Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку, просять суд виселити відповідача [PERSON] з житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, також стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог позивачів за їх безпідставністю та просили відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Позивачка [PERSON] є співвласницею квартири (1/2 частини), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частини квартири належить на праві власності її дочці позивачці [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло ( а.с.18) В даній квартирі, яка належить позивачам на праві особистої приватної власності, також проживає колишній зять [PERSON] [PERSON] . 18 квітня 2019 року шлюб між відповідачем та позивачкою [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією заочного рішення суду від 18.04.2019 ( а.с. 17). Після розірвання шлюбу, відповідач залишився проживати в квартирі позивачок. Позивачі не бажають, щоб [PERSON] й надалі проживав у квартирі, яка перебуває у їх власності, оскільки його проживання на їх переконання перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника нерухомого майна і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали покази виключно в частині характеристики відповідача. Доказів того, що відповідач пов`язаний спільним побутом із позивачами у судовому засіданні не надано, а отже його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Враховуючи зазначене вище, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судові витрати позивачів слід стягнути з відповідача так як позов задовольняється. На підставі викладеного,

Outcome: approved