Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради про переведення прав забудовника в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 24 квітня 2013 року помер її батько [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, що розташоване за адресою: Донецька область м. Покровськ, вул. Богдана Ступки,60. Вона як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.05.2017 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з тим, що мало місце будівництво нового житлового будинку з переобладнанням старого будинку під господарські будівлі, проте будинок не був введений до експлуатації, є самочинним переобладнанням. Просить перевести на неї права забудовника: а саме право на отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок та право на державну реєстрацію житлового будинку. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не з»явився, просив справу слухати без участі представника . Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 квітня 2013 року помер батько позивачки [PERSON] ( а.с. 15- 17). Позивачка як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, із заявою про відмову від спадщини звернулась дружина померлого, відповідачка по справі [PERSON] ( а.с. 31,33, 35). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.05.2017 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з тим, що мало місце будівництво нового житлового будинку з переобладнанням старого будинку під господарські будівлі, проте будинок не був введений до експлуатації, є самочинним переобладнанням.( а.с.3). Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: м. Красноармійськ, вул. Ватутіна, 60, що підтвердженно договором купівлі-продажу від 30.11.1985 року ( а.с.18-19). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 15.10.1987 року дозволено будівництво нового житлового будинку площею 57,1 кв.м. з переобладнанням старого будинку зі зносом тамбуру за адресою : м. Красноармійськ, вул. Ватутіна, 60 (а.с. 13). На підставі рішення № 315 комунального господарства виконкому Красноармійської міської ради [PERSON] надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку ( а.с. 14). Згідно із частиною першою\~статті 376 ЦК України\~самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій\~статті 376 ЦК України\~ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою\~статті 376 ЦК України\~право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта\~статті 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої\~статті 376 ЦК України\~випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої\~статті 376 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої\~статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу\~\~та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил\~\~у збудованому об'єкті нерухомості. Саме до таких правових висновків щодо застосування статей\~331,\~376 ЦК України\~дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа № 6-225цс14) та від 02 грудня 2015 року\~\~6-1328цс15. Законодавством встановлено спеціальний режим правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно. Як розяснено в п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»,\~відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» № 3038-VI (далі\~Закон № 3038-VI) право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених\~статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. Статтею 152 ЖК України\~(в редакції після внесення змін Законом України № 191-V111 від 12.02.2015 року) передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування житлового будинку і житлового приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання дозвільних документів, що дають право на їхї виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребувється. Прибудова\~це вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови жилого будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку. Інженерні системи загального користування\~це механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офі-ційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжу-ється внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме май-но та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Згідно з пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвента-ризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного коміте-ту будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 ро-ку за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі та споруди, прибудови до них, зведені до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пунктів 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у приват-ній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відве-деній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в екс-плуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів дер-жавного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлу-атацію обєктів будівництва ( втратила чинність ). Тобто до 05 серпня 1992 ро-ку не була передбачена процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребується введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти . Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвомдо 05 серпня 1992 року індивідуальних ( садибних ) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських ( присадибних ) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб держав-ної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складе-ний за результатами технічної інвентаризації ( лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року № 40-19-5376 «Щодо по-рядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» ). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на ново строєне нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва ( створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва ( створення майна). Судом встановлено, що спадковий житловий будинок був збудований у 1989 році, що підтверджується технічним паспортом ( а. с. 11-12). Відповідно до п. 8\~постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво\~\~здійснювалося\~\~згідно із законом, в то в разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки\~\~як забудовника\~\~входять до складу\~\~спадщини. Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР (в редакції від 08.07.1970 року) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. В подальшому статтею 30 ЗК УРСР (в редакції від 18.12.1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених\~статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог\~статті 23 цього Кодексу. Вищий господарський суд в постанові від 22.09.2015 року у справі № 922/2257/14 зазначив, що при виникненні у іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без «оформлення» припинення права будь-якими актами та документами. Вказана норма є імперативною, і відступ від неї на підставі договору не допускається. Тобто у всіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об»єкти. Подальша реєстрація земельної ділянки та права на земельну ділянку повинні бути здійсненні лише з метою запобігання спробам та створення можливості для наступного відчуження земельної ділянки за договором. Аналогічні правові позиції надані в постанові ВСУ від 11.02.2015 року в справі № 6-2 цс15. Отже,при придбанні [PERSON] у [PERSON] житлового будинку , що розташований за адресою: м. Красноармійську, вул. Ватутіна, 60, за договором купівлі-продажу від 30.11.1985 року, до [PERSON] перейшло право користування земельною ділянкою, що розташована за вищевказаною адресою. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Таким чином, зважаючи\~\~на відсутність у померлого [PERSON]В, який завершив будівництво\~в 1989 році, дозвіл на яке було отримано ним у встановленому законом порядку,\~ висновку про технічний стан будівлі,\~\~\~суд вважає, що спадкодавець дійсно не набув статусу власника житлового будинку,\~\~і відповідно\~\~ позивачка, як спадкоємець\~за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті свого батька не може\~\~набути\~\~на нього\~\~право власності в порядку спадкування, \~до неї перейшли лише визначені права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини, злкрема право забудовника, які, в свою чергу, передбачають собою здійснення всіх необхідних дій для набуття права власності на визначене нерухоме майно - житловий\~будинок. Разом з тим, позовні вимоги, заявлені саме до [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки заявлені до неналежного відповідача . Враховуючи, що [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої заяви відмовилась від спадщини, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, належним відповідачем в даній справі є саме [PERSON] міська рада, вимоги до якої підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial