Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивачка 18 липня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 3-6). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07 березня 2008 року по 04 червня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. [INFO] року у сторін народилась дитина - [PERSON]. 15 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Починаючи з цього часу батько дитини участь у вихованні та утриманні дитини не приймає, тим самим усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Дитина проживає разом із позивачкою та бабусею - [PERSON], які задля повноцінного розвитку мають намір забезпечити повноцінний відпочинок неповнолітньому [PERSON] поїздкою до Російської Федерації та Республіки Білорусь у період з 01.08.2016 року по 01.09.2017 року. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон для оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини, але відповідач відмовляється засвідчити такий дозвіл нотаріально, у зв'язку із чим, вона вимушений була звернутися до суду з даним позовом. Посилаючись на викладене позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з 01.08.2016 року по 01.09.2017 року за межі України до Російської Федерації та Республіки Білорусь неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі бабусі [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] року народження; надати дозвіл на виготовлення проїзного документу для неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO]. Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду її представник за довіреністю - [PERSON], надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 27). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату (а.с.25). Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 07 березня 2008 року, який розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року (а.с.9) В період шлюбу у сторін народився [PERSON], [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис №796 (а.с. 7). Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця доживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч.2, ч. 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані готувати її до - самостійного життя. Відповідно до ч.7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Тому суд на підставі викладеного приходить до висновку щодо доцільності надати дозвіл виготовлення проїзного документа для неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO] року народження. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд дійшов висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial