Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області із позовною заявою до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Запорізька районна державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 14.07.2014 року померла її свекруха [PERSON], яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок 148 по вулиці Леніна у селі Григорівка, Запорізького району, Запорізької області, земельну ділянку площею 0,204 га за цією ж адресою, на якій знаходиться вказаний житловий будинок, житловий будинок 150 по вулиці Леніна у селі Григорівка, Запорізького району, Запорізької області та земельну ділянку площею 0,190 га за цією ж адресою, на якій розташований цей житловий будинок, а також земельну ділянку площею 8,58 га., розташовану на території Григорівської сільської ради, Запорізького району, Запорізької області. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] На час відкриття спадщини позивачка протягом 12 років постійно проживала разом із спадкодавцем за адресою: село Григорівка, вул. Леніна, буд. 148, Запорізького району, Запорізької області, а тому вважала, що на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона є такою, що прийняла спадщину. Саме з цієї причини [PERSON] не зверталася протягом 6-місячного строку до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Позивачка також зазначає, що мала зі своєю свекрухою [PERSON] спільний бюджет, піклувалася про матір свого чоловіка, купувала їй необхідні речі, ліки, доглядала за господарством, сплачувала та продовжує сплачувати комунальні послуги. Також вона організувала та оплатила похорони [PERSON] Позивачка також вказує, що 08.02.2015 року на її адресу надійшов лист від Запорізької районної державної нотаріальної контори, в якому їй було запропоновано звернутися до цієї нотаріальної контори в строк до 08.02.2015 у разі, якщо вона бажає оформити свої права на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] Наступного дня, 09.02.2015 року [PERSON] звернулася до Запорізької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте у видачі свідоцтва позивачці було відмовлено з підстав пропуску нею 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини. Також, позивачка зазначає, що у 6-місячний строк, встановлений для прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася онука померлої [PERSON] [PERSON], яка згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України за правом представлення є спадкоємцем першої черги за законом. [PERSON]В зауважила, що 17.06.2015 року вона зверталася до Запорізького районного суду Запорізької області в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заінтересованою особою у справі була залучена [PERSON], яка висловила свою незгоду з вказаною заявою. Під час розгляду заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд дійшов до висновку, що з заяви [PERSON] вбачається спір про право та постановив ухвалу від 02.07.2015 року по справі № 317/1887/15-ц, провадження № 2-о/317/46/2015 року, якою заява [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини була залишена без розгляду внаслідок наявності спору про право. Заявнику було розяснено, що залишення заяви без розгляду не позбавляє її права подати позов до суду на загальних підставах. Вказана ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 02.07.2015 року набрала законної сили. Позивачка зазначає, що оскільки вона зареєстрована за іншою ніж у спадкодавця [PERSON] адресою та не може документально довести нотаріусу факт свого постійного спільного проживання разом [PERSON] по день її смерті 14.07.2014 року, але вважає себе такою, що фактично спадщину прийняла, тому вона звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила суд встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог позивачки, посилаючись, що [PERSON] не проживала разом з [PERSON] у будинку 148 по вулиці Леніна у селі Григорівка, Запорізького району, Запорізької області, а проживала у сусідньому будинку під № 150, який також належав спадкодавцю. Згодом, відповідачка та її представник почали наполягати, що [PERSON] протягом 2012-2013 років проживала в іншому селі Запорожець, по вулиці Жовтневій, у будинку № 24. Тому вона є такою, що пропустила 6-місячний строк, встановлений для прийняття спадщини, відтак у задоволені позову їй необхідно відмовити. Представник третьої особи Запорізької районної державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, повідомлявся судом належним чином. Надав суду заяву про розгляду справи у його відсутність, заперечення до позовної заяви відсутні. Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши надані докази в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у звязку з наступним. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.07.2014 року померла [PERSON], яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [INFO]. У звязку зі смертю [PERSON] відкрилася спадщина. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно: будинок 148 по вулиці Леніна у селі Григорівка, Запорізького району, Запорізької області, земельна ділянка площею 0,204 га за цією ж адресою, будинок 150 по вулиці Леніна у селі Григорівка, Запорізького району, Запорізької області, земельна ділянка площею 0,190 га за цією ж адресою, земельний пай площею 8,58 га, розташований на території Григорівської сільської ради, Запорізького району, Запорізької області. Судом встановлено, що [PERSON] за час свого життя 31.01.2014 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла своїй невістці [PERSON] Син спадкодавця [PERSON] [PERSON] помер до відкриття спадщини 18 грудня 2013 року. Відтак його донька [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом за правом представлення. З матеріалів спадкової справи № 489 за 2014 рік, заведеною Запорізькою районною державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], вбачається, що відповідачка [PERSON] звернулася у межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом. Позивачка [PERSON] звернулася з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом зі спливом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. Запорізькою районною державною нотаріальною конторою їй надані письмові розяснення від 21.05.2015 року за № 964/01-16, в яких зазначено, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на спадкове майно, яке залишилося після [PERSON], померлої 14.07. 2014 року. Але, оскільки на час смерті спадкодавця [PERSON] [PERSON] не була зареєстрована разом з нею за однією адресою та не подала своєчасно до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у звязку з пропуском строку на прийняття спадщини. Одночасно [PERSON] запропоновано для вирішення цього питання звернутися до суду. Встановлено, що у червні 2015 року позивачка зверталася до Запорізького районного суду Запорізької області в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 02.07.2015 року зазначена заява [PERSON] була залишена без розгляду. Підставою залишення заяви без розгляду була встановлена наявність спору про право між заявником та заінтересованою особою [PERSON] та одночасно заявнику було розяснено про право подачі позову на загальних підставах. Дана правова позиція також закріплена в п.2 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Частиною 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року розяснено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] померла в будинку за місцем своєї реєстрації за адресою: с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 148, Запорізького району, Запорізької області і вказаний факт не заперечувався сторонами. З відмітки про реєстрацію місця проживання у паспорті [PERSON] вбачається та не заперечувалося позивачкою, що вона зареєстрована за адресою:с. Григорівка, [ADDRESS]. За приписом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 3.21 ч.3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Під час розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] не відмовлялася від спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] Згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписом ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Суд вважає доведеними твердження позивачки, що з 2002 року по день відкриття спадщини 14.07.2014 року вона постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] Так згідно акту про фактичне мешкання осіб у будинках № 148-150 по вулиці Леніна у селі Григорівка Запорізького району Запорізької області від 07.10.2015 року, [PERSON], [INFO], з 2002 року і по теперішній час постійно проживає без реєстрації у будинках 148-150 по вулиці Леніна у с. Григорівка, Запорізького району, Запорізької області. Також, з показань свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] вела спільне господарство разом з померлою [PERSON] Протягом усіх років [PERSON] належно доглядала