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно умов даного договору. За цим договором з 05.09.2006 р. по 14.09.2005р. [PERSON] отримала в касі банку кредитні кошти в сумі 110000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 05.09.2006 р. [PERSON] уклала з відповідачем договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS]. Також в забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, 05.09.2006 р. позивач [PERSON], як майновий поручитель за [PERSON], уклав з відповідачем договір іпотеки за яким в іпотеку передав земельну ділянку площею 0,0529 га по вул. Кристаловського, буд. № 35-а у м. Одесі. У 2008 р. дію договору іпотеки від 05.09.2006 р., за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] сторони припинили та 04.02.2008 р. уклали інший іпотечний договір, за яким [PERSON] передала в іпотеку належний їй будинок № 69 по вул. Балківській у м. Одесі. 11.04.2013р. [PERSON] уклала з відповідачем додаткову угоду до кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2006р., якою сторони внесли зміни в п.3.2, п.3.8, п.4.1 зазначеного договору. Як вбачається з умов кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2005 р., кредитні кошти були надані [PERSON] як позичальнику в споживчих цілях для придбання жилого будинку. Таким чином цей кредитний договір являється договором споживчого кредиту і на спірні правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав позивачів». Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011р. Згідно п.1.1 кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05.09.2005р., розмір щомісячного платежу, який у термін дії договору [PERSON] мала надавати банку на погашення заборгованості за договором, визначений в сумі в сумі 1808,80 доларів США, яка складалася з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Згідно п. 1.1, п. 6.4, цього кредитного договору розмір відсоткової ставки визначений відповідачем в розмірі 1% на місяць, тобто 12% річних. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4. ст. 4 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 09.07.2015 р. за клопотанням представника позивачів по справі було призначено судово-економічну експертизу проведення якої було доручено Одеському науково - дослідному інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України. Згідно відповіді судового експерта [PERSON], викладеної у висновку №4527/4528 від 29.07.2016 р., вихідним параметрам кредитування відповідає ануїтетний платіж в розмірі 1798,18 дол. США, натомість в кредитному договорі банком встановлене значення даного платежу в сумі 1808,80 дол. США. Такому значенню відповідає відсоткова ставка 15,5 %, що на 3,5 % більше аніж зазначено в кредитному договорі ( п.1.1, п.6.4 12,0% річних). Розкривая поняття ануїтетної схеми кредитування застосованої банком при укладенні договору споживчого кредиту з [PERSON] (арк. 22 мотивувальної частини висновку), експерт зазначив - ця схема кредитування передбачає, що сума щомісячного платежу не змінюється протягом усього терміну дії договору. Платіж складається з суми на оплату відсотків нарахованих на залишок заборгованості і позики (тіла кредиту). Першими зараховуються відсотки в повному обсязі, а решта в рахунок погашення тіла кредиту. Тому чим більше сума нарахованих відсотків входить в щомісячний платіж, тим менше коштів йде в погашення позики, а класична схема передбачає, що сума щомісячного платежу поступово зменшується з максимуму на початку терміну до мінімуму в кінці. Платіж на місяць складається з платежу по тілу кредиту, який не змінюється (отримують шляхом ділення суми позики на строк кредиту в місяцях) і відсотків на залишок заборгованості (нараховуються у повному обсязі) . У підсумку експертом надано відповідь, що розмір загальної переплати за кредитом, за ануїтетною формою кредитування застосованою банком, становить 105781,70 дол. США, у той час як за диференційованою (класичною) формою кредитування за тими самими вихідними параметрами кредитування розмір загальної переплати за кредитом склав би 93907,68 дол. США. З цих розрахунків випливає, що застосована банком ануїтетна форма кредитування є дорожчею ніж класична форма кредитування, на 11874,02 дол. США. Таким чином висновки експерта підтверджують обставини зазначені в позовній заяві. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком в кредитному договорі, наявні невідповідності є істотними та в усіх випадках - не в користь споживача, як слабшої сторони правочину. За таких умов виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та водночас на виникнення непередбачених втрат у боржника. Представник відповідача в поданих запереченнях вказаних вище невідповідностей не спростував. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» , котрий, враховуючи субєктний склад учасників правочину в даному випадку є спеціальним законом. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції що була дійсна на час укладення оспорюваного кредитного договору станом на 05.09.2006 р., перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, зазначити переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В подальшому Постановою НБУ №168 від 10.05.2007р. було затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, котрими вищевказані вимоги Закону було доповнено та деталізовано. Дослідивши зміст анкети-заяви [PERSON] на отримання кредиту, суд критично оцінює посилання представника відповідача на той факт, що підписання анкети-заяви позивачем свідчить про отримання позичальником усієї необхідної інформації про кредитні умови, оскільки ця анкета-заява жодних відомостей про ознайомлення [PERSON] з наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не містить. Таким чином, відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивача і в цій частині. Відповідно до 19 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» , у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Виходячи із принципу рівності сторін та враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях відповідача факту недобросовісної підприємницької практики. На думку суду, за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що [PERSON] виконувала взяті на себе зобовязання, а отже цим погодилася з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Крім наведенного суд вважає безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно пояснень представника [PERSON] що підтверджуються матеріалами справи, про можливість існування обману з боку банку при укладенні кредитного договору позивачці стало відомо лише у травні 2014 р. коли вона отримала від банку довідку про загальну суму заборгованості за кредитним договором, а разом із нею графік погашень та виписку про рух коштів, а про наявність такого обману вже при ознайомленні із висновком судової експертизи у даній справі в 2016 р. Відтак заява представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1. ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним. У відповідності до ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Щодо заявлених позивачами вимог про зняття нотаріальної заборони відчуження нерухомого майна та виключення записів із відповідних реєстрів суд зазначає, що, відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом. Згідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Згідно з рішенням Конституційного суду України №11-2/2002 від 09.07.2002р., право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, відтак відсутність відмови нотаріуса позивачам у знятті заборон не є підставою для відмови у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Outcome: approved