Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 12 лютого 2021 року до суду з позовною заявою до Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про зобов`язання зареєструвати місце проживання. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що 08.09.2014 року вони з її чоловіком [PERSON] придбали 15/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , де і зареєстрований її чоловік. Однак, звернувшись до Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області з заявою про реєстрацію місця проживання в належному її чоловікові будинку, а саме частині будинку [ADDRESS] позивачка отримала відмову через те, що у поданих нею документах не вистає згоди всіх співвласників зазначеного вище будинку. Тому вона звертається до суду з позовною заявою, в якій просить: зобов`язати Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, оскільки деякі співвласники зазначеного вище будинку знаходяться за кордоном, місце перебування її їй не відоме, тому отримати від них згоду на її реєстрацію її місця проживання не має можливості. В судове засідання представник Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області не з`явився, проте згідно телефонограми, яка міститься в матеріалах справи, просив розглянути дану справу за наявними матеріалами, прийняти рішення на розсуд суду. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] не з`явився з невідомих суду причин. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого 16 липня 1977 року Приморською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №11. [PERSON] згідно\~рішення \~Білгород-Дністровського\~ міськрайонного\~ суду\~Одеської області\~ від\~08.09.2014\~ року\~по справі\~№495/3749/14ц\~ за позовом [PERSON] до [PERSON] про \~визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №27557924 від 01.10.2014 року належить 15/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Звернувшись 27.01.2021 року з заявою про реєстрацію місця проживання до Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області позивачка [PERSON] отримала відмову через те, що в доданих до її заяви документах не вистачає згоди усіх співвласників зазначеного вище житлового будинку. Спірні відносини врегульовані наступними нормативно-правовими актами: Цивільним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207. Відповідно до\~ст.6\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»,\~громадянин України,\~а також\~іноземець чи\~особа без\~громадянства,\~які постійно\~або тимчасово\~проживають в\~Україні,\~зобов`язані протягом\~тридцяти календарних\~днів після\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання та\~прибуття до\~нового місця\~проживання зареєструвати\~своє місце\~проживання.\~Батьки або\~інші законні\~представники зобов`язані\~зареєструвати місце\~проживання новонародженої\~дитини протягом\~трьох місяців\~з дня\~державної реєстрації\~її народження.\~Реєстрація місця\~проживання особи\~здійснюється в\~день подання\~особою документів.\~Реєстрація місця\~проживання за\~заявою особи\~може бути\~здійснена органом\~реєстрації з\~одночасним зняттям\~з попереднього\~місця проживання. У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник). Для реєстрації\~особа або\~її представник\~подає органу\~реєстрації (у\~тому числі\~через центр\~надання адміністративних\~послуг): письмову\~заяву; документ,\~до якого\~вносяться відомості\~про місце\~проживання.\~Якщо дитина\~не досягла\~16-річного\~віку,\~подається свідоцтво\~про народження; квитанцію\~про сплату\~адміністративного збору; документи,\~що підтверджують\~право на\~проживання в\~житлі,\~перебування або\~взяття на\~облік у\~спеціалізованій соціальній\~установі,\~закладі соціального\~обслуговування та\~соціального захисту,\~проходження служби\~у військовій\~частині,\~адреса яких\~зазначається під\~час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Як передбачено\~п.18\~Постанови Кабінету\~Міністрів України\~«Про затвердження\~Правил реєстрації\~місця проживання\~та Порядку\~передачі органами\~реєстрації інформації\~до Єдиного\~державного демографічного\~реєстру» \~від 02.03.2016\~ року\~№207,\~для реєстрації\~місця проживання\~особа або\~її представник\~подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у\~додатках 6,\~7\~або\~8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з\~додатком 9,\~копія посвідчення\~про взяття\~на облік\~бездомної особи,\~форма якого\~затверджується Мінсоцполітики\~(для\~осіб,\~які перебувають\~на обліку\~у цих\~установах або\~закладах); проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з\~додатком 10\~(для\~військовослужбовців,\~крім військовослужбовців\~строкової служби); 5)\~військовий квиток\~або посвідчення\~про приписку\~(для\~громадян,\~які підлягають\~взяттю на\~військовий облік\~або перебувають\~на військовому\~обліку); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з\~додатком 11\~(у\~разі здійснення\~реєстрації місця\~проживання одночасно\~із зняттям\~з реєстрації\~попереднього місця\~проживання). Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи. Відповідно до ч. 1\~ст. 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За правилом ч. 1\~ст. 29 цього Кодексу\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно\~статті 55 Конституції України\~кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи із змісту\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини другої\~статті 16 ЦК\~суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права чи\~інтересу.\~Способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можуть бути:\~1)\~визнання права;\~2)\~визнання правочину\~недійсним; 3)\~припинення дії,\~яка порушує\~право; 4)\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення; 5)\~примусове виконання\~обов`язку\~в натурі; 6)\~зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8)\~відшкодування збитків\~та інші\~способи відшкодування\~майнової шкоди;\~9)\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За правовою позицією Конституційного Суду України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності\~Конституції\~і в усіх необхідних випадках застосовувати\~Конституцію\~як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на\~Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (пункт 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9). Оскільки положення\~Конституції України\~та\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема,\~статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~стаття 5 ЦПК України), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідна правова позиція викладена ВС у Постанові від 23 травня 2018 року по справі №192/2761/14. Тобто позивачем має бути доведено яким чином обраний спосіб правового захисту буде сприяти відновленню порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб,який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17-ц, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16-ц, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17-ц. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. Таким чином, позовні вимоги позивачки про зобов`язання зареєструвати місце проживання не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Отже,\~стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та\~стаття 5 ЦПК України\~не обмежують суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяють, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений у нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому та найбільш відповідатиме змісту порушеного права і характеру правопорушення. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.\~55\~ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено. що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 Постанови Великої Палати Верховного Суду\~\~\~від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Однак відповідного клопотання під час розгляду справи позивачкою [PERSON] заявлено не було, відповідних уточнень до позовної заяви не надано, що виключає можливість задоволення позову пред`явленого до неналежного відповідача, оскільки ухвалення рішення по даній справі стосується прав та обов`язків безпосередньо усіх співвласників житлового будинку [ADDRESS] , які взагалі не є сторонами по даній справі. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79\~ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідност.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України\~регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про зобов`язання зареєструвати місце проживання не підлягають задоволенню як такі, які пред`явлені до неналежного відповідача, їх необґрунтованість та безпідставність. Частинами 1, 2\~ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачкою. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed