Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області із позовною заявою, яку в подальшому уточнили і просять, визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини [NUMBER] за №183 від 29.12.2017 року, в частині звільнення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , поновити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на роботі в якості сторожів сторожової охорони військової частини [NUMBER] , стягнути з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 108 грн., на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 108 грн., на користь [PERSON] заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46 860 грн. В обґрунтування уточненого позову зазначили, що позивачі згідно наказу командира ВЧ [NUMBER] від 31.12.2013 року за № 299 були прийняті на посади сторожів. 25.10.2017 року позивачі під підпис були ознайомлені з директивою МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату. Крім того, їм було повідомлено, що співробітників сторожової охорони військової частини [NUMBER] буде переведено до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Наказом командира військової частини [NUMBER] №183 від 29.12.2017 року, позивачів було звільнено у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. 02.01.2018 року позивачі вийшли на роботу до квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі, однак їх було повідомлено, що на роботу вони не прийняті, до штату не зараховані. Східним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням, листом від 12.02.2018 року за № 303/24/36/438, [PERSON] було повідомлено, що східним ТКЕУ було отримано витяг зі спільною директивою Міністерства оборони України та Генарального штабу в Збройних Силах України від 07.10.2017 року № 322/1/13декв якій передбачено внесення змін до штатного розпису військової частини [NUMBER] , а саме виведення посад працівників у кількості 23 одиниць. 17 листопада 2017 року на підставі окремого доручення Головного квартирно експлуатаційного відділу м. Запоріжжя було направлено розпорядження щодо відпрацювання штатних розписів з введенням 23 посад працівників для охорони військоговго містечка № [NUMBER] ( [ADDRESS] ) із них 19 посад сторожів. Згідно доповіді начальника КЕВ м. Запріжжя жодних документів щодо звільнення працівників військового містечка військової частини [NUMBER] в порядку переведення до КЕВ м. Запоріжжя не надходило та вихідних листів до військової частини [NUMBER] щодо працевлаштування даних працівників не надсилалось. Листом військової частини [NUMBER] за №1110 від 12.03.2018 року, позивача [PERSON] повідомили, що переведення узгоджувалось та запропоновано звернутись до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Відповідно до відповіді Міністерства оборони України військової частини [NUMBER] від 19 грудня 2018 року № 116/9/2/8725 на адресу [PERSON] повідомлено, на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] , від 07.11.2017 оку № 1277 було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено порушення законодавства про працю, під час звільнення на підставі ч. 1 п. 5 ст. 36 КЗпП України. Та визначено завдання командиру військової частини [NUMBER] привести наказ від 29.12.2018 року № 183 у відповідність до законодавства про працю. Відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, пунктом 2передбачено,що середньомісячна заробітна плата для оплати часу вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують місяцю звільнення. Відповідно до роздавальної відомості №197, заробітна плата отримана працівником [PERSON] у першій половині листопада 2017 року становила 1500 гривень, а у другій половині листопада 2663 гривні. У відповідності до роздавальної відомості №215, заробітна плата отримана [PERSON] у 1 половині грудня 2017 року становила 1600 гривень, а у другій половині грудня 2047 гривень.Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті на користь [PERSON] становить 1500+2663+1600+2047/2*12 = 46 860 гривень. Відповідно до роздавальної відомості №197, заробітна плата отримана працівником [PERSON] у першій половині листопада 2017 року становила 1400 гривень, а у другій половині листопада 2315 гривень, 99 копійок. У відповідності до роздавальної відомості №215, заробітна плата отримана [PERSON] у 1 половині грудня 2017 року становила 1500 гривень, а у другій половині грудня 2303 гривні.Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті на користь [PERSON] становить 1400+2315+1500+2303/2*12 = 45 108 гривень. Відповідно до роздавальної відомості №197, заробітна плата отримана працівником [PERSON] у першій половині листопада 2017 року становила 1400 гривень, а у другій половині листопада 2315 гривень, 99 копійок. У відповідності до роздавальної відомості №215, заробітна плата отримана [PERSON] у 1 половині грудня 2017 року становила 1500 гривень, а у другій половині грудня 2303 гривні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті на користь [PERSON] становить 1400+2315+1500+2303/2* 12 = 45 108 гривень. 21.02.2019 року від позивачів по справі надійшло клопотання про поновлення строку для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами. В обґрунтування поважності причини пропуску встановленого законом строку позивачі зазначають, що після звільнення вони неодноразово письмово звертались до військової частини [NUMBER] для вирішення питання законності їхнього звільнення. Після отримання результатів службового розслідування, яке було проведено в грудні 2018 року позивачам стало відомо про порушення військовою частиною [NUMBER] законодавства про працю. Отже вважають причину пропуску строку поважною, оскільки весь цей час вони вели переписку з уповноваженими особами з причини їхнього незаконного звільнення та з приводу з`ясування його поважних та законних підстав, у зв`язку із чим просять поновити пропущений місячний строк для звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі. 22 січня 2019 року відкрито провадження у даній справі. 19 лютого 2019 року надійшов відзив від відповідача військової частини [NUMBER] . 21 лютого 2019 року подано уточнену позовну заяву. 11 березня 2019 року надійшов відзив від відповідача військової частини [NUMBER] на уточнену позовну заяву. У судовому засіданні позивачі підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити, позивач [PERSON] , суду пояснила, що вона була прийнята згідно з наказом командира ВЧ [NUMBER] від 31.12.2013 року за № 299 на посаду сторожа. 25.10.2017 року її під підпис ознайомлено з директивою МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату та повідомлено, що співробітників сторожової охорони військової частини [NUMBER] буде переведено до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Наказом командира військової частини [NUMBER] №183 від 29.12.2017 року, її було звільнено у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, однак при цьому вона звертає увагу на те, що вона не писала згоду на переведення у відповідності до вимого закону. 30.12.2017 року вона підписала з КЕВ м. Запоріжжя договір про повну матеріальну відповідальність, та інші документи разом з заявою про прийняття на посаду по переведенню, однак коли вийшли на роботу 02.01.2018 року її повідомили, що до КЕВм. Запоріжжя на роботу її не прийнято разом з чотирма особами, після чого вона отримала трудову книжку засобами поштового зв`язку 31 січня 2018 року. В журналі видачі трудових книжок міститься не її підпис, для її отримання вона нікого не уповноважувала. В подальшому зверталась з листами до керівництва міністерства оборони, та згідно їх відповіді від 12.03.2018 року їй рекомендували звернутись до КЕВ м. Запоріжжя, після чого їй також стало відомо про результати перевірки за звернення [PERSON] , відповідь про проведення якої вона отримала в січні 2019 року, а також вирішувалось питання за адміністративним позовом [PERSON] в Запорізькому окружному адміністративному суді щодо підсудності справи даної категорії і після отримання ухвали Запорізького окружного адміністративного суду [PERSON] вона звернулась разом з іншими з позовом до суду, саме на цій підставі просить поновити строк звернення. Та стягнути середні заробіток за рік. Позивач [PERSON] , суду пояснила що вона була прийнята згідно з наказом командира ВЧ [NUMBER] від 31.12.2013 року за № 299 на посаду сторожа. 25.10.2017 року її під підпис ознайомлено з директивою МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату та повідомлено, що співробітників сторожової охорони військової частини [NUMBER] буде переведено до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Наказом командира військової частини [NUMBER] №183 від 29.12.2017 року, її було звільнено у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, однак при цьому вона звертає увагу на те, що вона не писала згоду на переведення у відповідності до вимого закону. 30.12.2017 року вона підписала з КЕВ м. Запоріжжя договір про повну матеріальну відповідальність, та інші документи разом з заявою про прийняття на посаду по переведенню, однак коли вийшли на роботу 02.01.2018 року її повідомили що до КЕВ м. Запоріжжя її не прийнято на роботу разом з чотирма особами, після чого вона отримала трудову книжку засобами поштового зв`язку 31 січня 2018 року. В журналі видачі трудових книжок міститься не її підпис, для її отримання вона нікого не уповноважувала. В подальшому зверталась з листами до керівництва міністерства оборони, відповідь про проведення перевірки та допущення порушень при її звільнені від 19.12.2018 року вона отримала на початку січня 2019 року разом з наказом від 05.12.2018 року № 1378 про результати службового розслідування, а також вирішувалось питання за зверненням [PERSON] в Запорізькому окружному адміністративному суді щодо підсудності справи даної категорії і після отримання ухвали Запорізького окружного адміністративного суду [PERSON] вона звернулась разом з іншими з позовом до суду, саме на цій підставі просить поновити строк звернення. Та стягнути середні заробіток за рік. Позивач [PERSON] суду пояснив, що його було прийнято згідно з наказом командира ВЧ [NUMBER] від 31.12.2013 року за № 299 на посаду сторожа. 25.10.2017 року під підпис було ознайомлено з директивою МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату та повідомлено, що співробітників сторожової охорони військової частини [NUMBER] буде переведено до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя. Наказом командира військової частини [NUMBER] №183 від 29.12.2017 року, його було звільнено у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, однак при цьому він звертає увагу на те, що не писав згоду на переведення у відповідності до вимого закону. 30.12.2017 року підписав з КЕВ м. Запоріжжя договір про повну матеріальну відповідальність, та інші документи разом з заявою про прийняття на посаду по переведенню, однак коли вийшов на роботу 02.01.2018 року повідомили що до КЕВ його не прийнято на роботу разом з чотирма особами, після чого засобами поштового зв`язку 31 січня 2018 року отримав трудову книжку. В журналі видачі трудових книжок міститься не його підпис, для її отримання він нікого не уповноважував. В подальшому він спілкувався з [PERSON] та [PERSON] які зверталась з листами до керівництва міністерства оборони, відповідь про проведення перевірки та допущення порушень при їх звільнені від 19.12.2018 року вони отримали на початку січня 2019 року разом з наказом від 05.12.2018 року № 1378 про результати службового розслідування, а також він очікував вирішення питання за зверненням [PERSON] в Запорізькому окружному адміністративному суді щодо підсудності справи даної категорії і після отримання ухвали Запорізького окружного адміністративного суду [PERSON] він звернувся разом з іншими з позовом до суду, саме на цій підставі просить поновити строк звернення. Та стягнути середні заробіток за рік. Представник позивачів - адвокат Діоба Д.Г. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Наполягав на задоволенні. Представник відповідача - військової частини [NUMBER] - надав суду відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Не зважаючи на те, що начальник квартирно-експлуатаційного відділення м. Запоріжжя стверджує, що жодних документів щодо звільнення працівників військового містечка № [NUMBER] військової частини [NUMBER] в порядку переведення до КЕВ м. Запоріжжя не надходило та вихідних листів до військової частини [NUMBER] щодо працевлаштування даних працівників не надсилалось, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що 31.08.2017 року ТОВ начальника КЕВ м. Запоріжжя Бутенко Н.І. звернувся до командувача військ оперативного командування « [INFO] » Збройних Сил України з повідомленням про можливість прийняття військового містечка №6 Мелітопольського гарнізону (с. Ніовобогданівка) під охорону КЕВ м.Запоріжжя за умови передачі необхідної кількості посад працівників Збройних Сил України для охорони зазначеного військового містечка від військової частини [NUMBER] до КЕВ м. Запоріжжя на підставі відповідної організаційної директиви. 09.11.2017 року у відповідності до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.10.2017 року № Д- 322/1/13 дек в термін до 31.12.2017 було передбачено передачу ліміту чисельності Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (працівників сторожової охорони військової частини [NUMBER] , які здійснюють охорону військового містечка в с. Новобогданівка) в кількості 23 одиниці до КЕВ (м. Запоріжжя). Начальнику штаба - першому заступнику командувача військ оперативного командування «Схід» надійшла термінова телеграма від ТВО начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України з вимогою, забезпечити у військовій частині [NUMBER] своєчасне звільнення працівників (звільнення у зв`язку з переведенням до військової частини [NUMBER] та до КЕВ (м. Запоріжжя)). 25.10.2017 року працівників сторожової охорони військової частини [NUMBER] під особистий підпис були ознайомлені з можливим скороченням штату, серед яких були позивачі по справі. Наприкінці 2018 року майже через рік після звільнення представником військової частини було проведено співбесіду з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які із запропонованими посадами були не згодні у зв`язку із тим, що територіально робота знаходиться на великій відстані від їх місця проживання. Крім того [PERSON] зазначив, що працює на приватному підприємстві. Так, 30.12.2017 року між [PERSON] , [PERSON] та КЕВ м. Запоріжжя було підписано договір про повну матеріальну відповідальність. В судовому засіданні представник відповідача військової частини [NUMBER] Яценко Ю.М., просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, при цьому в промові зазначивши, що від позивачів, як працівників не було отримано згоду на переведення на інше пiдприємство. Не заперечувала щодо поновлення строку звернення з позовом, з підстав зазначених позивачами. Також пояснила що позивачам пропонували інші посади, в грудні 2018 року, однак вони відмовились, про що було відібрано заяви, копії яких долучено до матеріалів справи. Представник третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. На підставі ст. 174 УПК України надано письмові пояснення, про те, що отримавши спільну директиву Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил Українивід07.10.2017 року № Д- 322/1/13 дск, військова частина [NUMBER] повинна була надіслати лист до Квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі про працевлаштування працівників, які підлягають звільненню або переведенню. Жодних документів щодо звільнення або в порядку переведення працівників з військового містечка № [NUMBER] військової частини [NUMBER] до Квартирно-експлуатаційного відділу у м. Запоріжжі не надходило. Громадяни які виявила бажання працевлаштуватись до КЕВ у м. Запоріжжі були прийняті на загальних підставах, зазначені особи були звільнені з порушенням ст.ст. 2, 42, п. 5 ст. 36 КЗпП України без їх згоди на переведення та погодженням з начальником КЕВ м. Запоріжжя. Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Наказом командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 299 від 31 грудня 2013 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 1 січня 2014 року були прийняті на посади сторожа з посадовим окладом 1218 грн. на місяць /а.с.10/, що також підтверджується копіями трудових книжок позивачів /а.с.7-9/. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були звільнені з 31 грудня 2017 року у зв`язку з переведенням до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя ст. 36 п. 5 КЗпПУ /а.с.11/. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] під підпис були ознайомлені із директивою МО України та генерального штабу МО України № Д-322/1/13 ДСК від 07.10.2017 року про можливе скорочення штату /а.с.11 на звороті/. Так, відповідно до листа № 1110 від 12.03.2018 року, ТВО командира військової частини [NUMBER] згідно телеграми ТВО начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 09.11.2017 року № 116/14/3/4048 про те, що розподілом ліміту чисельності працівників, які утримуються на штатних розписах на 2018 рік для військової частини [NUMBER] не передбачено виділення ліміту чисельності для сторожової охорони військового містечка (м. Лозова) у кількості 41 одиниця. Зазначений ліміт чисельності передано до військової частини [NUMBER] . Спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.10. 2017 № 322/1/13 дск в термін до 31.12.2017 передбачено передачу ліміту чисельності Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (працівників сторожової охорони військової частини [NUMBER] , які здійснюють охорону військового містечка в с. Новобогданівка) в кількості 23 одиниці до квартирно-експлуатаційного відділу (м. Запоріжжя) /а.с.12/. Так, листом № 303/24/36/438 від 12.02.2018 року Міністерства оборони України Східного територіальне квартирно-експлуатаційного управління, Східним ТКЕУ було отримано витяг із спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.10. 2017 № 322/1/13 дек в якій передбачено внесення змін до штатного розпису ВЧ [NUMBER] , а саме виведення посад працівників у кількості 23 одиниць. 17 листопада 2017 року на підставі окремого доручення Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 15.11.2017 № 303/1/4/1362 на адресу квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя було направлено розпорядження щодо відпрацювання штатних розписів з введенням 23 посад працівників для охорони військового містечка № [NUMBER] ( [ADDRESS] ) із них 19 посад сторожів. Згідно доповіді начальника КЕВ м. Запоріжжя жодних документів щодо звільнення працівників військового містечка № [NUMBER] військової частини [NUMBER] в порядку переведення до КЕВ м. Запоріжжя не надходило та вихідних листів до військової частини [NUMBER] щодо працевлаштування даних працівників не надсилалось /а.с.13/. Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] № 1378 від 05.12.2018 року «Про результати проведення службового розслідування» встановлено, що в супереч вимогам пункту 5 частини 1 статті 36, пункту 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, ТВО командира військової частини [NUMBER] підполковник [PERSON] та начальник відділення персоналу штабу військової частини [NUMBER] старший лейтенант [PERSON] безпідставно видали наказ (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року, тим самим порушили законодавство про працю, в наслідок чого було порушено встановлений порядок припинення трудових відносин. Згоди та заяв на перевід з боку працівників Збройних Сил України [PERSON] , [PERSON] командиру військової частини [NUMBER] не писали /а.с.15/. Обставини відсутності заяв в письмовому виді на переведення з боку працівників Збройних Сил України [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] адресованих командиру військової частини [NUMBER] представник відповідача визнала. Відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Статтею 43 Конституції України\~проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Таким чином звільнення позивачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було проведено без дотримання вимог п. 5 ст. 36 КЗпП України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~ст. 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі\~ст.32 КЗпП України\~переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у\~статті 33 цього Кодексу\~та в інших випадках, передбачених законодавством. У п. 31\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~судам роз`яснено, відповідно до\~ст. 32 КЗпП України\~переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника.\~ Оскільки закон вимагає згоди керівника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, організацію, підставою для переведення є заява працівника про звільнення з формулюванням про переведення. Обов`язковою умовою для переведення працівника на інше підприємство також є згода керівника підприємства, на яке хоче переводитися працівник. Тому керівник підприємства, на яке переводиться працівник, надсилає керівнику підприємства, на якому працює працівник, лист-клопотання про звільнення. Керівник підприємства, до якого звертається робітник з проханням звільнити його в зв`язку з переведенням на інше підприємство, не має ніяких зобов`язань перед працівником або власником підприємства, що звернулися з клопотанням про звільнення. Тому він може на свій розсуд заяву та клопотання задовольнити або відмовити в їх задоволені. Враховуючи, що звільнення позивачів [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] було проведено\~відповідачем з\~порушенням норм\~трудового законодавства,\~тому наказ\~ № 183, ТВО командира військової частини [NUMBER] [PERSON] (по стройовій частині) в частині їх звільнення є незаконним. Відповідно до вимог\~ст. 235 КЗПП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог представник відповідача посилається на наступне: Так, 31.08.2017 року листом ТВО начальника КЕВ м. Запоріжжя за № 2535 на ім`я командувача військ ОК «Схід» Збройних Сил України було направлено листа відповідно до якого, прийняття військового містечка № 6 Мелітопольського гарнізону (с. Новобогданівка ) під охорону КЕВ м. Запоріжжя можливо за умови передачі необхідної кількості посад працівників Збройних Сил України для охорони зазначеного вивільненого військового містечка, від військової частини [NUMBER] до КЕВ м. Запоріжжя на підставі відповідної організаційної директиви /а.с.37/. Відповідно до вимоги № 116/14/3/4048 від 09.11.2017 року направленої на ім`я начальника штабу- першого заступника командувача військ оперативного командування « [INFO] », тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу-першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України вимагали в термін до 01.12.2017 забезпечити надання до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України на затвердження проекти штатних розписів військової частини [NUMBER] та військової частини [NUMBER] на 01.01.2018. Пунктом 2 вимоги визначено забезпечити у військовій частині [NUMBER] своєчасне звільнення працівників (звільнення у зв`язку з переведенням до військової частини [NUMBER] та до квартирно-експлуатаційного відділу (м. Запоріжжя) /а.с.38/. Так, судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог п. 5 ст. 36 КЗпП України, письмової згоди на їх переведення до КЕВ м. Запоріжжя не надавали, що в судовому засіданні було визнано представником відповідача. Також є необґрунтованими посилання представника відповідача на бесіди, які були проведені з позивачами [PERSON] та [PERSON] з приводу їх переведення, оскільки вони проводились майже через рік після винесення наказу про звільнення, а саме 25 грудня 2018 року, крім того їх не можна розцінювати, як належний та допустимий доказ згоди чи незгоди позивача на переведення до моменту звільнення /а.с.102-107/. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно з ч.1\~ст.233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,\~а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9\~встановлені статями\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає не можливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст.233 КЗпП України\~місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Статтею 47 КЗпП України\~передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було звільнено на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпПУ. Зі змісту наказу вбачається, що позивачів звільнено з посад з 31.12.2017 року. Проте в даному наказі відсутня відмітка про дату отримання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] його копії. У судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось сторонами, що копію трудової книжки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали в кінці січня 2018 року засобами поштового зв`язку. Згідно\~ст.\~234\~КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Після отримання наказу про звільнення позивачі звертались із письмовими заявами протягом 2018 року до військової частини [NUMBER] , військової частини [NUMBER] , Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління стосовно правомірності винесеного наказу про звільнення. 05 грудня 2018 року наказом командира військової частини [NUMBER] № 1378 від 05 грудня 2018 року було винесено наказ про затвердження висновків проведеного службового розслідування за фактом порушення трудового законодавства, відповідно до якого було встановлено, що в супереч п. 5 ч. 1 ст. 36, п. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, ТВО командира військової частини [NUMBER] підполковник [PERSON] та начальник відділення персоналу штабу військової частини [NUMBER] старший лейтенант [PERSON] безпідставно видали наказ (по стройовій частині) № 183 від 29 грудня 2017 року, тим самим порушили законодавство про працю, внаслідок чого було порушено встановлений порядок припинення трудових відносин. Згоди та заяв на перевід з боку працівників Збройних Сил України [PERSON] та [PERSON] командира військової частини [NUMBER] не писали, копію даного наказу разом з відповіддю згідно вихідного номеру направлено на адресу позивачів лише 19 грудня 2018 року /а.с.15/. Крім того, відповідно до ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року за адміністративним позовом [PERSON] було закрито провадження згідно з ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду, та роз`яснено право звернення до місцевого суду, оскільки даний спір виник з трудових відносин та не є публічно-правовим роз`яснено, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства /а.с.16-18/. Також суд враховує відсутність заперечень з боку представника відповідача щодо поновлення строку звернення саме з підстав, зазначених позивачами в позові. Враховуючи викладене, суд визнає причини пропуску строків, установлених статтею 233 поважними та вважає за можливе задовольнити клопотання позивачів та поновити їм пропущений строк для звернення до суду з даним позовом. Стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку суд доходить наступного: Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави (…) працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7). Таким чином, статтею 235 КЗпП України визначено обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, а у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України). Матеріали справи свідчать, що за період з 31.12.2017 року до 31.12.2018 року необхідно стягнути виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Наведений вище період часу є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті на підставі статті 236 КЗпП України. Пунктом 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В 2018 році було 250 робочих днів та плюс один день з 2017 року загальна кількість робочих днів, за які слід стягнути середній заробіток становить 251 день. Як встановлено судом, загальна кількість робочих днів за два останні місяці роботи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] становить 43 дня (21 день у жовтні 2017 р. + 22 дня у листопаді 2017 р.). При цьому, нарахована військовою частиною [NUMBER] заробітна плата без врахування відрахувань складала: [PERSON] за жовтень - 3317,71 гривень на місяць, за листопад - 3765,07 гривень, що відповідно становить 7 082 гривні 78 копійок за два місяці. Таким чином, з огляду на зазначене, середньоденна заробітна плата позивача становить 164,72 грн. (164, 72 грн. = 7082,78 грн. : 43 дні). Виходячи з викладеного, за розрахунком суду, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2017 до 31.12.2018 становить суму в розмірі 41344 (сорок одна тисяча триста сорок чотири) гривні 72 копійки (41344,72 = 251 день х 164,72 грн.). [PERSON] \~за жовтень - 3317,71 гривень на місяць, за листопад - 3764,99 гривень, що відповідно становить 7 082 гривні 70 копійок за два місяці. Таким чином, з огляду на зазначене, середньоденна заробітна плата позивача становить 164,71 грн. (164, 71 грн. = 7082,70 грн. : 43 дні). Виходячи з викладеного, за розрахунком суду, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2017 до 31.12.2018 становить суму в розмірі 41342 (сорок одна тисяча триста сорок дві) гривні 21 копійка (41342,21 = 251 день х 164,71 грн.). [PERSON] - за жовтень 3481,63 гривень на місяць, за листопад 4192,71 гривень, що відповідно становить 7 674 гривні 34 копійки за два місяці. Таким чином, з огляду на зазначене, середньоденна заробітна плата позивача становить 178,47 грн. (178, 47 грн. = 7\~674,34 грн. : 43 день). Виходячи з викладеного, за розрахунком суду, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2017 до 31.12.2018 становить суму в розмірі 44795 (сорок чотири тисячі сімсот дев`яносто п`ять гривень) 97 копійок (44795,97 = 251 день х 178,47 грн.). На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вимоги про стягнення з військової частини [NUMBER] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню, без утримання при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини вимог суд відмовляє через необґрунтованість та недоведеність саме відповідного розміру, заявленого при подачі позову. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п.2,4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, а також присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність звільнення позивачів. Крім того, на підставі вимог, встановлених п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки при подачі 21.01.2019 року позовної заяви позивачі були звільнені від сплати судового збору, тому стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 1921 грн. за розгляд кожної позовної вимоги немайнового характеру, а всього в сумі 5763 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: partial