Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в особі свого представника адвоката [PERSON] звернулися до суду з позовом до\~[PERSON] про\~виселення його із займаного житлового приміщення. Позов мотивує тим, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS]. В той же час у дане житлове приміщення свого часу самовільно без згоди наймачів та співвласників житла самовільно вселився відповідач [PERSON]. При цьому договору найму житла у письмовій формі між позивачами та відповідачем не було укладено. Позивачі неодноразово зверталися зі проханнями до відповідача з приводу добровільного виселення останнього із займаного житла. Однак, відповідач ігнорував такі звернення позивачів з невідомих причин та продовжує самовільно займати згадане житлове приміщення. Окрім того, відповідач неодноразово демонстрував зі свого боку по відношенню до позивачів явно агресивну поведінку, оскільки часто, перебуваючи в нетверезому стані, ображав позивачів нецензурною лайкою, ініціював гучні конфлікти, погрожував фізичною розправою. Так, у квітні 2014 року відповідач наніс [PERSON] тілесних ушкоджень, характер яких зафіксований у відповідному акті судово-медичного обстеження. Та відзначає, що така антигромадська поведінка відповідача по відношенню до позивачів є триваючою. В той же час вжиті з боку позивачів заходи запобігання, попередження та громадського впливу якихось дієвих результатів для виправлення поведінки відповідача не дали. Просили ухвалити рішення, яким виселити відповідача [PERSON], із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] заявлений позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав, що у ньому викладені. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду даної справи, своїм правом зявитися до суду повторно не скористався, причин своєї неявки в судове засідання жодного разу суду не повідомив, свого представника для участі у справі не направив, а також письмових пояснень, заперечень проти позову та заяви чи клопотання про розгляд справи за його відсутностісуду не надав. У відповідності до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В силу вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, зясувавши обставини даної справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю з нижченаведених підстав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивачам на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. Дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах даної справи копіями свідоцтва про право власності на житло № 296-р/17 від 19 березня 1998 року (а.с. 5) та рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2006 року у справі № 2-3212/06 (а.с. 6). Судом також встановлено, що право власності на підставі вищенаведених правовстановлюючих документів зареєстровано комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 317 ЦК України позивачам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, однак внаслідок протиправних дій відповідача позбавлені можливості здійснювати права власності згідно ст. 319 ЦК з врахуванням наступного. В матеріалах даної справи наявна копія акту судово-медичного обстеження № 264 від 03 квітня 2014 року, проведеного завідувачем відділу експертизи потерпілих, звинувачених та інших осіб Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоровя Волинської облдержадміністрації [PERSON] (а.с. 7). В описовій частині даного документа в розділі «ОБСТАВИНИ ВИПАДКУ» зазначено: «Обстежувана повідомила, що 02.04.2014 року біля 18 год. у квартирі за місцем проживання син захватив за руки і бив головою об кант дверей, бив своєю головою в її голову. При цьому падала. Швидкою допомогою доставлена в травмпункт Луцької МКЛ.». Водночас в розділі «ЗАКЛЮЧЕННЯ» зазначено: «При огляді на тілі [PERSON] було виявлено синець навколо лівого ока, який за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень. Також у неї наявна рана потиличної ділянки голови, яка за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, оскільки для її загоєння необхідний час більше 6 діб. Всі вищевказані ушкодження виникли від травмуючої дії тупих предметів, цілком можливо в час вказаний обстежуваною.». Частиною 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. В силу вимог ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. У відповідності до ст. 157 ЖК УРСР, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, Верховний Суд України у п. 49 свого листа від 01 грудня 1997 року «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» зазначив, що, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. . Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом України відображена у п. 48 свого листа від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)». В матеріалах даної справи (а.с. 42) наявний лист Луцького МВ УМВС України у Волинській області, з якого вбачається, що до відповідача співробітниками органів внутрішніх справ раніше неодноразово застосовувались заходи попередження щодо недопущення антигромадської поведінки у майбутньому. В силу вимог ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що до відповідача компетентними органами раніше застосовувалися заходи запобігання (попередження) на предмет припинення систематичного порушення правил співжиття з метою надання позивачам можливості проживання з ним в одній квартирі. Однак, зі змісту позовної заяви та інших наявних в матеріалах даної справи доказів вбачається, що такі заходи виявилися безрезультатними. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що обовязок доказування обставин, на які посилалися позивачі в особі свого представника як на підставу своїх вимог, виконаний належним чином і в повному обсязі належними та допустимими доказами. В той же час відповідачем ані заперечень проти позову, ані належних та допустимих доказів на підтвердження таких заперечень суду у даній справі не надано. За таких умов на момент прийняття рішення у даній справі суд не вбачає жодних правових підстав для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог ані повністю, ані частково. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги задовольняються судом повністю, а судовий збір позивачами сплачено, то з відповідача на користь позивачів підлягає стягнення документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 51, 57-64, 88, 169, 176, 185, 212-215, 218, 224-233 ЦПК України,

Outcome: approved