Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-тя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та знесення самочинно збудованого майна. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки [NUMBER] (кадастровий номер 1221455800-02-017-0598), що розташована за адресою: [ADDRESS] укладений 29.07.1998 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 671; витребувати на користь [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий 25 березня 1996 року Дніпропетровським РВ УМВС України у Дніпропетровській області, ідентифікаційний номер [NUMBER]) від [PERSON] земельну ділянку [NUMBER] площею 0,1200 га по [ADDRESS], кадастровий номер 1221455800-02-017-0598; зобов'язати [PERSON] за власний рахунок знести всі збудовані нею будівлі та споруди на земельній ділянці [NUMBER] площею 0,1200 га по [ADDRESS], кадастровий номер 1221455800-02-017-0598, та повернути зазначену земельну ділянку до попереднього стану, який існував станом на 12 травня 2011 року. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, відповідно до листа голова Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області просив суд слухати справа за відсутності представника селищної ради та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник [PERSON] у судовому засіданні просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі й зв'язку з його необґрунтованістю та просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], та 3-тя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши у судовому засіданні думку представника позивачки та представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що уточнені позовні вимоги позивачки законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної Ради народних депутатів за №48 від 04.04.1996 року [PERSON] було безкоштовно передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. земельна ділянка [NUMBER]. В подальшому зазначеній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 1221455800-02-017-0598. На підставі вищезазначеного рішення [PERSON] 17.05.1996 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю серія ДП Дн № 005887, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6187. На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2812 та зареєстрованого 31.10.2006 року в Державному реєстрі правочинів під № 1680050, - позивачці [PERSON], належить земельна ділянка площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташована за адресою: [ADDRESS] Як пояснив представник позивачки у судовому засіданні, будь-які будівлі чи споруди на даній земельній ділянці були відсутні - це підтверджується довідкою БТІ. Зазначену земельну ділянку позивачка придбала саме для будівництва в майбутньому житлового будинку та господарських споруд. З цього часу вона не навідувалася на свою земельну ділянку, адже ніяких будівель там не було, а необхідної грошової суми для будівництва житлового будинку у позивачки не було. У 2013 році, коли позивачка почала оформлювати всі необхідні документи для того, щоб розпочати будівництво житлового будинку на придбаній нею земельній ділянці, то побачила, що межі її земельної ділянки були обнесені капітальним (цегляним) парканом. Оглянувши всю земельну ділянку, позивачка побачила, що на її земельній ділянці вже зведений двоповерховий житловий будинок. Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], де вона з попереднім власником, [PERSON], укладали договір купівлі-продажу земельної ділянки, та отримали усну інформацію, що її земельна ділянка належить іншим власникам. Зазначена інформація міститься в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно наданої інформації, на даний час «власником» земельної ділянки, що належить позивачці, на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1267, є [PERSON], яка в свою чергу придбала зазначену ділянку у [PERSON], яка теж в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 671, придбала зазначену земельну ділянку у [PERSON], якому зазначена ділянка «нібито» належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29.07.1998 року, що йому був виданий на підставі неіснуючого рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної Ради народних депутатів. Таким чином, фактично ланцюг перепродажів спірної земельної ділянки починається з [PERSON], який незаконно отримав ще один державний акт на земельну ділянку, що належить позивачу, та потім здійснив її відчуження іншій особі, яка в свою чергу перепродала земельну ділянку [PERSON], яка збудувала на земельній ділянці житловий будинок та яка можливо, на відміну від попередніх власників, є добросовісним набувачем. Однак, факт добросовісного набування земельної ділянки не має жодного правового значення та не є перешкодою для витребування у [PERSON] майна позивачки, адже воно вибуло не з власної волі позивачки - позивачка не була стороною вищезазначених правочинів. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК позивачка має право витребувати своє майно в будь-якому випадку не залежно від того добросовісні чи ні були всі ці «набувачі» земельної ділянки, що належить позивачці. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Місце проживання власника не впливає на обсяг його прав щодо його власності. Відповідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, п'ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч.3 ст.6, ст. 22, ч.1 ст. 23, ч.1 ст. 28 Земельного Кодексу України в редакції Закону України №2200-ХІІ від 13 березня 1992 року, що діяв на момент передачі земельної ділянки у власність [PERSON] у 1996 році та на час відведення йому земельної ділянки в натурі та отримання державного акту на право власності на землю, громадяни України вправі були отримувати у приватну власність земельні ділянки для будівництва жилого будинку з надвірними будівлями за рішеннями місцевих Рад народний депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Право власності на земельну ділянку виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності громадянина на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, який видавався і реєструвався місцевою радою народних депутатів. Таким чином, у [PERSON] таке право виникло правомірно на підставі відповідного рішення та було зареєстровано відповідною радою. Не могла передаватись у власність земельна ділянка, яка перебувала у володінні (власності чи користуванні) та інших осіб до вилучення її у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною. Власник не можу бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбаченим ЗК України та іншими законами України. Недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Житловий будинок вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, в тому числі і збудований на чужій земельній ділянці, за відсутності для цього відповідних правових підстав. Особа, яка здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудований будинок може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво, за умови надання їй земельної ділянки у встановленому порядку, під уже збудоване майно. Якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно він набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Крім того в цьому ж п. 10 постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19,27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»), а тому скасовувати державну реєстрацію за [PERSON] права власності на вищезазначену земельну ділянку не потрібно. Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Оскільки, як встановлено у судовому засіданні, позивачка категорично заперечує щодо визнання права власності на споруджений на її земельній ділянці об'єкт нерухомості за [PERSON], яка цей об'єкт збудувала, то остання зобов'язана знести будинок за власний рахунок. На підставі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає до уваги доводи представника [PERSON] про застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). З позовної заяви вбачається, що позивачка дізналася про порушення свого права лише у 2013 році, коли почала оформлювати необхідні для будівництва будинку документи, а тому строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивачкою не пропущено. Крім того, той факт, що позивачка не навідувала свою земельну ділянку не являється підставою для відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка являється власником спірної земельної ділянки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved