Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому зазначили, що [PERSON] 22.06.2015р. уклав договір дарування належної йому частки квартири на користь відповідачки. Натомість на момент укладання цього договору [PERSON] помилявся щодо природи та наслідків вчинення такого правочину, внаслідок помилки та обману з боку відповідачки та її зятя, оскільки вважав, що між сторонами укладено договір застави з метою забезпечення виконання ним зобов'язання з повернення на користь відповідачки та її зятя грошових коштів в сумі 1500доларів США. На теперішній час відповідачка та її зять відмовляються отримати від позивача гроші та розірвати договір дарування. Оскільки позивач не мав на меті відчуження належної йому частки квартири, він разом з власником іншої частки - [PERSON] - звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS], - що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 22.06.2015р.. Відповідачка позовні вимоги не визнала та надала суду письмові заперечення, в яких зазначила, що позивач добровільно і свідомо уклав договір дарування частки квартири на її користь, в якості акту вдячності її зятю, який допомагав позивачу у складних життєвих ситуаціях. Просила відмовити у позові. В судовому засіданні позивач пояснив, що маючи на меті продати квартиру він позичив у [PERSON] гроші в розмірі 1500доларів США, за рахунок яких мав погасити всі борги з оплати комунальних послуг по квартирі та підготувати документи для подальшого продажу всієї квартири. Задля забезпечення повернення грошових коштів на пропозицію [PERSON] він погодився укласти договір застави належної йому 1/2 частки квартири, але оскільки цього неможливо було зробити, то він погодився укласти договір дарування на користь відповідачки, за умови, що після повернення коштів вони розірвуть цей договір. Натомість після укладання договору дарування [PERSON] та відповідачка відмовляються від отримання суми позики, навіть у збільшеному вдвічі розмірі, та розірвання договору дарування частки квартири. Його мати, позивачка [PERSON], як співвласник квартири, не давала згоди на відчуження ним частки цієї квартири, а тому укладанням такого договору порушуються і її права та інтереси. Спірна квартира є єдиним житлом позивача та його сім'ї. На теперішній час його фактично позбавили права власності на частку спірної квартири без його волевиявлення. Оскільки договір дарування укладений внаслідок його помилки та обману з боку [PERSON] він просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивачів - адвокат Смаглій В.М. - підтримав позицію позивача та наполягав на задоволенні позову. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що її зять [PERSON] допомагав позивачеві у складних життєвих ситуаціях морально та матеріально. Натомість про існування позикових зобов'язань між нею та позивачем, або між позивачем та її зятем їй нічого невідомо. Вона мала на меті придбати квартиру в м. Черкаси для особистого проживання. На пропозицію зятя вона погодилась, щоб позивач подарував їй належну йому частку спірної квартири, а іншу частку вона мала намір викупити в майбутньому. На теперішній час через відсутність домовленості сторони не уклали договір купівлі-продажу всієї квартири, а належна їй частка перебуває в заставі. Зауважила, що договір дарування укладався в присутності всіх його сторін та без всякого примусу. Просила відмовити у позові. Представник відповідачки - адвокат Руденко О.І. - підтримав позицію відповідачки і зауважив, що підстави для визнання спірного договору дарування недійсним відсутні, а тому позов не підлягає до задоволення. В якості доказів на підтвердження обґрунтованості доводів сторін судом досліджено письмові докази та показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та свідків, дослідивши надані сторонами письмові документи та оцінивши зазначені докази у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: [ADDRESS], - належала на праві спільної часткової власності позивачам в рівних частках, що підтверджується відповідним свідоцтвом /а.с.4/. 02.06.2015р. позивач - [PERSON] - подарував належну йому 1/2 частку зазначеної квартири на користь відповідачки, у зв'язку з чим сторонами було укладено та посвідчено нотаріально відповідний договір дарування /а.с.42/. На теперішній час спірна квартира належить позивачці та відповідачці на праві спільної часткової власності в рівних частках, що підтверджується відомостями про державну реєстрацію їх прав /а.с.26-28/. Позивач наполягає на тому, що на момент укладання договору дарування він помилявся щодо дійсної природи укладеного правочину, оскільки укладав його з метою забезпечення виконання ним грошових зобов'язань перед [PERSON], який є зятем відповідачки, і розраховував на те, що після повернення [PERSON] грошових коштів зазначений договір буде розірвано. На теперішній час відповідачка відмовляється від розірвання договору дарування, у зв'язку з чим позивач вважає, що його обманули, тому звернувся до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із договірних правовідносин, зокрема з приводу порядку укладання правочинів, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК). За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів, закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивність цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві і відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК не може виходити за межі позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що підставою визнання спірного договору недійсним є відсутність його волевиявлення на безоплатне відчуження належної йому частки спірної квартири та введення його в оману третіми особами. Разом з тим, суд не приймає доводів сторони позивача про відсутність волевиявлення позивача. Згідно ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оцінюючи наявність волевиявлення та відповідність дій з укладання договору дарування внутрішній волі позивача суд виходить з наступного. Судом встановлено, що навесні 2015р. позивач вирішив відчужити спірну квартиру, з метою отримання за виручені кошти іншої нерухомості, про що позивач самостійно повідомив суд. Задля отримання допомоги в здійсненні продажу квартири позивач звернувся до свого знайомого [PERSON]. Натомість внаслідок ряду причин - відсутність попиту на ринку нерухомості, пропозицій бажаної ціни з боку покупців, належним чином оформленої згоди позивачки на відчуження квартири тощо - позивач не зміг знайти покупця та укласти договір продажу квартири. З метою забезпечення можливості здійснення продажу квартири позивач через [PERSON] звернувся по допомогу до [PERSON], який погодився надати позивачу допомогу для вирішення складних питань з метою сприяння у здійсненні відчуження спірної квартири. Так свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач неодноразово отримував від [PERSON] матеріальну допомогу у вигляді грошових коштів в невеликих сумах за рахунок яких він мав погасити комунальні борги, з'їздити до м. Москва, де проживає мати позивача, яка є співвласником квартири, щоб отримати від неї належним чином оформлену згоду на її відчуження, та вчинити інші дії для забезпечення можливості оформити належним чином документи на продаж квартири. Натомість, позивачу так і не вдалося зібрати всіх необхідних документів. Пізніше між позивачем та [PERSON] була домовленість щодо того, що позивач дарує на користь відповідачки належну йому частку спірної квартири, що і було зроблено сторонами. З пояснень позивача та свідка [PERSON] судом встановлено, що позивач оформлював на ім'я [PERSON] довіреність на відчуження належної позивачу частки спірної квартири, що також є підтвердженням наявності у позивача бажання на відчуження належної йому частки спірної квартири. Оспорюваний договір дарування укладався у державного нотаріусу в присутності сторін. Підписуючи зазначений договір позивач підтвердив, що погоджується з його змістом та умовами і діє добровільно. З огляду на наявні в матеріалах справи докази судом не встановлено обставин, які б свідчили, що під час укладання цього договору позивач міг помилятися щодо його дійсної природи, тобто того, що він здійснює відчуження належного йому майна на користь іншої особи безоплатно. За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Виходячи зі змісту ч.1 ст.230 ЦК правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Необхідність дотримання такої правової позиції підтверджена і практикою ВСУ, викладеною в постановах від 19.03.2014р. №6-9цс14, від 29.04.2014р. №3-11гс14, від 18.06.2014р. №6-69цс14, від 03.02.2016р. №6-1364цс15, від 13.04.2016р. №6-2953цс15. Натомість всупереч вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК позивачем не доведено наявності помилки щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину з дарування частки квартири на користь відповідачки. Разом з тим, про відсутність такої помилки свідчать його вік та стан здоров'я, бо він є здоровою дієздатної особою, поведінка та дії направлені на збирання та оформлення документів задля відчуження квартири, вільне укладання оспорюваного договору, відсутність у відповідачки обов'язків щодо вчинення дій на користь позивача. Доводи позивача щодо мотивів укладання такого договору дарування спростовуються змістом укладеного між сторонами договору та порядком його укладання, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що під час оформлення договору нотаріусом не було роз'яснено позивачеві правових наслідків правочину дарування. До того ж про дійсність намірів сторін свідчить і наявність домовленості між сторонами щодо викупу відповідачкою в подальшому другої половину квартири у позивачки, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] і особистими поясненнями відповідачки. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також не спростовують та не підтверджують наявність обставин, які б свідчили про те, що позивач діяв під впливом помилки чи обману. Зазначені особи взагалі не були очевидцями подій, пов'язаних з укладанням оспорюваного правочину і повідомили суд лише про обставини, які відомі їм зі слів позивача, і мали місце вже після укладання оспорюваного правочину. Таким чином, судом не встановлено обставин, які свідчать, що на момент укладання оспорюваного договору, позивач помилявся щодо обставин природи оспорюваного правочину, прав та обов'язків сторін і його наслідків, внаслідок власної помилки чи обману з боку відповідачки або інших осіб. Отже з підстав зазначених у позові не вбачається обставин для визнання спірного договору недійсним, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, то відповідно до ст.88 ЦПК понесені позивачами судові витрати відшкодуванню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed