Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що рішенням відповідача від 13 січня 1994 року №5 їй у приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,96 га за адресою: адресою: [ADDRESS], а рішенням відповідача від 29 травня 1997 року №70 третій особі [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га за цією ж адресою: [ADDRESS]. Але рішенням відповідача від 19 листопада 2009 року №1644-V за домоволодінням, що належить позивачці та третій особі на праві спільної часткової власності та знаходиться за вказаною адресою, було закріплено земельну ділянку загальною площею 0,1771 га. Обґрунтувавши позов тим, що таким рішенням відповідач за відсутністю необхідних правових підстав, передбачених ст.141 ЗК України, припинив право позивачки на користування раніше наданою їй земельною ділянкою та без її згоди об'єднав раніше передані їй та [PERSON] окремі земельні ділянки, позивачка просить суд визнати недійсним рішення Молодіжненської сільської ради від 19 листопада 2009 року №1644-V. Третя особа [PERSON] надав свої заперечення проти позову у яких зазначив, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2008 року відповідача було зобов'язано здійснити обмір та визначення загальної площі земельної ділянки домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Ця ухвала відповідачем була виконана та рішенням, що оскаржується, за вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку загальною площею 0,1771 га. Цим рішенням земельні ділянки у третьої особи та позивачки не вилучалися та не об'єднувалися, порядок користування не змінювався, а загальна площа земельної ділянки, визначена цим рішенням, перевищує площу земельних ділянок, переданих у власність позивачки та третьої особи. Третя особа [PERSON] вважав, що рішенням відповідача, що оскаржено позивачкою, будь-які її права або законні інтереси не порушено. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, а представники відповідача та третьої особи, а також третя особа [PERSON], цей позов не визнали та проти його задоволення заперечували. Вислухавши пояснення представників сторін, третю особу та його представників, дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Рішенням відповідача від 13 січня 1994 року №5 у приватну власність позивачки було передано земельну ділянку площею 0,96 га, а рішенням відповідача від 29 травня 1997 року №70 третій особі [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га за адресою: [ADDRESS]. Сторони державні акти на зазначені земельні ділянки не отримували та своє право власності на них не реєстрували. Зазначені обставини визнані сторонами та взаємно не заперечувалися. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2008 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Молодіжненської сільської ради про визнання нечинними рішень, припинення права на частку у спільному майні, поділ житлового будинку, визначення порядку користування земельною ділянкою Молодіжненську сільську раду було зобов'язано провести обмір присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], та визначити загальну площу земельної, яка надається співвласникам житлового будинку за зазначеною адресою (а.с.57). За результатами фактичного обміру земельної ділянки інженером-землевпорядником Галбур Ю.С. складено відповідну схему земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], із зазначенням лінійних розмірів її меж та її площі у розмірі 0,1771 га (а.с.58). Рішенням відповідача від 19 листопада 2009 року №1644-V за домоволодінням за адресою: [ADDRESS], було закріплено земельну ділянку загальною площею 0,1771 га (п.1 рішення), передбачено після завершення цивільної справи між співвласниками [PERSON], [PERSON], [PERSON] привести рішення від 13 січня 1994 року №5 та рішення від 29 травня 1997 року №70 у відповідність до норм діючого законодавства (п.2 рішення), контроль за виконанням рішення покладено на постійну комісію з питань земельних ресурсів, агропромислового комплексу, охорони навколишнього середовища ( п.3 рішення). У судовому засіданні представники доводів та доказів щодо недійсності пунктів 2 та 3 рішення відповідача від 19 листопада 2009 року №1644-V суду не надавали. Вирішуючи даний спір по суті суд виходить з того, що підставою для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції цього органу. Обов'язковою умовою визнання акту (його частини) недійсним є також порушення в зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Так, згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але протягом розгляду справи судом стороною позивача не було надано суду будь-яких доказів та відповідно судом не було встановлено будь-яких обставин, які б вказували на порушення прав або законних інтересів позивачки внаслідок ухвалення відповідачем оскарженого рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції відповідача щодо прийняття такого рішення. Так, повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин встановлені ст.12 ЗК України, серед яких, кріми іншого, передбачено розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону тощо. Згідно з ст.125 ЗК України в редакції Закону N 1066-VI від 05 березня 2009 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З врахуванням встановлених по справі обставин суд вважає, що ані позивачка [PERSON], ані третя особа [PERSON] не набули право власності на земельні ділянки площами відповідно 0,96 га та 0,07 га за адресою: [ADDRESS], а тому Молодіжненська сільська рада не втратила повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою, зокрема визначення її площі та закріплення за домоволодінням, співвласниками якого є позивачка та третя особа по цій справі. При цьому суд також враховує, що загальна площа земельних ділянок, що передана за рішеннями відповідача у власність [PERSON] та [PERSON] складає 0,96 + 0,07 = 0,166 га, а відповідно до рішення, що оскаржується, за домоволодінням закріплено вже більшу земельну ділянку загальною площею 0,1771 га. Рішення відповідача, що оскаржується позивачкою по цій справі, не містить положень щодо вилучення землі у співвласників домоволодіння за адресою: [ADDRESS], не змінює порядок користування цією земельною ділянкою та не перешкоджає позивачці користуватися її частиною загальної земельної ділянки домоволодіння та завершити процес її приватизації. Суд звертає увагу, що відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Обравши способом захисту права подання позову про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним сторона позивача в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язана була довести як фактичну, так й правову підставу своїх вимог, але відповідні необхідні докази в обґрунтування позову стороною відповідача суду надані не були. Згідно з ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Outcome: dismissed