Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивачі [PERSON],[PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], третя особа з боку позивачів: [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу 18/100 частини квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 24.09.1996 року за реєстраційним №944, укладеного між [PERSON],[PERSON], [PERSON] та [PERSON], недійсним. Позивач зазначає, що згідно з розпорядженням органу приватизації, [PERSON], [PERSON], [PERSON] було надано свідоцтво про право власності на 18/100 частин квартири [ADDRESS]. В 1996 році їх родина знаходилася в скрутному становищі та потребувала фінансової підтримки, тому мати позивачів звернулася до [PERSON] з метою займу коштів, який заверів [PERSON] в можливості надання їй необхідних грошей у сумі 5 400,00 грн. через договір позики. Ніяких додаткових умов [PERSON] їй не називав. 24.09.1996 р. приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] між їх мати - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем було укладено договір, текст якого позивачі не читали, адже на той час враховуючи їх вік (17 років та 8 років) не могли усвідомлювати та розуміти значення своїх дії. Як потім було з'ясовано, це був не договір позики, а договір купівлі-продажу. В подальшому [PERSON] погрожував родині і тому тільки після його смерті вони звернулися за захистом своїх прав. Їх матер'ю була подана заява до Дзержинського РВ про порушення кримінального провадження за ознаками шахрайства. У судовому засіданні позивачі та представник позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON], як спадкоємець [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про час, місце судового засідання була належним чином повідомлена, клопотання про слухання справи за її відсутністю до суду не надходило, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та просила позов задовольнити. Зі згоди позивачів та представника позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачів та представника позивачів, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що згідно з розпорядженням органу приватизації [PERSON], [PERSON], [PERSON] було надано свідоцтво про право власності на 18/100 частин квартири [ADDRESS]. Згідно пояснень позивачів, в 1996 році їх родина знаходилася в скрутному становищі та потребувала фінансової підтримки, тому мати позивачів звернулася до [PERSON] з метою займу коштів, який завірів [PERSON] в можливості надання їй необхідних грошей у сумі 5 400,00 грн. через договір позики. Ніяких додаткових умов [PERSON] їй не називав. 24.09.1996 р. приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] між їх мати - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем було укладено договір, текст якого позивачі не читали, адже на той час враховуючи їх вік (17 років та 8 років) не могли усвідомлювати та розуміти значення своїх дії. Судом також встановлено,що під час укладання угоди нотаріус порушив норми Цивільного кодексу УРСР, Кодексу України про шлюб та сім'ю, Закон України «Про власність» від 1991 року, Закон «Про нотаріат», Конвенцію «Про права дитини» ратифікованого Постановою ВР України №789-12 від 27.02.1991 року, Закон України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» від 24.01.1995 року. Суд, приймає до уваги, що відповідно до вказаних вище цивільних правовідносин необхідно застосувати Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, оскільки взаємні права та обов'язки відповідно до правочину виникли в 1996 року під час дії ЦК УРСР. Вказане твердження закріплено в частині 3 статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до статті 2 ЦК УРСР передбачено, що відносини які виникають між громадянами між собою регулюються актом цивільного законодавства. Згідно статті 45 ЦК УРСР зазначено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до ст..11 ЦК УРСР (ред.. 18.07.1963 р.) дієздатність громадян є здатність громадян своїми діями набувати цивільні права і створювати для себе цивільні обов'язку (цивільна діє статність), яка виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. А згідно ст..14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди від їх імені укладають батьки або опікуни. Також норма ст.. 13 ЦК УРСР (ред..18.07.1963 р.) чітко відмежовує обсяг дієздатності неповнолітніх віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років, щодо прав та повноважень при укладанні угод,наголошуючи на згоді батьків (усиновителів) на укладання угоди. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР ). Крім того,ст..51 ЦК УРСР (ред..18.07.1963 р.) визнається недійсною угода, укладена неповнолітнім, який на момент укладання угоди не досяг п'ятнадцяти років. В такому разі кожна з сторін за такою угодою зобов'язана повернути другій стороні все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодування його вартості у грошах. Про недійсність цього договору свідчить і той факт, що позивачі, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, не мали наміру і внутрішньої волі передавати її [PERSON], оскільки не виселялися з неї, за відсутності іншого житла; після підписання договору купівлі-продажу продовжували проживати в ній і проживають по даний час. Статтями 60, 78, 128, 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом. Відповідно до ст..145 Кодексу України про шлюб та сім'ю опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди,а піклувальник - давати згоди на їх укладання, якщо виходять за межі побутових. Такими угодами,зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна,поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо. Отже,відчуження частки квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу відбулось без належної згоди органу опіки та піклування. Суд вважає,що умови договору про відчуження 18/100 частки,що належали на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON],суперечить їх правам та інтересам,оскільки в результаті вони (в минулому діти) були позбавлені права на житло, адже згідно Свідоцтва про права власності №1-96-72634 П2,зареєстроване у Харківському МБТІ 10.01.1996 року за реєстраційним номером П-1-17688,квартира належала позивачам на праві спільної сумісної власності. Крім того,судом встановлено, що приватним нотаріусом [PERSON] також не було дотримано порядку вчинення нотаріальної дії, стороною якої є малолітні, обов'язкова письмова згода батька позивачів [PERSON] та [PERSON], якого після припинення шлюбних відносин з матір'ю - [PERSON] не позбавляли батьківських прав. З огляду на те, що позивачі не знали про умови договору, не погоджували ціну та не надавали повноважень третій особі право на укладання договору купівлі-продажу у зв'язку з їх неповноліттям та нерозумінням про наслідки укладання вказаного договору, суд приходить до висновку, що правочин вчинений [PERSON] з перевищенням повноважень, а тому договору купівлі-продажу 18/100 частини квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 24.09.1996 року за реєстраційним №944, укладеного між [PERSON],[PERSON], [PERSON] та [PERSON], необхідно визнати недійсним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved