Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, позовні вимоги якого пізніше уточнила, в якому просить суд поновити строк на звернення з позовом до суду, так як такий пропущенний з поважних причин, визнати за нею право власності на житловий будинок, 1935-1937 року забудови, глиновалькований, загальною площею 60,1 кв.м. житловою площею 36,3 кв.м., який мав раніше поштову адресу : вул. Гайдара, 14 з господарськими будівлями гаражу та сарай, в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області; визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради від 14 вересня 1997 року за № 229 щодо залишення за [PERSON] старого будинку по вул. Стрийській під 14 в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області; визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року про видачу свідоцтва про право власності на будинковолодіння по вул. Стрийська, 16 в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області на імя [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння під № 16 по вул. Стрийській, в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області видане на імя [PERSON]; визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради № 45 від 11.05.1995 року, про передачу [PERSON] в приватну власність 0,60 га. земельної ділянки та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 07.10.1997 року на імя [PERSON]М, в частині передачі земельної ділянки площею 0,15 га. яка була в постійному користуванні [PERSON] та надана йому наказом № 122 радгоспу від 1974 року та яка знаходиться в с. Липники, біля старого будинку і біля гаражу-сараю. В обґрунтування своїх вимог позивачка [PERSON] покликається на те, що будинковолодіння під № 16 по вул. Стрийській в с. Липники, Пустомиітвського району Львівської області складється з двох житлових будинків, старого 1935 - 1936 року побудови та нового 1967 року побудови. Головою двору був батько її чоловіка [PERSON] В господарстві також проживала його дружина [PERSON] та їх діти : чоловік позивачки [PERSON]М, та [PERSON], яка є матірю відповідачів. Позивачка вказує, що після одруження з [PERSON] у 1968 році вони проживали разом з сімєю чоловіка в новому будинку. В старому ніхто не проживав. Після народження дочки [PERSON], а саме в серпні 1969 за домовленістю з батьками чоловіка, вони з чоловіком та донькою перейшли проживати у старий будинок. За домовленістю, стара хата відходила у власність чоловіка позивачки, а новий будинок залишався за батьками. Починаючи з 1970 року чоловік позивачки, [PERSON] постійно оплачував страхові платежі та сільськогосподарський податок за будинок та земельну ділянку, призначену для ведення присадибного господарства та городництва, площею 0,15 га. На підставі рішення Солонківської сільської ради від 13.04.1977 року на присадибній земельній ділянці ними збудовано під одним дахом гараж та сарай. На протязі 1970-80 р.р. власними силами провели капітальний ремонт старого будинку. В 1987 році була проведена технічна інвентаризація двох житлових будинків, однак документи про право власності ні на [PERSON] ні на його батьків не оформлялось. Однак, згідно довідки від 21.07.2004 року за № 67 виданою Солонківською сільською радою, ще в 1974 році був виданий наказ № 122 дирекції радгоспу „Перемога від 06.06.1974 року, яким було залишено в користуванні земельну ділянку площею 0,15 га. під № 19 за [PERSON] та 0,25 га. в користуванні [PERSON] у списку під № 15. Після смерті в 1987 році [PERSON], батька чоловіка позивачки, його дружина [PERSON] в 1989 року з метою впорядкування документації подала в сільську раду на відкриття нового номеру на себе на новий будинок та іншого номеру на свого сина на старий будинок. Позивачці з чоловіком було видано будинкову книгу і вони разом з дітьми були прописані на старій хаті. Таким чином, фактично чоловік позивачки [PERSON] став власником старого будинку, гаражу і сараю. В 1998 році позивачка чоловіком та дітьми отримали квартиру в м. Львові за місцем праці чоловіка [PERSON] та переїхали проживати туди, однак, незважаючи на це, постійно приїжджали в с. Липники, користувались своїм будинком та земельною ділянкою. Позивачка вказує, що після смерті у 1998 році її чоловіка [PERSON], вона фактично прийняла спадкове майно, до складу якого увійшов спірний житловий будинок в с. Липники з гаражем та сараєм. Окрім того, вказує, що їй, як дружині належала ? частина такого майна. 28.04.2001 року, померла мати чоловіка позивачці, [PERSON], яка залишила заповіт за яким все своє майно заповіла своїм онукам, відповідачам по справі [PERSON]В, та [PERSON], які спадщину за заповітом не прийняли. Позивачка вказує, що після смерті [PERSON], а саме у 2001 році їй стало відомо, що ще в 1997 році було прийнято рішення, яким передано у власність [PERSON] всю земельну ділянку, площею 0,60 га. в тому числі і 0,15 га. яка була з 1970 року в постійному користуванні сімї [PERSON] про що видано державний акт на право приватної власності на землю виданий на імя [PERSON] серія АВ № 17005, зареєстрований за № 1532 від 07.10.1997 року, Однак розмір земельної ділянки, що складає 0,60 га. суперечить довідці [PERSON] сільської ради № 547 від 04.09.2001 року, яка видана відповідно до записів по господарських книг, згідно яких за [PERSON]М, рахується 0,40 га. землі. Враховуючи те, що належна їй земельна ділянка з її користування не вилучалась, вона та її сімя з 1970 року нею користувалась, а з 1974 року була їм офіційно надана, а тому, вважає проведену приватизацію за [PERSON] незаконною. Окрім того, їй стало відомо, що на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами по вул. Стрийська, 16 в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, в тому числі на старий житловий будинок, який належав її чоловіку та після його смерті перейшов у її володіння, чим порушено її майнові права. Дане свідоцтво було видане на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради № 229 від 14.09.1997 року та № 232 від 31.05.2001 року. Рішення № 232 від 31.05.2001 року, вважає незаконним, оскільки прийняте після смерті [PERSON], тобто коли її правоздатність була припинена. Позивачка вказує, що в [PERSON] ніколи не було наміру забрати старий будинок. Окрім того, станом на 1991 1995 рік по господарських книгах сільської ради за [PERSON] рахувався тільки один житловий будинок 1957 року побудови, 40 га. землі 8 шт. птиці (довідка сільської ради № 547 від 04.09.2001 року). [PERSON] станом на оскаржуваного рішення [PERSON] сільської ради від 14 вересня 1997 року за № 229 щодо залишення за [PERSON] старого будинку по вул. Стрийській під 14 в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, була у віці 83 роки, мала хворе серце та отримувала малу пенсію, що в свою чергу свідчить про неможливість нею самостійно здійснити ремонт старого будинку та привести його до придатного до експлуатації та проживання стану, що в свою чергу підтверджує проведення ремонту будинку її чоловіком [PERSON], передачу такого у його володіння та намір [PERSON] подаючи заяву до сільської ради про залишення старого будинку та присвоєння йому окремого номеру, для оформлення правостановлюючих документів на свого сина [PERSON] В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] за дорученням [PERSON] та адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять суд задоволити їх повністю. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області позовні вимоги позивача не визнав. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] позовні вимоги позивачки [PERSON] не визнали та звернулись з зустрічним позовом до [PERSON] в якому просять суд визнати за ними право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 05 серпня 2012 року.по 1/2 частині домоволодіння з допоміжними будівлями та спорудами за адресою: вул. Миколи-Олега Паньківа, 16 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, яке складається з житлового будинку позначеному в технічному паспорті буквою А-1 загальною площею 58,9 кв.м. з яких 33,2 кв.м. житлової площі та 25,7 кв.м. допоміжної площі та житловий будинок позначений літерою Б-1 загальною площею 60.1 кв.м. з яких 36.3 кв.м. житлової площі та 23.8 кв.м. допоміжної площі та по ? частині земельної ділянки площею 0,6000 га., яка розташована на території [PERSON] сільської ради, передана для обслуговування житлового будинку і господарської будівлі та для ведення особистого підсобного господарства, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серія ЛВ № 17005 від 07.10.1997 року. В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що після смерті баби, [PERSON] відкрилась спадщина до складу якого увійшло домоволодіння № 16 по вул. Стрийській в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, про що свідчить свідоцтво про право власності на житловий будинок серія КММ № 014057 від 15.02.2002 року, видане на підставі рішення [PERSON] сільської ради № 229 від 14.09.1997 року та рішення [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року та земельна ділянка площею 0,6000 га. яка розташована на території [PERSON] сільської ради, передана для обслуговування житлового будинку і господарської будівлі та для ведення особистого підсобного