Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивачка 30 липня 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а.с.1-9). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. На момент смерті батько проживав із дружиною і матір'ю позивачки - [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але померла [INFO]. У встановлений законом шестимісячний строк позивачка звернулась до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини, де пред'явила нотаріусу [PERSON] всі документи за переліком, наведеним на інформаційному стенді для громадян у нотаріальній конторі. Після низки перевірок та нотаріальних дій, їй 24.02.2010 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона успадкувала після смерті батька [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 року дане свідоцтво було визнано недійсним, тому у квітні 2014 року вона повторно звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків. 10.07.2014 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON], на майно що складається із ? частини квартири [ADDRESS]. Але у видачі свідоцтва на спадщину після смерті матері [PERSON] нотаріус постановою їй відмовив з підстав пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що в матеріалах спадкової справи відсутня довідка про склад родини спадкодавців від 03.06.2008 року, а є довідка іншого змісту від 19.02.2010 року, із чим позивачка категорично не згодна Зазначивши, що поважною причиною пропуску нею встановленого законом строку для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] є вина співробітників нотаріальної контори, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просила суд визначити їй додатковий строк в три місяці після набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті матері. Ухвалою від 25 вересня 2014 року суд замінив неналежного відповідача Другу\~Дніпропетровську державну нотаріальну контору на належного - Дніпропетровську міську раду та за згодою позивача залучив в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Другу\~Дніпропетровську державну нотаріальну контору. Також за ініціативою суду ухвалою від 25.09.2014 року в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог залучено [PERSON] (а.с.56-58). 12 листопада 2014 року третя особа [PERSON] звернулася до Дніпропетровської міської ради із самостійним позовними вимогами (а.с.154-155). В обґрунтування своїх вимог зазначила, що за правом представлення після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], вона є спадкоємицею померлої [INFO] [PERSON]. У зв'язку із важким протіканням вагітності та пологами, вона не змогла своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою, тому просила суд визначити їй додатковий строк протягом трьох місяців, достатній для подання заяви. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом - [PERSON] в особі свого представника за договором адвоката - [PERSON], свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд задовольнити. Проти задоволення вимог третьої особи [PERSON] заперечувала, в обґрунтування посилаючись на наявність судового рішення між тими самими сторонами та з тих же підстав, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Відповідач - Дніпропетровська міська рада в особі свого представника за довіреністю - Недосвітньої С.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог як [PERSON], так і [PERSON] з підстав необґрунтованості та недоведеності доводів. Третя особа з самостійними позовними вимогами - [PERSON], заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], свої вимоги підтримала. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача та третьої особи із позовом до суду є захист особистих прав та майнових інтересів, пов'язаних із правом спадкування, у зв'язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. За змістом ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини за умови пропуску строку для прийняття спадщини з поважної причини. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що а ні позовні вимоги позивача [PERSON], а ні третьої особи із самостійними позовними вимогами [PERSON] до Дніпропетровської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу 29.07.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1748, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] (з.а.с.95). [PERSON] помер [INFO], а його дружина [PERSON] - [INFO] (а.с.10, 11, 21). Їх спадкоємцями за законом є донька померлих [PERSON] позивачка по справі (а.с.13-15) та онука [PERSON] за правом представлення після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] (а.с.157-159). Як вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с.71-144), після смерті [PERSON], до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 04.06.2008 року звернулася донька померлих [PERSON], позивачка по справі. Після смерті [PERSON], за інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 07.10.2014 року, спадкова справа не заводилася (а.с.67). Встановлено, що починаючи із 2012 року у провадженні судів на розгляді перебували цивільно-правові спори між [PERSON] та [PERSON], пов'язані із захистом спадкових прав та інтересів щодо майна спадкодавців. Зокрема, за позовом [PERSON] до [PERSON] рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] 24.02.2010 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] (з.а.с.27-29, 81). Із обставин, встановлених судовим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 року, що в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, з'ясовано, що державний нотаріус Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гунін О.В. не виконав належним чином вимог п.214 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції наказу Міністерства юстиції України № 2152/5 від 16.11.2009 року в редакції, яка діяла на момент видачі свідоцтва. А саме, не перевірив склад належного померлому 20.02.2008 року [PERSON] спадкового майна, внаслідок чого неправомірно видав 24 лютого 2010 року [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на неохоплену заповітом спадкодавця квартиру [ADDRESS] (а.с.105). Встановлені даним судовим рішенням обставини щодо несумлінного виконання співробітниками нотаріальної контори покладених обов'язків при оформленні права на спадщину за заявою [PERSON] після смерті батька [PERSON]жодним чином не взаємопов'язані із порядком нотаріального оформлення спадкової справи за зверненням позивачки з приводу відкритої після смерті матері спадщини. Адже у відповідності до вимог ст.1269, 1270 ЦК України, як спадкоємець, що бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживала спільно із спадкодавцем, позивачка [PERSON] мала подати до нотаріальної контори окрему заяву про прийняття спадщини. Незважаючи на покладений в силу вимог ст.60 ЦПК України обов'язок, в судовому засіданні [PERSON] жодними письмовими доказами не довела ні обставин свого оскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ні встановлених у законному порядку фактів неправомірної бездіяльності чи то дій службовців нотаріальної контори при оформленні від неї заяви після смерті матері, ні будь-яких поважних причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для неї як спадкоємця на вчинення цих дій. У зв'язку із чим, суд вважає у повній мірі викладені [PERSON] у позові обставини такими, що не підтверджені належними доказами, ґрунтуються виключно на припущеннях. Щодо позовних вимог третьої особи [PERSON] суд виходить із наступного. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2014 року, [PERSON] відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.120-121,122-123). А рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2014 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.106-107). За обставинами встановленими даним судовим рішенням вбачається, що позивачка вже зверталась до суду із аналогічних підстав, вказавши у якості поважності пропуску строку, своє тривале перебування у декретній відпустці у зв'язку із важкими пологами. Тому у відповідності до ч.2 ст. 223 ЦПК України не може знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих саме підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Таким чином, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, з позиції належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності надані сторонами в обґрунтування доводів та заперечень докази, суд вважає у повному обсязі незаконним вимоги позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] щодо поважності причин пропуску ними строку для звернення до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], померлої [INFO], та як наслідок, позовні вимоги є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню судом. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 88 ЦПК України, суд враховує, що первісний позов не підлягає задоволенню, а також, зустрічний позов не підлягає задоволенню, від оплати судових витрат [PERSON] та [PERSON] не звільнені, у зв'язку із чим, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed