Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, по якому просять виключити з опису та звільнити з-під арешту квартиру за адресою: м. Одеса, вул.. Ланжеронівська, буд. 28: кв. 4, а саме: -зняти арешт накладений постановою АН №318698 Другого відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеса від 19.05.2008 року (номер запису про обтяження 2297189); -зняти арешт накладений постановою АН №318696 Другого відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеса від 19.05.2008 року (номер запису про обтяження 2297156); -зняти арешт накладений постановою бн, Слідчого відділу УМВС України в Одеській області від 25.05.2005 року (номер запису про обтяження 2297121). При цьому посилаються на те, що вказані арешти було накладено на ? частину квартири, належних [PERSON], між тим на сьогоднішній день він не є власником квартири, а зазначені арешти позбавляють позивачів можливості реалізації свого права власності у повному обсязі. Позивачі та їх представник в судове засідання не зявились, про час та на місце розгляду справи належним чином повідомлялись. Від представника позивачів до суду надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи були повідомлені, поважних причин неявки суду не надавали. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до\~ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних частках (1/2) на підставі свідоцтва про право власності САЕ№975470, виданому 29.08.2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області [PERSON] Згідно листа виконавчої служба вих. № 21077 від 21.09.2016р., долученого до матеріалів справи, у 2008 році у Відділу на виконанні перебувало виконавче провадження по примусовому виконанню судового наказу №2-н-2268/07, який видав Приморський районний суд м. Одеси 28 травня 2007 року про стягнення грошової суми з [PERSON] на користь ПАТ «ІМЕКСБАНК», при примусовому виконанню якого були винесені вказані постанови. Однак, матеріали вказаного виконавчого провадження були знищені за закінченням терміну зберігання, тому надати будь-які заперечення, пояснення або копії матеріалів виконавчого провадження не надається можливим. Згідно п.п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого\~Наказом Міністерства Юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки. Як визначено п. 9.10 вказаного Порядку, завершені\~виконавчі\~провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Згідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення провизнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналізуючи вищевказані обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для накладення арешту на вищевказане нерухоме майно у звязку з відсутністю виконавчого провадження, а тому накладений арешт підлягає скасуванню. Існування обтяження у вигляді арешту на спірне майно створює перешкоди позивачам в реалізації права власності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо скасування арешту накладеного постановою бн, Слідчого відділу УМВС України в Одеській області від 25.05.2005 року (номер запису про обтяження 2297121) суд зазначає наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою Слідчого СУ УМВС України Одеської області лейтенанта міліції [PERSON] про накладення арешту на майно від 25 травня 2006 року було накладено арешт на належну [PERSON] ? частину квартири №4 по вулиці Ланжеронівській в м. Одесі в рамках кримінальної справи №24200600091 у відношенні [PERSON], обвинуваченого в вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 УК України. Фактично вказаною постановою було накладено арешт на майно осіб, які жодним чином не мають відношення до розслідування кримінальної справи, щодо якої не було винесено постанови про порушення кримінальної справи, не вручалося повідомлення про підозру, тощо. Суду від учасників процесу не надано даних про те, що позивачі є свідком, потерпілим, обвинувачений або іншим учасником в кримінальній справі № 24200600091, яку було порушено 03.06.20067 року відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.\~286 КК України. Згідно\~ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред'явила цивільний позов. Позивачам кримінальним правопорушенням, скоєння якого інкримінують [PERSON] С, Г., не завдано матеріальної або моральної шкоди, таким чином вони не є цивільними позивачами у кримінальному провадженні та не можуть звернутися з заявою в рамках порушеної кримінальної справи. Отже, на сьогоднішній день за вищезазначених обставин, враховуючи, що позивачі як власники спірної квартири набули та зареєстрували право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, останні позбавлені можливості розпорядження вказаного майна через наявність арешту, Згідно ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 20 ЦК України, кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 126 КПК України, у редакції яка діяла на момент обтяження майна, в процесі розслідування кримінальної справи арешт може бути накладений на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії лише з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Згідно з ст. 59 КК України та ст. 29 КПК України (у редакції від 28.12.1960р.) забезпечення відшкодування збитків, завданих можливим злочином (що може бути підтверджене лише обвинувальним вироком суду, який вступив в законну силу) і виконання його в частині конфіскації майна, органами досудового слідства може проводитись накладенням арешту (заборони) лише на майно обвинувачуваної особи. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Зважаючи на те, що позивачі є власниками вказаного вище майна, її права підлягають захистові на підставі положень ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, оскільки позивачі не є учасниками кримінального процесу по справі в рамках якої на майно накладено обтяження та не наділена правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України. Крім того, відповідно до п.6 вищезгаданої постанови пленуму, в силу ст.31 ЦПК сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. З огляду на те, що позивачами у законному порядку зареєстровано право власності на спірну квартиру, вимоги позивачів ґрунтуються на їх праві власності на арештоване майно, то повинні розглядатися за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Враховуючи, що реалізація прав позивачів є неможливою без надання захисту судом в обраний ним спосіб, суд вважає за можливе зняти арешти, накладені відповідачем, оскільки законних підстав для збереження накладених арештів судом не встановлено, а тому, враховуючи усі інші встановлені судом обставини, подальше збереження без достатніх підстав вжитих попередньо заходів є неможливим та безпідставним. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Враховуючи викладене та

Outcome: approved