при житті померлу [PERSON] Разом з цим в матеріалах справи мається довідка сільського голови Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON] від 20.05.2015 року № 379 видана в тім, що померла [PERSON] дійсно проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO] по день смерті 14.07.2014 року. Разом з нею за вказаною адресою проживала та вела спільне господарство її невістка [PERSON], [INFO], яка проживає за вказаною адресою по теперішній час. Проте, суд не приймає до уваги відомості зазначені у довідці від 14.02.2015 року № 175, на яку посилається відповідачка, як на доказ проживання [PERSON] у період з 2002 року по теперішній час за іншою адресою, ніж за тією, де відкрилася спадщина, а саме: с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 150, Запорізького району, Запорізької області. Виходячи з пояснення голови Григорівської сільської ради [PERSON], який був допитаний за ініціативою суду в якості свідка по справі, та змісту його письмової відповіді від 07.10.2015 року № 02-24/180, наданої на адвокатський запит від 01.10.2015 року, померла [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO] по день її смерті 14.07.2014 року та разом з нею за вказаною адресою дійсно проживала та вела спільне господарство її невістка [PERSON], яка проживає за вказаною адресою по теперішній час. У довідці від 14.02.2015 року в частині проживання [PERSON] за адресою: с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 150, Запорізького району Запорізької області була допущена описка у зазначенні номеру будинку, в якому постійно мешкає [PERSON]: так замість будинку 148 помилково було зазначено будинок під номером 150. З цієї причини 20.05.2015 року виконкомом Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області була видана нова довідка з вірними відомостями щодо адреси постійного проживання [PERSON] без реєстрації у с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 148, Запорізького району Запорізької області. Отже, довідка виконкому Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 379 від 20.05.2015 року є дійсною та містить вірні відомості щодо адреси постійного проживання гр. [PERSON]. Також свідок [PERSON] показав, що він неодноразово бував у будинку 148 по вул. Леніна, с. Григорівка, де була зареєстрована та постійно проживала [PERSON] Будучі головою Григорівської сільської ради,він особисто поздоровляв ветерана [PERSON] зі святами. Він бачив, що з [PERSON] постійно проживає та доглядає за нею її невістка [PERSON] Також [PERSON] показав, що йому особисто відомо, що [PERSON] не проживала у [INFO], оскільки цей будинок ще не добудований та не пристосований для проживання. В цьому будинку для проживання обладнана одна кімната, в якій мешкають сини [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що з позивачкою [PERSON] вона знайома давно. Також вона добре знала покійну [PERSON], з якою разом працювала. Вказала, що часто приходила до [PERSON] у гості. [PERSON] протягом 10-12 років проживала разом зі своїм чоловіком та з свекрухою [PERSON] у будинку 148 по вул. Леніна, с.Григорівка, де продовжує жити дотепер. Вони разом вели спільне господарство. [PERSON] доглядала [PERSON], коли та перестала вставати внаслідок хвороби ніг. Також [PERSON] організувала та за власні кошти оплатила похорони [PERSON] Цей свідок зауважила, що у будинку 150 по вул. Леніна, с. Григорівка, [PERSON] ніколи не мешкала. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] вона знає з дитинства. Дуже добре знала та спілкувалася з [PERSON] Часто бувала у них в будинку за адресою: с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 148, де мешкали разом позивачка [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] та з його матірю [PERSON] Вони мали спільний побут, разом харчувалися, [PERSON] опікувалася [PERSON], коли та перестала ходити. Свідок показала, що [PERSON] постійно проживала та продовжує жити у будинку 148 по вул. Леніна, с. Григорівка понад 10 років. Також, цей свідок повідомила, що їй особисто відомо, що [PERSON] за власні кошти похоронила свою свекруху [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що з 1971 року є сусідом [PERSON], мав з нею добрі сусідські стосунки, вони часто спілкувалися. Свідок пояснив, що давно знає [PERSON] [PERSON] близько 10-12 років проживала в [INFO], вела з [PERSON] спільне господарство. [PERSON] до самої смерті дуже добре доглядала