Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], Захарівської РДА Одеської області та з урахуванням неодноразових подальших уточнень просили суд: встановити факт прийняття спадщини, визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації № 437/2004 від 26 жовтня 2014 року, державний акт на право власності на земельну ділянку та визнати право на частку земельної ділянки. Свої вимоги з уточненнями обґрунтовують тим, що мати позивачів [PERSON] володіла правом на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Правда» Фрунзівського району Одеської області, розміром в 7,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Вказане право належало їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 20 вересня 1996 року. Відповідно до заповіту, посвідченого 06 червня 1988 року за реєстровим номером 26 виконкому Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все своє майно сину та брату позивачів відповідно [PERSON] [INFO] в с. Гедеримове Фрунзівського району Одеської області померла [PERSON] Позивачі на день смерті матері вони були непрацездатними за віком та прийняли її спадщину шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, а тому незалежно від змісту її заповіту набули право на обов'язкову частку у її спадщині у розмірі 2/9 за кожною. Зазначають, що брат позивачів [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне матері право на земельну частку (пай) у повному обсязі, здійснив виділ цієї частки на місцевості та за розпорядженням Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області йому було надано у власність виділену за паєм матері земельну ділянку та видано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказують, що після смерті брата [PERSON] [INFO] право на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом оформив його син - відповідач у справі [PERSON] Позивачі вважають, що оскільки зазначені вище правовстановлюючі документи та розпорядження райдержадміністрації видавались та приймались без урахування їх права на обов'язкову частку у спадщині матері - то їх необхідно визнати недійсними, а також визнати право позивачів на частку 2/9 за кожною на вказані земельну частку (пай) матері та виділену за нею земельну ділянку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 12 вересня 2017 року задоволено клопотання позивачів та витребувано від Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи № 214/02 щодо майна [PERSON] та копію спадкової справи № 476/15 щодо майна [PERSON] (т. 1 а.с. 41-42). Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача Захарівську районну державну адміністрацію Одеської області (т. 1 а.с. 218-219). У судовому засіданні позивач [PERSON], яка за довіреністю представляє інтереси позивача [PERSON], та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, додатково пояснили, що позивачі прийняли спадщину своєї матері шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки після її смерті, взяли у власність належне їй майно, а саме: діжки, прес для винограду, ліжка, посуд та інше. Крім цього, вказали, що покійний брат [PERSON] за життя надавав їм частину орендної плати за спірну земельну ділянку, а оспорювані ними документи на земельну частку (пай) матері та виділену за нею земельну ділянку вони отримали після смерті брата [PERSON] Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що він єдиний спадкоємець свого батька [PERSON] При цьому, в судовому засіданні не заперечував того факту, що у січні 2002 року, після смерті матері позивачів, [PERSON] та [PERSON] забрали з її будинку належне їй майно. В подальшому розгляд справи відкладався на 28.12.2017. Відповідач [PERSON] в судове засідання 28.12.2017 року не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання в порядку визначеному ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що підтверджується протоколом судового засідання від 19.12.2017, розпискою останнього від 19.12.2017 (т.1 а.с. 235). Частиною 1 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В сукупності вищевикладеного, враховуючи те, що відповідач, в силу приписів ст. 128 ЦПК України, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, те, що відповідно до присів ст. 210 ЦПК України строк розгляду справи на дату винесення рішення закінчився, а судом вчинені всі необхідні процесуальні дії необхідні для розгляду справи по суті, в тому числі щодо забезпечення участі у справі відповідача, передбачені нормами чинного законодавства, а також думку учасників справи, суд вважає за необхідне, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, принципів диспозитивності, змагальності, об'єктивності та необхідності дотримання як прав позивача так і прав відповідача, розглядати справу за наявними в матеріалах справи доказами. В судовому засіданні представник Захарівської райдержадміністрації Одеської області позов не визнала посилаючись на те, що оспорюване позивачами розпорядження і виданий на його підставі державний акт були видані правомірно згідно наданих до державної адміністрації документів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що відповідно до копії сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] виданого 20 вересня 1996 року Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області та зареєстрованого 20 вересня 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 704, [PERSON] мала право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Правда» Фрунзівського району Одеської області розміром 7,9 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (т. 1 а.с. 66). Згідно з копією заповіту, посвідченого 06 червня 1988 року за реєстровим № 26 виконавчого комітету Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідала все своє майно [PERSON] (т. 1 а.с. 64). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого на підставі запису за № 15 складеного 21 січня 2002 року Затишанською селищною радою Фрунзівського району Одеської області, [PERSON] померла [INFO] в селі Гедеримово Фрунзівського району Одеської області (т. 1 а.с. 62). Родинні відносини позивачів зі своєю матір'ю підтверджені наступними документами: - копією свідоцтва про народження [INFO] [PERSON], виданим згідно запису за № 270 поновленого 14 липня 1956 року Фрунзівським райбюро ЗАГС Одеської області, у якому її матір'ю вказана [PERSON] (т. 1 а.с. 15); - копією свідоцтва про одруження, виданим згідно запису [NUMBER] складеного 04 лютого 1962 року Затишанською селищною радою Фрунзівського району Одеської області, за яким [PERSON] після одруження з [PERSON] присвоєне прізвище «[PERSON]» (а.с. 16); - копією свідоцтва про народження [INFO] [PERSON], виданим згідно запису за № 50 поновленого 27 серпня 1945 року Фрунзівським райбюро ЗАГС Одеської області, у якому її матір'ю вказана [PERSON] (т. 1 а.с. 17); - копією свідоцтва про одруження, виданим згідно запису № 5 складеного 22 лютого 1965 року Василівською сільською радою Фрунзівського району Одеської області, за яким [PERSON] після одруження з [PERSON] присвоєне прізвище «[PERSON]» (т. 1 а.с. 18). У спадковій справі № 214/02 заведеній Фрунзівською державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна [PERSON], померлої [INFO], наявні засвідчені копії зазначених вище сертифікату, заповіту і свідоцтва про смерть та інші документи, зокрема: - копія заяви від 24 жовтня 2002 року [PERSON] про прийняття за заповітом матері її спадщини у вигляді посвідченого сертифікатом права на земельну частку (пай) та відсутність інших спадкоємців, передбачених ст. 535 ЦК України, факт прийняття спадщини перевірено нотаріусом за поданим сертифікатом (т. 1 а.с. 61); - копія свідоцтва про народження [PERSON], у якому його матір'ю вказана спадкодавець [PERSON] (т. 1 а.с. 65); - копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24 жовтня 2002 року у цій спадковій справі за реєстром № 1593, згідно з яким [PERSON] на підставі зазначеного вище заповіту є спадкоємцем належного померлій [PERSON] права на земельну частку (пай) (т. 1 а.с. 68). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дали суду однакові за своїм змістом пояснення, а саме зазначили, що особисто знають позивачів та їхню матір [PERSON], померлу у січні 2002 року в селі Гедеримове Фрунзівського району Одеської області. В судовому засіданні підтвердили, що позивачі у поминальний 40-й день з дня смерті матері забрали собі з належного їй будинку меблі, діжки, прес для вина та інше майно. До зазначених вище обставин судом застосовуються положення чинного на час відкриття спадщини [PERSON] [INFO] Цивільного кодексу Української РСР, який передбачав наступне. Так, відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно із ст. 535 ЦК Української РСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до змісту статей 548 та 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину , зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Положення статті 37 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (діючої на час виникнення цивільно - правових відносин) визначало, що непрацездатними визнаються особи, якщо вони є інвалідами або досягли: чоловіки - 60 років, жінки - 55 років. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на той час, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та положення чинного на час відкриття спадщини законодавства, суд приходить до висновку, що позивачі мали право на обов'язкову частку у спадщині своєї матері, оскільки на день її відкриття були непрацездатними за віком - [PERSON] виповнилось 60 років, а [PERSON] 56 років. Також, суд вважає, що позивачі прийняли спадщину своєї матері шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки на 40-й день з дня смерті спадкодавця, тобто у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, взяли у свою власність належне спадкодавцю майно. З урахуванням викладеного, виходячи з встановленого судом факту прийняття спадщини, позивачі набули право на спадкове майно своєї матері, незалежно від змісту її заповіту на користь сина спадкодавця [PERSON], кожна у розмірі 2/9 частки (2/3 х 1/3) належного покійній матері права на земельну частку (пай), а [PERSON] за заповітом матері набув право на 5/9 (1 - 2/9 - 2/9) права на земельну частку (пай). Пунктами 16 і 17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до розпорядження голови Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 26 жовтня 2004 року за № 437/2004, за результатами розгляду технічної документації по передачі земельних часток (паїв) в натурі та складання державних актів на право власності на земельну ділянку громадянам на території Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, було вирішено передати у власність громадянам земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього ТОВ «Правда» Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області (т. 1 а.с. 207). Згідно з додатком до цього розпорядження, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,10 га (т. 1 а.с. 209). В акті від 27 жовтня 2004 року про перенесення в натуру меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків зазначено, що згідно цього розпорядження проведено встановлення меж земельної ділянки [PERSON] як власнику сертифіката [NUMBER] (т. 1 а.с. 12). У державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданому 25 липня 2005 року Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі зазначеного розпорядження та зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010553600551, вказано, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,10 га на території Затишанської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером [NUMBER] (т. 1 а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого на підставі актового запису № 209 складеного 25 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] в смт. Затишшя Фрунзівського району Одеської області (т. 1 а.с. 72). У спадковій справі № 476/2015 заведеній щодо майна [PERSON] Великомихайлівською районною державною нотаріальною конторою та переданій до Фрунзівської районної державної нотаріальної контори Одеської області наявні засвідчені копії наступних документів: - копія заповіту, посвідченого 14 серпня 2015 року в реєстрі за № 23 Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області, за яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав засноване ним селянське (фермерське) господарство «Топольницький» код з ЄДРПОУ 19198654 та належну йому на праві постійного користування земельну ділянку площею 50,00 га для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON]. (т. 1 а.с. 81); - копія заповіту, посвідченого 14 серпня 2015 року за реєстровим № 17 Перехрестівської сільської ради Фрунзівського району Одеської області, за яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав [PERSON], [INFO], грошові вклади, включаючи відсотки та інші нарахування, які знаходяться на рахунках відкритих у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (т. 1 а.с. 85); - копія заяви від 25 вересня 2015 року відповідача [PERSON] про прийняття з усіх підстав спадщини свого батька [PERSON] (т. 1 а.с. 70); - копія свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], виданого на підставі запису № 163 від 09 грудня 1961 року у книзі реєстрації актів про народження Роговскої сільради Тімашевського району Краснодарського краю РРФСР, в якому його батьком вказаний [PERSON] (т. 1 а.с. 92); - копія заяви від 07 червня 2017 року відповідача [PERSON] про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом щодо належної батьку [PERSON] земельної ділянки (т. 1 а.с.175); - копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07 червня 2017 року, за яким земельна ділянка площею 4,1039 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером [NUMBER] розташована на масиві [NUMBER] ділянка [NUMBER] на території Затишанської склищної ради Фрунзівського району Одеської області перебуває у приватній власності [PERSON] на підставі розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 26 жовтня 2004 року за № 437/2004 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25 липня 2005 року (т. 1 а.с. 180); - копія свідоцтва про право на спадщину за законом видане 07 червня 2017 року за реєстровим № 730, державним нотаріусом Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, за яким [PERSON] є спадкоємцем за законом померлого [PERSON] і спадковим майном є зазначена вище спірна земельна ділянка (т. 1 а.с. 187); - копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 червня 2017 року за індексним номером 35564526 про реєстрацію вказаного права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку (т. 1 а.с. 189). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року № 1377-VIII, перейменовано в Одеській області Фрунзівський район на Захарівський район; селище міського типу Фрунзівка Фрунзівського району на селище міського типу Захарівка. При визначенні питання щодо наявності або відсутності підстав для задоволення позову, суд виходить з чинних положень статті 1218 ЦК про те, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а стаття 1301 цього Кодексу передбачає, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] за заповітом матері набув право на 5/9 частки у праві на земельну частку (пай) та ця земельна частка (пай) була виділена у натурі у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером [NUMBER] розташованої на масиві [NUMBER] ділянка [NUMBER] на території Затишанської склищної ради Фрунзівського (тепер Захарівського) району Одеської області. Оскільки, заповітів щодо цієї земельної ділянки [PERSON] не залишав, то після його смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої входить право власності на 5/9 частки у праві власності на вказану земельну ділянку. Що стосується вимог позивачів про визнання недійсним розпорядження Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області від 26 жовтня 2004 року за № 437/2004 (в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON].) та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25 липня 2005 року виданого на підставі вищевказаного розпорядження то суд приходить до наступного. Так, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Судової палати у цивільній справі Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. у справі № 6-57цс13 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Статтею 140 Земельного кодексу України визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Зазначений висновок відображено в постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6 - 46цс14. Зазначені вище обставини та положення законодавства надають суду підстави дійти до висновку, що виходячи із наявного у кожної з позивачів права на 2/9 частки у праві на спірну земельну частку (пай) та виділену за ним земельну ділянку необхідно визнати частково недійсним вказане розпорядження райдержадміністрації та недійсним виданий на його підставі державний акт, які не враховують зазначеного права позивачів. З цих же підстав необхідно визнати частково недійсним і видане відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, яке не враховує встановленого судом права кожної з позивачів на 2/9 частки у праві на земельну частку (пай) так і на виділену за цим правом у натурі (на місцевості) земельну ділянку площею 4,1039 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташовану на території Затишанської селищної ради Фрунзівського (тепер Захарівського) району Одеської області, масив [NUMBER], ділянці [NUMBER]. Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктами 3, 8, 9 частини 1 статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, оскільки, зазначені вище правовстановлюючі документи щодо спірного спадкового майна матері позивачів [PERSON] видані на ім'я померлого брата позивачів [PERSON] та його сина відповідача [PERSON] визнані судом як частково недійсні, то для захисту порушених майнових прав позивачів необхідно також визнати за ними зазначене вище право на відповідну частину спірного спадкового майна. Отже, з огляду на викладене, позов підлягає задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та думку представника позивача судові витрати залишаються за позивачами.

Outcome: approved