Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом, в якому просили визнати за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом, після матері [PERSON], яка померла [INFO], на ? частки домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS], та про визнання за [PERSON] права власності на ? частину земельної ділянки по [ADDRESS]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року позов задоволено. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після матері [PERSON], померлої [INFO], на ? частки домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки по [ADDRESS]. Стягнуто із Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 318,08 грн. на користь кожного із позивачів окремо. В апеляційній скарзі Дніпропетровська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що судом не враховані обставини у справі та вимоги законодавства. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що за ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачів - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно. Так, за життя померла на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого 24.06.1988 року старшим державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (реєстр №1-2411), була власником ? частки (частка у спільному майні подружжя) жилого будинку, що знаходиться у [ADDRESS], та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 24.06.1988 р. старшим державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (реєстр №1-2413), власником в рівних частках разом із сином [PERSON] ? частину жилого будинку, що знаходиться у [ADDRESS] після померлого [INFO], [PERSON]. Таким чином, частки у цьому нерухомому майні до смерті [PERSON] розподілилися наступним чином: ? - [PERSON], та ? - [PERSON], а після її смерті, оскільки [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщині після смерті матері, [PERSON] - ? , [PERSON] - ?. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] виконав вимоги ч. 1 ст. 1297 ЦК України, але постановою державного нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 02.02.2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON], оскільки не подано правовстановлюючий документ на спадкове майно. Разом із тим, відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 року №3040 (а.с. 20) у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] передано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]; при цьому, [PERSON] передано 0,0121 га, [PERSON] - 0,0362 га, загальна площа ділянки 0,0483 га. Судом встановлено на підставі пояснень позивача [PERSON] та письмових пояснень третьої особи - Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] була передана у спільну часткову власність гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 року №3040 (а.с. 20), та на підставі цього рішення було видано державні акти на право спільної часткової власності на земельну ділянку від 14.09.2001 року, номери державної реєстрації 037075 та 037076. Однак, 04.08.2008 року в приміщенні 9-го поверху 10-ти поверхового будинку по [ADDRESS], у якому знаходились відділи Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, сталася пожежа, внаслідок якої було знищено державний фонд документації із землеустрою та інші матеріальні цінності, у тому числі книги реєстрації Державних актів на право власності на землю, у зв'язку з чим підтвердити або спростувати факт видачі цих державних актів Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області не вбачає можливим. Разом з тим, факт видачі державних актів через неможливість надання інших доказів на підтвердження даної обставини через їх знищення в результаті пожежі підтверджується довідкою від 15.08.2012 року (а.с.26) Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську, відповідно до якої за наявними в управлінні даними земельну ділянку площею 0,0483 га (кадастровий номер 1210100000:01639360004) за адресою: [ADDRESS], було передано у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 року №3040. На підставі цього рішення було видано державні акти на право спільної часткової власності на земельну ділянку від 14.09.2001 року, номери державної реєстрації 037075 та 037076. За ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину; разом з тим, обставина пожежі в Управлінні Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, через що позивач [PERSON] позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки, яка належала за життя його матері, є об'єктивною обставиною та позбавляє його, як спадкоємця, можливості оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі. Оскільки позивач [PERSON] в іншій спосіб, крім звернення із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не міг, суд посилаючись на вимоги ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України вважав наявними підстави для поновлення порушених прав позивача. Також обставина пожежі в Управлінні Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області позбавляє іншого позивача в даній справі [PERSON] довести факт видачі державного акта про право власності на земельну ділянку та своє право на це нерухоме майно, оскільки процедура видачі дубліката державного акта при втраті або псуванні оригіналу була закріплена Наказом Державного комітету України по земельним ресурсам №43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», який втратив чинність 23.08.2013 року. Таким чином, виготовлення дубліката державного акту на даний час не передбачене законом. Тому обраний [PERSON] спосіб захисту своїх прав суд також вважав обґрунтованим. У зв'язку із чим суд визнав за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлої матері на ? частки домоволодіння та земельної ділянки по [ADDRESS], а за [PERSON] право власності на ? частину цього нерухомого майна. Питання про розподіл судових витрат суд вирішив у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми матеріального права які регулюють порядок оформлення спадкових прав та визнання права власності, а також про те, що суд не врахував фактичні обставини у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оскільки постановою державного нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 02.02.2013 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що не подано правовстановлюючий документ на спадкове майно, а тому звернення із позовом про визнання права власності в порядку спадкування не суперечить вимогам ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] була передана у спільну часткову власність гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 року №3040 (а.с. 20), та на підставі цього рішення було видано державні акти на право спільної часткової власності на земельну ділянку від 14.09.2001 року, номери державної реєстрації 037075 та 037076. Факт видачі державних актів через неможливість надання інших доказів на підтвердження даної обставини через їх знищення в результаті пожежі підтверджується довідкою від 15.08.2012 року (а.с.26) Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську, відповідно до якої за наявними в управлінні даними земельну ділянку площею 0,0483 га (кадастровий номер 1210100000:01639360004) за адресою: [ADDRESS], було передано у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 року №3040. На підставі цього рішення було видано державні акти на право спільної часткової власності на земельну ділянку від 14.09.2001 року, номери державної реєстрації 037075 та 037076. Оскільки позивачі в іншій спосіб, крім звернення із позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, та визнання права власності на нерухоме майно захистити свої порушені права не можуть, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову та скасування судового рішення. Але рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат необхідно скасувати, оскільки суд стягнув із Дніпропетровської міської ради на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 318,08 грн. на користь кожного із позивачів окремо. Тоді як в матеріалах справи наявна квитанція по сплаті судового збору лише одним позивачем [PERSON] (а.с.1), у зв'язку із чим суд неправильно застосував положення ст. 88 ЦПК України. В позовній заяві позивачі не просили стягнути на їх користь судові витрати, а під час апеляційного розгляду справи підтвердили, що вони не наполягають на стягненні судових витрат із міської ради. У зв'язку із чим, необхідно скасувати судове рішення тільки в частині стягнення судових витрат на користь позивачів на підставі ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial