Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, звернулися до суду з позовом до відповідачів про захист честі і гідності,ділової репутації фізичної особи та відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що вони вже понад 24 років проживають разом і на протязі всіх цих років відповідачі принижують їх. Так, 15.02.2016 року близько 18 години до їх під'їзду приїхали [PERSON], [PERSON], в присутності свідка [PERSON] та сусідів і сторонніх людей відповідачі принижували честь та гідність позивачів, говорили на їх адресу нецензурні та образливі слова. При цьому, [PERSON] давив [PERSON] за горло, смикав за одяг, відірвав ґудзики. В ніч з 29.03.2016 року на 30.03.2016 року відповідач [PERSON] пошкодив замок вхідних дверей позивачів та обрізав телефонний провід у під'їзді будинку по [ADDRESS]. З цього приводу позивачі викликали працівників поліції. На початку березня 2016 року в присутності працівників селищної ради Машівського району Полтавської області відповідачі [PERSON] та [PERSON] обзивали позивачів непристойними словами. Відповідач [PERSON] хватав позивача [PERSON] за одяг та штовхав. Все це бачив син позивача - [PERSON]. 06.06.2016 року відповідач [PERSON] звернулася із заявою до Машівського ВП Карлівського ВП ГУ НП про те, що з с.Сахнівщина Машівського району зник [PERSON] і, що [PERSON] вбила його. Проведеною перевіркою встановлено, що вдомомсті, викладені в її заяві, не знайшли свого пітвердження, про що було підготовлено висновок від 06.06.2016 року. Позивачі неодноразово зверталися із заявами на дії відповідачів до поліції, а саме: 28.03.2016 року, 30.03.2016 року, 06.04.2016 року, 14.04.2016 року, 18.05.2016 року. Позивачі є хворими людьми, інвалідами 1 та 2 групи, дії відповідачів призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін в їх житті, моральних переживань, тривоги з приводу майбутнього. Посилаючись на зазначене, позивачі просили суд зобов'язати відповідачів публічно вибачитись перед позивачами, стягнути на їх користь з відповідачів по 10000 гривень моральної шкоди з кожного, та матеріальну шкоду на загальну суму 15626,27 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засівданні позов підтримала, просила його задовольнити повністю.Пояснила, що відповідачі постійно їх принижують, пошкодили двері, обірвали телефонний провід, смикали за одяг, душили її. Вироків та постанов правоохоронних органів з цього приводу не було. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити повністю. Пояснив, що матеріальна шкода у розмірі 15626,27 гривень складається з витрат на лікування позивачів. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Пояснила, що позов направлений лише на отримання коштів від відповідачів. Доказів про застосування фізичної сили позивачі не надали. [PERSON] звернулася до правоохоронних органів з заявою про зникнення батька, бо зв'язок з ним був втрачений, з метою захисту його прав. Єдиний свідок, на покази якого посилаються позивачі [PERSON] не зміг пояснити навіть своє місце знаходження, він не описав зовнішність чоловіка, якого, начебто, бачив; зі слів позивачки пояснив, що це був син позивача. Зазначила, що позивачка по цьому факту не звернулася до поліції, та набагато пізніше в своїх заявах до правоохоронних органів не вказувала, що цей свідок був присутній та допомагав їй зайти до квартири. Ніякого зв'язку стану здоров'я позивачів з викладеними у позові обставинами не існує, ці люди давно хворіють загальними віковими захворюваннями. Чеки на медикаменти не мають жодного стосунку до справи, частина з них придбана невідомими людми для лікування венеричних захворювань, придбані дитячі ліки та памперси, протизаплідні засоби. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що з приходом [PERSON] батько [PERSON] відмовився від двох своїх синів, виникли неприязні стосунки, які тривають до цього часу. Вона не приходила до позивачів разом з чоловіком 15.02.2016 року, вимоги позивачів повністю безпідставні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, надав письмові заперечення. Пояснив, що він внук позивача [PERSON] Ніяких проводів він не обрізав у позивачів, готувався в цей день до святкування дня народження сина. Заслухавши позивача, представників позивачів, відповідачів, їх представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з нступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі, право на недоторканність особистого і сімейного життя. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Судом встановлено, що позивачі проживають разом, однією сім'єю близько 24 років; [PERSON] є сином позивача, відповідачі [PERSON] - дружина [PERSON], а [PERSON] - його син. Між сторонами тривалий час існують неприязні стосунки, що підтверджується неодноразовими їх зверненнями до правовохоронинх органів та не заперечувалось ними в ході розгляду справи. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.1009 року роз'яснено, що заява про захист честі, гідності та ділової репутації має містити відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Як роз'яснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Із матеріалів справи вбачається, що за клопотанням позивачів були допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Цими доказами, зокрема, позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що рік тому, взимку він в районі вул..Фурманова шукав за об'явами квартиру, почув крик жінки про допомогу. Він побачив чоловіка, який її душив, чоловік нецензурно лаявся. Жінка відмовилася викликати поліцію, сказала, що це був син її чоловіка, розберуться самі; він довів її в квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка - її мати. 15.02.2016 року її матір побили ввечері. На її телефон подзвонив незнайомий чоловік і вона з сином приїхала до матері. Мати лежала на ліжку, а чоловік їй рятував життя. З відповідачами у позивачів неприязні стосунки. Мати є хворою людиною, інвалідом 1 групи, постійно лікується у різних лікарів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є внуком позивачки. 15.02.2016 року вони з матір'ю були у баби, вона розповіла, що її душив відповідач [PERSON], порвав одяг. Також, в матеріалах справи є висновки та повідомлення органів поліції на неодноразові звернення позивачів про конфлікти з відповідачами, згідно яких ознак кримінальних правопорушень не виявлено, роз'яснено право звернення до суду в цивільно-правовому порядку. (т.1 а.с.34,35,36,37,111,112). Суд вважає, що пояснення названих свідків, з огляду того, що [PERSON] не зміг підтвердити факт неправомірних дій відповідачів щодо позивачки, та фактично неприязний характер стосунків [PERSON], [PERSON]І з відповідачами і більше того - зацікавленість у вирішені цього спору, не можуть вважатись належними доказами. Інших фактичних даних, які б підтверджували обставини, викладені позивачами, в матеріалах справи немає. Щодо вимог позивачів з приводу звернення [PERSON] до правоохоронних органів про зникнення позивача слід зазначити наступне. Згідно висновку Машівського ВП Карлівського ВП ГУНП в Полтавській області від гр..[PERSON] 06.06.2016 року надійшло повідомлення про зникнення її чоловіка батька гр..[PERSON],[INFO]. По даному факту було проведено перевірку та, як пояснив [PERSON], він нікуди не зникав, проживає в м.Полтаві, зареєстрований в с.Сахнівщина Машівського району, 06.06.2016 року приїхав в с.Сахнівщина до будинку, в якому зарееєстрований (т.1 а.с.110). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі постанова Пленуму ВСУ №1) роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Крім того, вироку суду з приводу вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 383 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, не було. Також, відповідачу ніколи не оголошувалась підозра з цього приводу. Позивачі не надали суду доказів про наявність у зверненні [PERSON] завідомо неправдивих відомостей, а також, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити права, свободи чи законні інтереси громадянина. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що позивачами не доведено, що наміром [PERSON] було поширення недостовірної інформації про позивачів чи опорочення їх честі, гідності та ділової репутації. Суд вважає, що численні звернення до правоохоронних органів демонструють тривалі неприязні стосунки між сторонами, тоді як дослідженню судом підлягали конкретні випадки, тобто ті, про які позивачі вказували у своїх позовних заявах, а у них факту приниження честі і гідності позивачами не доведено. З огляду на викладене жодна із позовних вимог про захист честі та гідності, публічного вибачення до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то згідно із ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Позивачі просять стягнути на їх користь з відповідачів по 10000 гривень моральної шкоди з кожного, та матеріальну шкоду на загальну суму 15626,27 гривень, яка складається з витрат на придбання лікарських засобів. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п.п. 1,2 ч. 2 цієї статті Закону, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Тобто, Закон пов'язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, коли таке право безпосередньо передбачене Конституцією України, нормами Цивільного кодексу та іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. При цьому, порушення права повинно бути встановлене. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: порушення зобов'язання; збитки; причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; вина. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягають задоволенню за недоведеністю в межах їх обгрунтування.

Outcome: dismissed