за [PERSON] Вказані свідки показали суду, що [PERSON] ніколи не спілкувалася зі своєю онукою [PERSON], у них були неприязні стосунки. Остання не була присутня на похоронах [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що особисто бачили, як [PERSON] вигнала [PERSON], коли остання прийшла у день смерті її батька [PERSON] до будинку 148 по вул. Леніна у с. Григорівка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у період з 2010 по 2014 рік часто бував у будинку 148 по вулиці Леніна у селі Григорівка, так як його матір дружила з покійною [PERSON], декілька разів на тиждень навіщала її, а він приходив у вказаний будинок забирати свою матір. Він постійно бачив там [PERSON], яка господарювала у вказаному будинку, готувала їжу, прибирала, пригощала їх з матірю та поводилася в будинку, як господарка. Крім того, на протязі приблизно 10 років він постійно бачив [PERSON] біля будинку 148, коли та займалася городом. Свідок показав, що організувала та оплатила похорони [PERSON] її невістка [PERSON] Також, свідок показав, що [PERSON] зі своєю онукою [PERSON] не спілкувалася. Запрошені відповідачем та допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], показали, що [PERSON] проживала у будинку 150 окремо від [PERSON] та спільного побуту вони не мали. [PERSON] іноді заходила до [PERSON], приносила їй їжу. Свідок [PERSON] також пояснила, що покійний чоловік [PERSON] їй розповідав, що [PERSON] у 2012-2013 роках проживала у с. Запорожець. Свідки [PERSON], [PERSON] проживають в іншій частині села Григорівка. Свідок [PERSON] проживає у кінці вул. Леніна у будинку 183. Ці свідки показали суду, що по дорозі на автобусну зупинку вони проходили біля будинків 148 та 150 по вул. Леніна, які розташовані поряд та належали [PERSON] У дворі будинку 150 по вул. Леніна вони іноді бачили [PERSON] Також бачили, як вона виходила з цього будинку. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] майже не проживала у [INFO], оскільки постійно винаймала різні квартири для проживання. Суд критично відноситься до свідчень вказаних вище свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як з огляду на розбіжності у їх показах у визначенні часу та місця проживання [PERSON], так і на підставі того, що ці свідки показали, про те що вони не бували у будинку 148 по вул. Леніна с. Григорівка та не бачили з ким саме проживала покійна [PERSON] Зі слів цих свідків, вони не спілкувалися близько чи зовсім не спілкувалися зі [PERSON] та померлою [PERSON] Отже їм особисто не відомо про факт постійного проживання на час відкриття спадщини [PERSON] разом з [PERSON] Тому, з огляду на положення ст.63 ЦПК України свідчення цих свідків з боку відповідача не є належними доказами по справі. До того ж, представник [PERSON] пояснила суду, що свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебувають з позивачем [PERSON] у неприязних відносинах. Вказані свідки цей факт в суді не заперечували, а тому суд приходить до висновку, що з причини упередженого відношення до позивачки ці свідки могли давати суду необєктивні свідчення. Неспроможними, на думку суду, є твердження відповідача щодо постійного проживання [PERSON] у будинку 150 по вул. Леніна с. Григорівка Запорізького району Запорізької області з посиланням на зміст первісної та уточненої позовних заяв [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, які містяться в матеріалах справи № 317/649/15-ц, провадження № 2/317/716/2015. Матеріали вказаної цивільної справи були витребувані судом з канцелярії суду та оглянуті в судовому засіданні. В позовах [PERSON] в якості адреси її проживання вказана адреса: с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 150, Запорізького району Запорізької області. Суд вважає ґрунтовними та такими, що заслуговують на увагу, пояснення представника позивачки, що адреса постійного проживання [PERSON] у с. Григорівка, вул. Леніна, буд. 150, Запорізького району Запорізької області була зазначена у цих позовних заявах юристом, послугами якого користувалася [PERSON], помилково. Зазначення юристом невірної адреси місця постійного проживання [PERSON] сталося з причини видачі Григорівською сільською радою помилкової довідки від 14.02.2015 року № 175, в якій зазначено, що [PERSON] проживає у [INFO] з 2002 року по теперішній час без реєстрації, яка міститься в матеріали справи № 317/649/15-ц (а.с. 16). Водночас матеріали справи № 317/649/15-ц містять протилежну за змістом довідку Григорівської сільської ради від 14.02.2015 року № 173, що померла [PERSON], [INFO], дійсно проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO] по день своєї смерті 14.07.2014 року. Разом з нею за вказаною адресою проживала та вела спільне господарство її невістка [PERSON] (а.с.17). Суд бере до уваги пояснення представника [PERSON], що під час підписання позову [PERSON] не звернула уваги на невірно вказану у позові адресу її постійного проживання, але потім з вказаної причини вимушена була залишити цей позов без розгляду. Матеріали справи № 317/649/15-ц дійсно містять заяву [PERSON] про залишення позову без розгляду (а.с. 88). Також, суд не бере до уваги довідку від 26.08.2015 року № 01-24/131, надану представником відповідача, як доказ проживання [PERSON] у будинку 150 по вул. Леніна, с. Григорівка, оскільки вказана довідка видана в той час, коли головою Григорівської сільської ради був [PERSON], допитаний судом в якості свідка, який показав, що відомості, викладені в довідці від 20.05.2015 року № 379, є вірними. Крім того, довідка № 1038 від 17.12.2014 року, видана на підставі відомостей, що містяться у погосподарській книзі обліку домоволодінь, не може бути належним доказом по справі, оскільки погосподарські книги обліку домоволодінь не містять інформації про осіб, які проживають у будинках без реєстрації. Суд не приймає в якості належних допустимих доказів по справі надані адвокатом [PERSON] у судовому засіданні, що відбулося 07.12.2015 року, рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.11.2015 року № 44, довідку виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 02.12.2015 року № 1027, акт про встановлення факту місця проживання гр. [PERSON] від 19.11.2015 року, відповідь голови Григорівської сільської ради [PERSON] від 25.11.2015 року № 08-43/13029, які містять відомості щодо проживання позивачки протягом 2012-2013 років у селі Запорожець, з огляду на наступне. Так, допитана судом в якості свідка [PERSON] показала, що [PERSON] ніколи у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець не проживала. Вона лише домовлялася з матірю свідка про оренду цього будинку для свого сина [PERSON], який прожив в цьому будинку з грудня місяця 2012 року по 06.03.2013 року. Відомості, викладені в акті про встановлення факту місця проживання гр. [PERSON] від 19.11.2015 року, складеному членами виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON], [PERSON], [PERSON], що протягом 2012-2013 років [PERSON] проживала у [INFO], у не відповідають дійсності. Свідок [PERSON],оглянувши акт про встановлення факту місця проживання гр. [PERSON] від 19.11.2015 року пояснила, що вона цей акт не підписувала, що цей документ замість неї підписала відповідачка [PERSON], підробивши підпис свідка, про що особисто зізналася останній. Свідок [PERSON] зауважила суду, що [PERSON] неодноразово телефонувала їй та приїжджала з тим, щоби умовити її особисто підписати акт від 19.11.2015 року та прийти до суду, щоби дати неправдиві покази про проживання [PERSON] протягом 2012-2013 років у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець, якій належить матері свідка. [PERSON] також пропонувала за таку послугу свідку [PERSON] гроші. [PERSON] також зауважила, що адвокат відповідачки [PERSON] також телефонував їй, прохаючи підписати цей акт та прийти до суду дати покази про проживання [PERSON] у 2012-2013 роках у селі Запорожець. Суд бере до уваги наведені покази свідка [PERSON] З огляду на невідповідність відомостей, що містяться в акті від 19.11.2015 року про встановлення факту місця проживання гр. [PERSON] протягом 2012-2013 років у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець, дійсним обставинам, суд дійшов до висновку, що усі послідуючі документи, видані на підставі вказаного акту та представлені представником відповідача в якості доказів не проживання [PERSON] постійно зі спадкодавцем [PERSON], а саме: рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.11.2015 року № 44, довідка виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 02.12.2015 року № 1027, письмова відповідь голови Григорівської сільської ради [PERSON] від 25.11.2015 року № 08-43/13029 також містять недостовірні відомості та не є належними доказами по справі. Допитана судом в якості свідка член виконавчого комітету Григорівської сільської ради [PERSON], яка приймала участь у складанні акту про встановлення факту місця проживання гр. [PERSON] від 19.11.2015 року та прийнятті на підставі цього акту рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.11.2015 року № 44, спростувала відомості, які містять вказані документи, що [PERSON] впродовж 2012-2013 років проживала у селі Запорожець, пояснивши суду, що позивач, на її думку, проживала там приблизно 5 (пять) місяців. [PERSON] показала суду, що при складанні акту про встановлення факту місця проживання гр. [PERSON] від 19.11.2015 року [PERSON] дійсно присутня не була, пояснення свої не давала та після складання цього акту останній був переданий [PERSON] для підписання його у [PERSON] Згодом [PERSON] повернула цей акт до виконкому, в якому вже містився підпис, який, як вважала [PERSON], належить [PERSON] Свідок не змогла пояснити суду чому в акті, який вона складала та підписувала зазначено, що [PERSON] проживала в с. Запорожець на протязі 2012-2013 року. Покази цього свідка також підтверджують недостовірність відомостей, викладених в акті від 19.11.2015 року, та виданих на підставі цього акту рішенні виконкому від 20.11.2015 року, у довідці від 02.12.2015 року № 1027, виданої головою Григорівської сільради [PERSON] та письмової відповіді голови Григорівської сільради [PERSON] від 25.11.2015 року № 08-43/13029. Суд критично відноситься до показів запрошених з боку відповідачки свідків [PERSON], [PERSON] щодо проживання [PERSON] у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець. З показів цих свідків виходить, що жоден з них не був у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець, не спілкувався близько з позивачем та не могли стверджувати напевно, що [PERSON] дійсно постійно жила в цьому будинку, ночувала там, що там знаходилися її речі або вона просто приходила до цього будинку відвідувати свого сина. Свідок [PERSON] показала суду, що двічі була в у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець. Зі [PERSON] в цьому будинку знаходився її син, імя якого вона не знає. [PERSON] показала, що їй напевно не відомо чи жила в цьому будинку позивачка. Отже, в ході допиту свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо факту проживання [PERSON] у будинку 24 по вулиці Жовтневій у селі Запорожець судом було зясовано, що факт проживання позивачки за цією адресою у період 2012-2013 років є лише припущення цих свідків та особисто засвідчити цей факт суду вони не змогли. Також суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], оскільки з них не вбачається, де саме проживала позивачка в період часу, який має значення для правильного вирішення справи. З огляду на п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи відповідачкою не надані беззаперечні докази, в підтвердження її заперечень стосовно постійного проживання позивачки разом із [PERSON] на час відкриття спадщини. А з огляду на той факт, що відповідачка не спілкувалася з [PERSON] та не бувала у неї у будинку, тому відповідачці особисто не відомо з ким саме проживала померла та її заперечення проти позову зводяться виключно до її нічим не обґрунтованих міркувань. Тому суд не приймає до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони нічим обєктивно не підтверджуються та спростовуються доказами, добитими під час розгляду справи. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. На думку суду, позивачка реалізувала своє право на вільний вибір місця проживання, проживаючи разом з [PERSON] у будинку148 по вулиці Леніна у селі Григорівка, Запорізького району, Запорізької області Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] з дати смерті чоловіка [PERSON], який помер 18 грудня 2013 року по день відкриття спадщини 14.07.2014 року постійно проживала разом зі спадкодавцем [PERSON], доглядала за нею, так як остання була хворою та лежачою, в результаті чого спадкодавниця склала заповіт, яким все своє майно заповідала позивачці [PERSON], а тому з огляду на положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивачка є такою, що спадщину прийняла. Також судом встановлено, що житловий будинок № 148 та житловий будинок №150 по вул. Леніна в с. Григорівка є фактично одним господарством, які розподілені посередині двору забором, мають спільний город та господарські будівлі, обидва будинки побудовані померлою [PERSON] та були її особистою власністю. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Outcome: approved