господарства, про що свідчить держаний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 17005 від 07.10.1997 року виданного на підставі рішення [PERSON] сільської ради № 45 від 11.05.1995 року. Дане майно перейшло у володіння [PERSON] в порядку спадкування за своїм чоловіком [PERSON], який помер у 1987 році. За життя [PERSON] а саме 29.06.2000 року склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачам [PERSON] та [PERSON] Позивачі вказує, що спадщину за заповітом після смерті [PERSON] вони не прийняли. Однак на момент смерті [PERSON] їхня мати а спадкодавиці, донька, [PERSON] була непрацездатна, відповідно до ст. 535 ЦК України 1963 року мала право на обовязкову частку в спадщині та є єдиною спадкоємицею першої черги за законом майна [PERSON] Позивачі вказують, що протягом шести років до дня смерті їхня мати [PERSON] проживала та доглядала за [PERSON], користувалася предметами домашньої обстановки, оплачувала комунальні послуги та земельний податок, а тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки володіла та управляли спадковим майном та не заявляли про відмову від спадщини. 05.08.2012 року року [PERSON] померла. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 67, відповідно до якого заповіла все своє майно своїй дочці [PERSON]. Однак, за згодою між [PERSON] та [PERSON] спадкове майно матері виявили бажання розділити між собою в рівних частинах. Позивачі вказують, що встановлений законом шестимісячний строк як спадкоємці [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. А тому, як спадкоємці [PERSON] мають право на спадщину, що належала їй на день смерті. Однак, у звязку з невизнанням їх права на спадкове майно відповідачкою [PERSON] змушені звернутись до суду за визнанням та захистом своїх майнових прав на предмет спору. На підставі наведеного позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд позовні вимоги задоволити. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON]І позовні вимоги зустрічного позову не визнали та заперечили, свої заперечення мотивують тим, що [PERSON] ніколи не була власником спірного будинковолодіння по вул. Стрийській, 16 в с. Липники, спадщину після смерті матері [PERSON] не прийняла, так як заяви про прийняття спадщини не подавала та у будинку [PERSON] на час її смерті не проживала, оскільки проживала у м. Львові. А тому, спірне майно, окрім того, що старий будинок належить 1937 року побудови належить їй, не увійшло до спадкового майна після смерті [PERSON], а тому у позивачів відсутні майнові права надане майно. На підставі наведеного відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Вислухався сторони, проаналізувавши матеріали справи та дослідивши подані сторонами докази у їх сукупності суд приходить до переконання про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову повністю, виходячи з наступного : Відповідно до ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 10,60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно інвентаризаційної справи будинковолодіння під № 16 по вул. Стрийській в с. Липники, Пустомиітвського району Львівської області складється житлового будинку позначеному в буквою А-1 загальною площею 58,9 кв.м. з яких 33,2 кв.м. житлової площі та 25,7 кв.м. допоміжної площі та житловий будинок позначений літерою Б-1 загальною площею 60.1 кв.м. з яких 36.3 кв.м. житлової площі та 23.8 кв.м. допоміжної площі. Судом встановлено, що житловий будинок позначений літ. Б-1 1937 року побудови та належав колгоспному двору, головою якого відповідно до погосподарських книг, був [PERSON] В господарстві також проживали його дружина [PERSON] та їх діти, син [PERSON], дочка [PERSON] Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що після побудови у 1967 році нового будинку позначеного під літ. А-1 сімя [PERSON] переїхала проживати в даний будинок. Згідно довідки виданої виконкомом Сокільницької сільської ради № 1182 від 24.07.2001 року, [PERSON] після одруження з [PERSON] проживали разом з чоловіком та його батьками [PERSON] та [PERSON] в новому житловому будинку та після народження у 1968 році дочки [PERSON] з чоловіком [PERSON] перейшли проживати у старий будинок. Дані обставини сторонами не оспорюються. Суд критично розцінює доводи позивачки за первісним позовом [PERSON] щодо набуття її чоловіком [PERSON] права власності на старий будинок, виходячи з наступного : Судом встановлено, що в 1987році помер [PERSON], після його смерті залишилось спадкове майно: будинковолодіння № 16 по вул. Стрийській ( стара адреса № 14 по вулиці Гайдара) в с. Липники, що складалось з двох житлових будинків А-1, Б-1., які згідно по господарських книг сільської ради належали подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Після його смерті в даному будинку була прописана та постійно проживала його дружина [PERSON], яка користувалась будинковолодінням в цілому до дня своєї смерті, згідно погосподарських книг сільської ради стала головою господарського двору, вступила в управління, володінням спадковим майном, а тому відповідно до ст. 549 ЦК України Кодексу, в редакції 1963 року вважається такою, що прийняла спадщину, після смерті чоловіка [PERSON] 05.09.1997 року [PERSON], звернулась до [PERSON] сільської ради з заявою про надання дозволу про переобладнання старого будинку в літню кухню. Досліджуючи представлену суду архівним відділом Пустомитівської РДА заяву [PERSON] від 05.09.1997 року, остання свої вимоги мотивує тим, що провела ремонт старого будинку та такий знаходиться в придатному стані і його недоцільно зносити. Згідно акту депутатської групи сільської ради від 05.09.1997 року за результатом обстеження старого будинку [PERSON], депутатська група прийшла до висновку про можливе задоволення прохання власника будинку [PERSON] та використовувати його під літню кухню, після введення нового в експлуатацію. За результатом розгляду заяви [PERSON] рішенням [PERSON] сільської ради № 229 від 14.09.1997 року вирішено залишити старий будинок [PERSON] в с. Липники по вул. Стрийській 14 в експлуатації та проживання в ньому, та залишити існуючий інвентаризаційний номер житлового будинку в по господарських книгах. Провести реєстрацію будинку. Відповідно до довідок [PERSON] сільської ради № 376 від 04.09.2001 року; № 1624 від 24.09.2001 року, згідно погосподарських книгах Солонківської сільської ради за 1986 1990 р.р. під № 841 зареєстроване господарство на гр. [PERSON], який зі своєю сімєю проживав у житловому будинку 1936 року побудови, при ньому стайня літня кухня 1978 року побудови, 0,15 га. землі. За користування земельною ділянкою сплачував земельний податок. В 1985 році [PERSON]М, вибув у м. Львів. Також під № 842 даної книги зареєстроване господарство [PERSON] в якому він проживав разом з [PERSON] За господарством рахувалась хата 1964 року побудови, стайня та земельна ділянка 0,40 га. Однак, згідно довідки [PERSON] сільської ради № 547 від 04.09.2001 року з записів погосподарських книг Солонківської сільської ради за 1991 -1995 р.р. під № 1028 зареєстроване господарство гр. [PERSON] за яким рахувався будинок 1967 року побудови та 0,10 га. землі. Особового рахунку на [PERSON] згідно погосподарських книг Солонківської сільської ради за 1991-1995 р.р. не відкрито. Окрім того, згідно довідки [PERSON] сільської ради № 90 від 25.09.2001 року, станом на 1968 рік, згідно погосподарської книги Солонківської сільської ради за 1986-1990 роки, за [PERSON] рахувалася земельна ділянка площею 0,55 га. [PERSON] як землекористувач в облікових документах сільської ради не значився. Станом з 1993 по 2001 рік за [PERSON] рахувалась земельна ділянка 0,67 га. Згідно інвентаризаційної справи та довідки Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № 395 від 25.07.2001 року станом на 2001 право власності на житлові будинки № 16 по вул. Стрийській ( стара адреса № 14 по вул. Гайдара) в с. Липники за [PERSON] не реєструвалось. Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, аналіз узагальнень судової практики в справах про спадкування та окремих справ, які надійшли до ВССУ, свідчить, що в значній кількості справ судами не перевіряються фактичні та правові підстави виникнення права власності на жилі будинки, які збудовані до 2004 року та на які відсутні правовстановлюючі документи. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Судом встановлено, що жодних договорів купівлі-продажу, дарування чи інших право чинів, між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо передачі у власність [PERSON] старого будинку 1937 року побудови, не укладалось. Доказів написання [PERSON] заяв на відчуження та передачу у власність спірного будинку [PERSON] до сільської ради, суду не представлено, тим самим не доведено вибуття такого з володіння [PERSON] та [PERSON] Окрім цього, покликання позивачки [PERSON] на будівництво її чоловіком [PERSON] сараю гаражу, могло бути здійснене лише після погодження з архітектурою, про що чітко зазначено в протоколі засідання виконавчого комітету Солонківської сільської ради № 7 від 13.04.1977 року. Доказів погодження будівництва сараю-гаражу в органі архітектури не представлено. Суд критично оцінює представлені сторонами довідки [PERSON] сільської ради з записами з погосподарських книг сільської ради, так такі містять відмінні одна від одної відомості, відносно одних і тих же обставин, та в свою силу не спростовують наявні в матеріалах справи доказів ухвалення рішень органами місцевого самоврядування щодо спірного майна. Доводи позивачки [PERSON], щодо усної домовленості про перехід будинку у володіння її сімї за умови належного підтримувати його у належному технічному стані, з огляду на чинні на той час норми ЦК УРСР, не можуть породжувати право власності на згаданий будинок. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] за життя не набув право власності на будинок 1937 року побудови, таким продовжував залишатися у власності його батьків [PERSON] та [PERSON], даний будинок не увійшов до складу спадщини після його смерті. А тому, позовні вимоги, позивачки [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок 1937 року побудови, який мав раніше поштову адресу : вул. Гайдара, 14 з господарськими будівлями гаражу та сарай, в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області будинок, суд вважає безпідставними. Згідно довідки від 21.07.2004 року за № 67 виданою Солонківською сільською радою, в 1974 році був виданий наказ № 122 дирекції радгоспу „Перемога від 06.06.1974 року, яким було залишено в користуванні земельну ділянку площею 0,15 га. під № 19 за [PERSON] та 0,25 га. в користуванні [PERSON] у списку під № 15. Відповідно до ч. 2, 3, 4,5 ст. 20 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Згідно листа Пустомитівського районного відділу земельних ресурсів № 89 від 10.02.2005 року, у відповідності до наявних в районному відділі земельних ресурсів документів встановити місцезнаходження земельної ділянки розміром 0,15 га., переданої згідно наказу № 122 радгоспу „Перемога від 06.06.1974 року, неможливо. Окрім цього, як вище встановлено судом, за згодою [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та його сімя певний час користувалась житловим будинком поз. літ. Б-1, 1937 року побудови та користувалась присадибною земельною ділянкою, Згідно погосподарської книги Солонківської сільської ради за 1986-1990 роки, за [PERSON] рахувалася земельна ділянка площею 0,55 га. [PERSON] як землекористувач в облікових документах сільської ради не значився. Станом з 1993 по 2001 рік за [PERSON] рахувалась земельна ділянка 0,67 га. З огляду на вищенаведені норми закону, позивачкою [PERSON] не представлено суду, доказів відведення її чоловіку [PERSON] в натурі земельної ділянки наданої Радгоспом „Перемога наказ № 122 від 06.06.1974 року, чи отримання акта про постійне користування земельною ділянкою, яке б в свою чергу підтверджувало його право довгострокового тимчасового користування, земельною ділянкою 0,15 га. Окрім цього, згідно листа [PERSON] сільської ради від 03.06.2006 року з 1993 року земельна ділянка ні [PERSON], ні [PERSON] в користування або у власність на території [PERSON] сільської ради не надавалась. Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року чинного на час виникнення спірних правовідносин, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради від 11.05.1995 року № 45 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,60 га. для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства на підставі якого [PERSON] 07.10.1997 року видано державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 17005 зареєстрований в книзі записів державних актів за № 1532. У силу приписів ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зібраними у справі доказами та всупереч вимогами ст. 10,60 ЦПК України, позивачкою [PERSON] перед судом не доведено перебування у її володінні чи володінні її чоловіки [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га., яка входила до прибудинкової земельної ділянки спірного домоволодіння та незаконно передана оскаржуваним рішенням № 45 від 11.05.1995 на користь [PERSON] тим самим не доведено порушення її прав проведеною [PERSON] приватизацією переданої їй у власність земельної ділянки площею 0,60 га. Покази допитаної судом в якості свідка [PERSON] колишнього секретаря Солонківської сільської ради, суд до уваги не бере, оскільки така не могла достовірно пояснити розташування переданої у 1974 року радгоспом [PERSON]М, земельної ділянки та повністю спростовуються встановленими судом обставинами та представленими доказами. За вказаних обставин, суд вважає позовні вимоги позивачки [PERSON], щодо визнання незаконним рішення [PERSON] сільської ради № 45 від 11.05.1995 року, про передачу [PERSON] в приватну власність 0,60 га. земельної ділянки та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 07.10.1997 року на імя [PERSON]М, в частині передачі земельної ділянки площею 0,15 га. яка була в постійному користуванні, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 1221, чинної на час виникнення спірних правовідносин, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року, за результатом розгляду заяви [PERSON] від 15.05.2001 вирішено оформити право власності та видати свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок № 16 по вул. Стрийській в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області в цілому та провести його державну реєстрацію. Як встановлено в ході судового розгляду, дане рішення прийняте в частині житлового будинку А-1, загальною площею 58,9 кв.м. Як вище встановлено судом, на підставі рішення [PERSON] сільської ради № 229 від 14.09.1997 року [PERSON]М, залишено у власності житловий будинок Б-1. 1937 року побудови. На підставі рішення [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року та на підставі рішення № 229 від 14.09.1997 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 15.02.2002 року на імя [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами під № 16 по вул. Стрийській в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області. Судом встановлено, що [PERSON] померла 23.04.2001 року, про що [PERSON] сільською радою 14.05.2001 року зроблено відповідний актовий запис за № 9 та видано свідоцтво про смерть серія І-СГ № 210272. З урахуванням наведеного та дослідивши представлені суду докази, зокрема копію рішення [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року та копію заяви [PERSON]М, від 15.05.2001 року, що такі датовані після смерті [PERSON] М,М. Згідно положення ст. 9 ЦК України (в редакції яка діяла станом на час виниклих правовідносин), цивільна правоздатністю особи (здатність мати цивільні права і обов'язки) виникає в момент її народження і припиняється з смертю. Згідно положення ст. 10 ЦК України, (в редакції яка діяла станом на час виниклих правовідносин), яка визначає зміст правоздатності громадян, - громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права. Згідно положення ст. 11 ЦК України, (в редакції яка діяла станом на час виниклих правовідносин), здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Згідно вищевказаних норм Закону, поняття цивільної правоздатності є ширшим поняттям ніж цивільна дієздатність. Цивільну дієздатність може мати особа, яка має цивільну правоздатність. Очевидно, що цивільна дієздатність, як і цивільна правоздатність припиняється у зв'язку із смертю особи. Після смерті фізичної особи, вона не може набувати цивільних прав. На підставі вказаних норм нормативно-правових актів, можна зробити однозначний висновок, що набувати цивільних прав та створювати для себе цивільні обов'язки можуть фізичні особи до дня своєї смерті. У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Таким чином, на підставі наведеного, суд вважає, що набуття [PERSON] право власності на нерухоме майно після своєї смерті, що згідно вищевказаних вимог Закону є недопустимим та свідчить про незаконність рішення [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року та недійсність свідоцтва про право власності на будинковолодіння під № 16 по вул. Стрийській, в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області видане на імя [PERSON], в частині житлового будинку А-1, загальною площею 58,9 кв.м. видане Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 15.02.2002 року, а тому визнання таких недійсними, суд вважає єдиним правильним способом захисту порушених прав сторін, що в свою чергу свідчить про часткову підставність позовних вимог позивача [PERSON], в цій частині позовних вимог. Однак, як вище встановлено судом, рішенням [PERSON] сільської ради № 232 від 31.05.2001 року, [PERSON] залишено у власності житловий будинок Б-1. 1937 року побудови та значиться за нею на праві власності. Також судом встановлено, що житловий будинок А-1 1967 року побудови, був зареєстрований за [PERSON], який був головою робітничого двору відповідно до погосподарських книг, даний будинок був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], яка після смерті [PERSON] відповідно до ст. 549 Управільного Кодексу, в редакції 1963 року, прийняла спадщину після смерті чоловіка. Дані обставини, свідчать про правомірність набуття [PERSON] у володіння житлового будинку під літ. А-1. загальною площею 58.9 кв.м.. Таким чином, суд приходить до висновку, що домоволодіння № 16 по вул. Стрийській в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, яке згідно з технічним паспортом від 12.02.2002 року виготовленого Львівським бюро технічної інвентаризації складається з двох житлових будинків, один будинок позначений літ. А-1 складається з коридору площею 6.6 кв.м, ванної площею 3.8 кв.м., кухні площею 14.8 кв.м., житлової кімнати площею 19.0 кв.м. та житлової кімнати площею 14ю2 кв.м. загальною площею 58.9 кв.м.; другий будинок позначений літ. Б-1 складається з коридору площею 8.7 кв.м., житлової кімнати площею 24.7 кв.м., кухніплощею 9,7 кв.м., кладової площею 5.4 кв.м. та житлової кімнати площею 11.6 кв.м., загальною площею 60.1 кв.м. Крім того, вказаний житловий будинок складається з наступних господарських споруд та будівель: сарай поз. літ. В, сарай поз. літ. Г, вбиральня поз. літ. Д, сарай літ. Е, сарай літ. Ж, сарай літ. З, літня кухня літ. И, сарай літ. К, ворота 1, огорожа 2, колодязь літ. к, тамбур літ. 6-1., а також : земельна ділянка площею 0,6000 га. яка розташована на території [PERSON] сільської ради, передана для обслуговування житлового будинку і господарської будівлі та для ведення особистого підсобного господарства , про що свідчить держаний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 17005 від 07.10.1997 року виданного на підставі рішення [PERSON] сільської ради № 45 від 11.05.1995 року, ввійшла до складу спадкової маси після смерті [PERSON] Судом встановлено, що 29.06.2000 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в книзі нотаріальних дій під № 1536. відповідно до цього заповіту [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось, і з чого не складалось і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що за законом матиме право, заповіла позивачам за зустрічним позовом, [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що у визначений законом строк, спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] не вчинили жодних дій, якіб свідчили про прийняття спадщини, а тому у відповідності ч. 2 ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року, вважаються такими, що відмовились від прийняття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець ЇЇ прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно із ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що та дсолідено в ході судового розгляду, що протягом шести років до дня смерті [PERSON] проживала без реєстрації та доглядала за [PERSON], користувалася предметами домашньої обстановки, оплачувала комунальні послуги та земельний податок, отримала від [PERSON] усі правовстановлюючі документи на майно, які в подальшому представлені суду, отже після її смерті [PERSON], як спадкоємця за законом, фактично прийняла спадщину, оскільки володіла та управляла спадковим майном та не заявляла про відмову від спадщини, про такі дії для прийняття спадщини йдеться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме: на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до п. 65 Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997 року відповідно до п. 1ст. 549 ЦК і прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. А від так, [PERSON] вважається єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON], а тому, успадковане за [PERSON] майно, майнових прав на яке за життя [PERSON] не втратила, перейшло до складу спадкового майна після її смерті. 05 серпня 2012 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серія 1-СГ № 290501 видане 09.08.2012 року Сихівським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 502. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За життя, 01 лютого 2007 року на випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 67. Відповідно до цього заповіту [PERSON] заповіла все своє майно де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право своїй дочці [PERSON]. Судом встановлено, що за згодою між [PERSON] та [PERSON] спадкове майно матері виявили бажання розділити між собою в рівних частинах. Спадкоємці які мають право на обов'язкову частку в спадщині відсутні. Відповідно до ст. 1270 ЦК України встановлений законом шестимісячний строк, [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину. Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Оскільки спадкодавець [PERSON] за життя не встигла зареєструвати своє право власності на належний їй майно, позивачі змушені звертатися із позовом в порядку ст. 392 ЦК України. Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинами, суд приходить до висновку, що обраний позивачами за зустрічним позовом спосіб захисту прав є вірним, а позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed