Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання частки в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 20.12.2015 року. У судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити та визнати за позивачкою право власності на частку спадкового майна після смерті спадкодавця [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, оскільки майно, на яке позивачка просить визнати право власності, не належить на праві власності відповідачам, тому її вимоги є необґрунтованими та безпідставними, тому просила суд залишити їх без задоволення. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Встановлено, що 20.12.2015 року помер батько позивачки [PERSON], [INFO] (свідоцтво про смерть видане виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області серія І-КИ №662593 від 21 грудня 2015 року), який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, 10.09.2015 року [PERSON] заповів все своє майно [PERSON], [INFO], про що склав відповідний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2149. Разом з тим у судовому засіданні встановлено, що згідно вимог статті 1261 ЦК України на час відкриття спадщини спадкодавець [PERSON] мав п'ятьох спадкоємців за законом, а саме трьох доньок: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], матір - [PERSON], [INFO] та дружину - [PERSON], [INFO]. Таким чином, на дату відкриття спадщини, тобто 20.12.2015 року, спадкоємцями померлого які мають право на обов'язкову долю у спадщині є неповнолітня донька - [PERSON], [INFO] (на момент смерті з батьком не мешкала та не спілкувалася) та непрацездатна мати - [PERSON], [INFO], (мешкала з сином під час смерті), яка у свою чергу померла 23 квітня 2016 року у лікарні м. Маріуполя (свідоцтво про смерть [PERSON] І-НО №948755 від 25 квітня 2016 року), та яка за життя належним чином подала заяву про прийняття спадщини 02 березня 2016 року нотаріусу [PERSON] у Дніпропетровську районну державну нотаріальну контору. Таким чином, згідно зі спадковою трансмісією (ст. 1276 ЦК України) право на обов'язкову частину [PERSON] переходить до спадкоємиці за заповітом [PERSON] - його доньки [PERSON], 19789 року народження. Крім того судом встановлено, що [PERSON] з 06 січня 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO] (свідоцтво про укладення шлюбу І-НО №407303 від 06.01.1998 року, актовий запис за №03, зроблений Жовтневим відділ реєстрації актів громадського стану м. Маріуполя Донецької області), з якою знаходився в процесі розлучення (судова справа була закрита у звязку зі смертю спадкодавця) і на час смерті проживали за різними адресами. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи на момент смерті [PERSON] у власності подружжя знаходилося наступне майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вулиця Вишнева, будинок 23 загальною площею 346,00 кв.м., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу серії ВВВ №536773 від 21.02.2004 року та відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, де титульним власником 1/1 частки будинку вказано [PERSON], проте цей житловий будинок було придбано подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, договір купівлі-продажу ВВВ №536773 від 21.02.2004 року, право власності зареєстровано 27.02.2004 року та являється спільною сумісною власністю подружжя; - квартира за адресою: Харківська область, м. Харків, вулиця Тимурівців, будинок №17, квартира №168, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, де титульним власником 1/1 трикімнатної квартири визнано [PERSON], проте квартиру було придбано подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, договір купівлі-продажу, р№2248, 10.08.2011 року, Приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], право власності зареєстровано 18.08.2011 року та являється спільною сумісною власністю подружжя; - причіп легковий «КРД 050101», номер шасі VІV-Y7S050101А0020434050101А0020434, реєстраційний номер [NUMBER], власником якого був [PERSON] Так, відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, вимоги позивачки в частині визнання права власності на частку вищевказаного майна є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. В силу вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Так частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей Індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. З ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи з положень ст. 61 ч. 1 СК України та ст. 368 ч. З Цивільного кодексу України вказане майно є об'єктом спільної з відповідачем власності. Згідно ст. 70 СК України і по суті ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370 ЦК, частина друга статті 372 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За роз'ясненнями пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захис7 права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка участника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, це може бути зроблено також після відкриття спадщини та спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності зі статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON], [INFO], спадкоємець за заповітом, має подати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно (рухоме та/або нерухоме), документи про державну реєстрацію такого майна та технічні паспорти на рухоме та нерухоме майно. Проте як встановлено у судовому засіданні позивачка не зверталася до нотаріуса з відповідними документами, у звязку з відсутністю у неї оригіналів таких документів, у звязку з чим вона позбавлена можливості реалізувати свою законне право на спадкове майно. Що стосується вимог позивачки в частині визнання за нею право власності на частку майна у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] та у вигляді будинку №10 по вулиці Франка в с. Попівка, Карлівського району, Полтавської області, суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачкою не надано будь-яких належним чином оформлених правовстановлюючих документів на вказане майно. Крім того, у судовому засіданні позивачка та її представник зазначили про відсутність у них правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру та будинок, вказавши про те, що такі документи наявні у відповідачів. Проте, представник відповідачів пояснила суду, що її довірителів відсутні будь-які правовстановлюючі документи на квартиру у м. Чернігові та будинок у с. Попівка, Карлівського району, Полтавської області, і їм взагалі невідомі власники даного майна. Таким чином, вищевказані обставини позбавляють суд можливості визначити особу, якій належить на праві власності спірне майно та у якій конкретно частці. Зокрема, статтею 27 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, приймаючи до уваги вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено та належними доказами не обґрунтовані підстави щодо можливості задоволення її позовних вимог в частині розподілу майна у вигляді квартири [ADDRESS] та будинку №10 по вулиці Франка в с. Попівка, Карлівського району, Плтавської області, а тому предявлені вимоги в даній частині підлягають залишенню без задоволення. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт неможливості оформлення позивачем спадкових прав на частку спадкового майна у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України суму судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, слід стягнути з відповідачки на користь позивачки.

Outcome: partial