Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Куйбишевського районного суду м. Донецька із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу посилаючись на наступні обставини. З 08.11.2008 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Дошлюбне прізвище позивача - [PERSON]. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з 2010 року, з середини 2012 року сторони мешкають окремо один від одного та спільне господарство не ведуть. Подружжя життя не склалось через несумісний характер, непорозуміння, відсутність спільних погляді на життя та сім'ю. Спору про визначення місця проживання дитини між сторонами немає, син проживає з позивачем. Примирення між сторонами є неможливим. В судове засідання позивачка [PERSON] з'явилась, підтримала позовні вимоги, прохала суд їх задовольнити у повному обсязі, прохала після розірвання шлюбу залишити її прізвище «[PERSON]». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, копію позовної заяви отримав, свого відношення до нього не висловив, про час та місто проведення судового засідання належним чином був повідомлений, причини неявки суду не повідомлені. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що з 08.11.2008 року позивач та відповідач перебувають у шлюбі, який зареєстрований Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського РУЮ у м. Донецьку, актовий запис № 571, що підтверджується наданим до суду свідоцтвом про укладання шлюбу серія [NUMBER] (а.с. 4). Дошлюбне прізвище позивача - [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с. 6). У судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з 2010 року, з середини 2012 року сторони мешкають окремо один від одного та спільне господарство не ведуть. Подружжя життя не склалось через несумісний характер, непорозуміння, відсутність спільних погляді на життя та сім'ю. Спору про визначення місця проживання дитини між сторонами немає, син проживає з позивачем. Примирення між сторонами є неможливим. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, згідно припису статті 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Відповідно до положень статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, примирення вважає неможливим у зв'язку неможливістю сумісного життя, тому подальше збереження шлюбу між сторонами неможливе. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини у справі, оцінивши надані в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім'ї неможливе і суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі чоловіка, тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] підлягають задоволенню. Після розірвання шлюбу, прізвища сторін у позивача залишається у позивача - «[PERSON]», у відповідача - «[PERSON]». Позивач вимагає компенсації за понесені судові витрати у розмірі 243,60 гривень та стягнення державного мита, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану з відповідача. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення підлягають відшкодуванню понесені судові витрати, які документально підтверджені, а саме: судові витрати у розмірі 243,60 гривень (а.с. 1). Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтею 115 СК України, розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно п. 7 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», про державну реєстрацію розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, робиться відмітка в актовому записі про шлюб. У разі розірвання шлюбу в судовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили, надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення. Таким чином, суд на підставі викладеного вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача судових витрат та державного мита, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, підлягають частковому задоволенню, оскільки не ґрунтується на законі. На підставі ст. 51 Конституції України, Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року № 11, ст. ст. 3, 24, 105, 109, 110, 112, 115 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial