Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, 07.03.1992 вони придбали у спільну приватну власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачі зареєстровані та фактично проживають у вказаному будинку. Крім позивачів у будинку зареєстрована [PERSON] , однак, остання у будинку не проживає, квартирної плати і плати за комунальні послуги не сплачує, її особисті речі у будинку відсутні. На підставі викладеного просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачі в судове засідання не з`явились, надали суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Про причини неявки відповідач суд не повідомила. Заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України. Судом\~\~винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується типовим договором купівлі-продажу жилого будинку присадибного типу з надвірними спорудами (а.с.15-17). Згідно копії Домової книги для прописки громадян проживаючих в будинку [ADDRESS] (а.с.11-14) та копії довідки відділу-ЦНАП Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області №85 від 06.07.2021 (а.с.5), за вказаною адресою прописані [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] не родичка. Відповідно до акту від 05.01.2021, складеного комісією в складі депутата Троїцької селищної ради [PERSON] , підписаного сусідами [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактична адреса проживання невідома (а.с.22). Позивач зазначає, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з вересня 2019 року, її особисті речі у будинку відсутні, квартирної плати і плати за комунальні послуги відповідач не сплачує. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивачів з боку відповідача, суд зазначає наступне. За змістом\~ст.4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36\~постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Згідно ч. 1\~ст. 71 Житлового Кодексу Української \~РСР (далі ЖК), при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідач за вищевказаною адресою не проживає понад рік, а тому житлове приміщення за ним не повинно зберігатися. Статтею 72\~ЖК \~передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи те, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, остання може бути знята з реєстрації за вищевказаною адресою. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Згідно постанови КМУ №207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування жилим приміщенням. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не проживає понад передбачені законодавством строки, чим чинить перешкоди власникам будинку -\~позивачам у здійсненні ними вільного права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved