Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, розподіл майна подружжя та стягнення суми. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог [PERSON] зазначила, що 02.06.1996 року вона вийшла заміж за [PERSON], під час спільного шлюбу народилась дитина [PERSON], [INFO]. 17.03.2014 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Під час перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем було набуто майно, яке складається з автомобіля марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER], вартістю 95473,87 грн., відповідно до Висновку № 5 з оцінки легкового автомобіля [NUMBER] від 12.02.2015 року, складеного ТОВ АТК «Експерт-Сервіс». 10.04.2009 року автомобіль марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER] був зареєстрований у МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області на [PERSON]. Позивачка зазначає, що нею було запропоновано відповідачу поділити майно, яке було ними придбано за роки подружнього життя, коли вели спільне господарство, шляхом складання відповідного договору, але відповідач [PERSON] від складання договору про поділ майна, в порядку передбаченому ст. 372 ЦК України відмовився, у звязку з чим позивачка змушена була звернутись до суду з даним позовом. Позивачка вказує, що їй стало відомо, про те що відповідач намагався відчужити автомобіль марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER], ? частина якого належить і позивачці на праві спільної сумісної власності, тому 12.08.2014 року нею було подано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 12.08.2014 року було задоволено клопотання позивачки про забезпечення позову та накладено арешт на і заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо автомобіля марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER]. 12.08.2014 року відповідачем було відчужено автомобіль марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER] [PERSON], шляхом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. 13.08.2014 року у свою чергу [PERSON] відчужила вказаний транспортний засіб шляхом укладення договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу з матірю відповідача [PERSON] [PERSON]. Позивачка зазначає, що грошових коштів від продажу [PERSON] спірного автомобіля [PERSON], що належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності, [PERSON] позивачці не надав, у звязку з чим позивачка вважає, що відповідач незаконно продав транспортний засіб, ? частина якого належала позивачці на праві спільної сумісної власності. У звязку з вищевикладеним позивачка відповідно до уточненої позовної заяви від 17.02.2015 року, просить суд на підставі положень Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України розділити спільно нажите майно подружжя, визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER], які укладені 12.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], 13.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], сторони повернути у первісний стан, зобовязавши повернути спірний автомобіль первісному власнику та стягнути кошти за укладеними договорами купівлі-продажу, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля. Стягнути з [PERSON] на користь позивачки сплачений нею судовий збір в розмірі 426,00 грн. та судовий збір за вимогу немайнового характеру у розмірі 609,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь позивачки витрати за проведення судової оціночної експертизи в розмірі 1000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги від 17.02.2015 року та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача-1 [PERSON] заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог позивачки та надала до суду свої заперечення проти позову. В своїх запереченнях представник відповідача зазначає, що основною метою звернення до суду позивачки [PERSON] з таким позовом є застосування наслідків недійсності правочину (реституції). Представник відповідача-1, зазначає, що з позовних вимог незрозуміло, яке відношення має позивач [PERSON] до вирішення не власних проблем, а саме питань, які склалися між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (п.п. 2, 3, 4, 5, 6): Так у п. 3 та 5 своїх позовних вимог [PERSON] просить від імені [PERSON] зобовязати [PERSON] повернути спірний автомобіль [PERSON] та ще і стягнути на її користь грошові кошти; у п. 4 та 6 позивач просить від імені [PERSON] зобовязати [PERSON] повернути йому спірний автомобіль та ще і стягнути на його користь грошові кошти; Представник відповідача вважає, що позивачем [PERSON] не надано суду та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладання договорів, які вона вимагає визнати недійсними, як і не надано доказів вартості спірного майна. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.06.21996 року. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2014 року шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме 6 квітня 2009 року, був придбаний автомобіль марки DAEWOO-FSOLANOS, що підтверджується договором № 112071-D00188 купівлі-продажу автомобіля. Вартість автомобіля, відповідно до договору купівлі-продажу, складає 76610 (Сімдесят шість тисяч шістсот десять) гривень. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль був зареєстрований за [PERSON]. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З довідки-рахунку № 624863, від 12 серпня 2014р., вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Автохаус 2011» продано та видано [PERSON] автомобіль DAEWOO-FSO LANOS TF 69Y вартістю 40000 (Сорок тисяч) гривень. Відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Тобто з зазначених документів вбачається, що ТОВ «Автохаус 2011» є суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів, та у якого [PERSON] придбала автомобіль DAEWOO-FSOLANOSTF 69Y. Таким чином, представник відповідача-1 вказує, що між [PERSON] та [PERSON] не укладалося будь-яких договорів, а автомобіль був придбаний через комісійну торгівлю і продавцем є ТОВ «Автохаус 2011», тому неможливо визнати недійсним договір, укладений між [PERSON] та [PERSON], як того бажає позивач у п. 4,6 позовних вимог, оскільки такого не існує. В подальшому [PERSON] уклала договір комісії з ТОВ «Автохаус 2011», на підставі якого останнє здійснило продаж автомобіля, та на підставі якого була видана довідка-рахунок від 13.08.2014р., що підтверджується довідкою-рахунка № 625835 від 13 серпня 2014р.,виданої ТОВ «Автохаус 2011», та з якої вбачається, що автомобіль DAEWOO-FSOLANOSTF 69Yбув проданий [PERSON] за ціною 40000 (Сорок тисяч) гривень. На підставі вищезазначеної довідки-рахунка відбулася реєстрація транспортного засобу в органах ДАІ на [PERSON]. Стаття 328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності набуття права власності. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року згідно до частини п'ятої ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмпується. Представник відповідача-1 вважає, що у задоволенні позовних вимог щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними з поверненням сторін в первісний стан, має бути відмовлено з наступних підстав: По-перше, як зазначено вище, договорів, які позивач вказує у своєму позові, а саме договорів купівлі-продажу автомобіля марки DAEWOO-FSOLANOS, 1) укладений 12.08.2014р. між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони; 2) укладений 13.08.2014р. між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони - не існує. Тому вони не можуть бути визнані недійсними; Вимоги [PERSON] щодо зобовязань [PERSON] повернути [PERSON] спірний автомобіль, та зобовязань стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля, на думку представника відповідача-1 не можуть бути навіть предявлені, оскільки позивач взагалі не є стороною правочину. По-друге, позовна вимога щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя, шляхом виділення у власність позивача грошової компенсації у розмірі вартості ? частини автомобіля, не передбачає повернення у первісний стан сторін за договором. Незрозуміло навіщо взагалі визнавати договори недійсними, якщо позивачка не бажає залишати за собою право власності на спірний автомобіль, як на спільне майно подружжя, а бажає отримати грошову компенсацію. Також представник відповідача-1 вважає за необхідне звернути увагу на обґрунтування розміру компенсації, яку позивач вимагає стягнути з відповідача у якості компенсації: підтвердження ціни позову у розмірі 42561 гривні, надано у вигляді звіту з оцінки легкового автомобіля, який виконаний ТОВ «Оціночно-консалтингова фірма «Бізнес-Експерт-Сервіс», та який доданий до уточненої позовної заяви від 18.08.2014р. Оскільки оцінка автомобіля проводилася без візуального огляду автомобіля, про що зазначено у звіті, лише на підставі копії даних виписки про реєстрацію з національної автоматизованої інформаційної системи Державтоінспекції, відповідач заперечував проти визначеної вартості майна. На підставі клопотання представника позивача Ухвалою суду від 11 грудня 2014р. було призначено проведення судової-оціночної експертизи, відповідно до якої проведення експертизи доручено експертам ТОВ АТК «Експерт-сервіс» при Міському ДАІ м. Запоріжжя, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 96Б. До матеріалів справи долучений висновок експертизи № 5 від 12 лютого 2015р., який, на погляд представника відповідача-1, не може бути прийнятим у якості доказів по справі, оскільки зроблений Дочірнім підприємством «Експерт-сервіс Авто» в м. Запоріжжі, якому не було доручено проведення судової експертизи щодо встановлення ринкової вартості спірного автомобіля. За замовленням відповідача [PERSON] був зроблений звіт з оцінки майна, який виконаний ТОВ «Оціночно-консалтингова фірма «Бізнес-Експерт-Сервіс», тобто тією ж самою установою, до якої зверталася позивачка, але на підставі документів, які лягли в основу проведення експертизи № 5 від 12 лютого 2015р., зроблений Дочірнім підприємством «Експерт-сервіс Авто» в м. Запоріжжі, а саме: протокол огляду транспортного засобу від 20 січня 2015р., фото таблиць від 20.01.2015р., тобто на підставі тих самих вихідних даних, на яких виконана експертиза № 5 від 12.02.2015р.. Згідно звіту про оцінку легкового автомобіля DAEWOO-FSOLANOS визначена величина ринкової вартості спірного автомобіля, що на дату проведення огляду (20 січня 2015р.) становить 50210 (Пятдесят тисяч двісті десять) гривень. Крім того, представник відповідача-1 вважає що матеріали справи містять довідку-рахунок № 624863, від 12 серпня 2014р., з якої вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Автохаус 2011» продано та видано [PERSON] автомобіль DAEWOO-FSOLANOSTF 69Y вартістю 40000 (Сорок тисяч) гривень. Слід зазначити, що при укладанні будь-якого договору щодо відчуження транспортного засобу, його у будь-якому разі досліджує експерт та визначає вартість. Таким чином, представник відповідача-1 вважає, що при постановленні рішення, у разі задоволення позовних вимог, суду необхідно враховувати саме вартість спірного автомобіля, яка зазначена у довідці-рахунку від 12 серпня 2014р. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] судового збору за вимогу немайнового характеру та судових витрат за проведення експертизи, представник відповідача-1 зазначає наступне: незрозуміло, які саме позовні вимоги із зазначених, позивач відносить до немайнових, та відповідно до якого пункту Закону України «Про судовий збір» сплачено 609 грн. Якщо позивач помилково заплатив судовий збір, то це не провина відповідача та ці грошові кошти не повинні бути стягнуті з [PERSON] Також представник відповідача-1 зазначає, що на підтвердження витрат за проведення судової експертизи, позивачем надано квитанцію на 1000 гривень. Але з зазначеної квитанції вбачається, що вона надана спеціалістом-автотовароведом [PERSON], грошові кошти прийняті від [PERSON] При цьому квитанція містить відбиток печатки фізичної особи-підприємця [PERSON] Але ж проведення судової експертизи, відповідно до ухвали суду, доручалося ПП «»АВТО СЕРВІС». Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).У даному випадку позивач [PERSON], у якої відсутні зобов'язальні правовідносини з [PERSON] та [PERSON], подала позов про визнання недійним правочинів, стороною в яких вона не є. За таких обставин, представник відповідача-1 вважає, що захист прав позивача [PERSON] шляхом пред'явлення позову про визнання недійсним договорів купівлі-продажу автомобіля, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], а з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, не є належним способом судового захисту. Крім того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, представник відповідача-1 вважає, що взагалі матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог: а саме договорів, які вимагає визнати недійсними позивач, вартість майна, яке позивач бажає поділити, у звязку з чим у задоволенні позову прошу відмовити. Відповідач-2 [PERSON] в судове засідання не зявилась, судом направлялись судові повістки про виклик до суду, але відповідач їх не отримує та на адресу суду повертаються конверти за закінченням строку зберігання. Раніше відповідач-2 надавала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач-3 [PERSON] до суду не зявилась, повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не надала. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 02.06.1996 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], під час спільного шлюбу народилась дитина [PERSON], [INFO]. 17.03.2014 року, шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Під час перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем було набуто майно, яке складається з автомобіля марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER], вартістю 95473,87 грн., відповідно до Висновку № 5 з оцінки легкового автомобіля [NUMBER] від 12.02.2015 року, складеного ТОВ АТК «Експерт-Сервіс». 10.04.2009 року автомобіль марки DAEWOO-FSO LANOS, тип: легковий седан, номер кузова [NUMBER], колір: зелений, державний номер [NUMBER] був зареєстрований у МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області на [PERSON]. Суд погоджується з позицією представника відповідача-1, що основною метою звернення позивачки до суду з таким позовом є застосування наслідків недійсності правочину (реституції). У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу, які укладені між [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] та [PERSON], а також повернути сторони у первісний стан. Визнання правочину недійсним, як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів, застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, відповідно до роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Відповідно, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним правочину, стороною в якій така особа не є, тобто із застосуванням правового механізму, встановленого ч. 1 ст. 216 ЦК України, незалежно від того, відповідає чи не відповідає спірний правочин закону, оскільки фактичним результатом задоволення такого позову є застосуванням судом наслідків недійсності правочину, які стосуються сторін правочину і не поширюються на права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не будучи стороною правочину. З позовних вимог незрозуміло, яке відношення має позивачка [PERSON] до вирішення не власних проблем, а саме питань, які склалися між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (п.п. 2, 3, 4, 5, 6): Так у п. 3 та 5 своїх позовних вимог [PERSON] просить від імені [PERSON] зобовязати [PERSON] повернути спірний автомобіль [PERSON] та ще і стягнути на її користь грошові кошти; у п. 4 та 6 позивач просить від імені [PERSON] зобовязати [PERSON] повернути йому спірний автомобіль та ще і стягнути на його користь грошові кошти; Представник відповідача вважає, що позивачем [PERSON] не надано суду та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладання договорів, які вона вимагає визнати недійсними, як і не надано доказів вартості спірного майна. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.06.21996 року. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2014 року шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме 6 квітня 2009 року, був придбаний автомобіль марки DAEWOO-FSOLANOS, що підтверджується договором № 112071-D00188 купівлі-продажу автомобіля. Вартість автомобіля, відповідно до договору купівлі-продажу, складає 76610 (Сімдесят шість тисяч шістсот десять) гривень. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль був зареєстрований за [PERSON]. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до п. 22, 30 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З довідки-рахунку № 624863, від 12 серпня 2014р., вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Автохаус 2011» продано та видано [PERSON] автомобіль DAEWOO-FSO LANOS TF 69Y вартістю 40000 (Сорок тисяч) гривень. Суд вважає, що у звязку з тим, що при укладанні договорів купівлі-продажу 12.08.2015 року та 13.08.2015 року, під час яких спірний автомобіль знаходився у власності відповідачів менше однієї доби, тому вказана довідка-розрахунок № 624863, згідно якої вартість автомобіля становить 40000,00 грн. є заниженою та необґрунтованою. Тому суд не приймає її до уваги Відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] не укладалося будь-яких договорів, а автомобіль був придбаний через комісійну торгівлю і продавцем є ТОВ «Автохаус 2011», тому неможливо визнати недійсним договір, укладений між [PERSON] та [PERSON], як того бажає позивач у п. 4,6 позовних вимог, оскільки такого не існує. В подальшому [PERSON] уклала договір комісії з ТОВ «Автохаус 2011», на підставі якого останнє здійснило продаж автомобіля, та на підставі якого була видана довідка-рахунок від 13.08.2014р., що підтверджується довідкою-рахунка № 625835 від 13 серпня 2014р.,виданої ТОВ «Автохаус 2011», та з якої вбачається, що автомобіль DAEWOO-FSOLANOSTF 69Yбув проданий [PERSON] за ціною 40000 (Сорок тисяч) гривень. На підставі вищезазначеної довідки-рахунка відбулася реєстрація транспортного засобу в органах ДАІ на [PERSON]. Стаття 328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності набуття права власності. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року згідно до частини п'ятої ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмпується. Суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними з поверненням сторін в первісний стан, не підлягають задоволенню. Договорів, які позивач вказує у своєму позові, а саме договорів купівлі-продажу автомобіля марки DAEWOO-FSOLANOS, 1) укладений 12.08.2014р. між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони; 2) укладений 13.08.2014р. між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони не існує. Тому вони не можуть бути визнані недійсними; Відповідно до змісту ч. 3 ст. 215 ЦК України та роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином, вимоги [PERSON] щодо зобовязань [PERSON] повернути [PERSON] спірний автомобіль, та зобовязань стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля, не можуть бути предявлені, оскільки позивач взагалі не є стороною правочину. Позовна вимога щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя, шляхом виділення у власність позивача грошової компенсації у розмірі вартості ? частини автомобіля, не передбачає повернення у первісний стан сторін за договором. Незрозуміло навіщо взагалі визнавати договори недійсними, якщо позивачка не бажає залишати за собою право власності на спірний автомобіль, як на спільне майно подружжя, а бажає отримати грошову компенсацію. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] судового збору за вимогу немайнового характеру незрозуміло, які саме позовні вимоги із зазначених, позивач відносить до немайнових, та відповідно до якого пункту Закону України «Про судовий збір» сплачено 609 грн. Якщо позивач помилково заплатив судовий збір, то це не провина відповідача та ці грошові кошти не повинні бути стягнуті з [PERSON] Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).У даному випадку позивач [PERSON], у якої відсутні зобов'язальні правовідносини з [PERSON] та [PERSON], подала позов про визнання недійним правочинів, стороною в яких вона не є. За таких обставин, захист прав позивача [PERSON] шляхом пред'явлення позову про визнання недійсним договорів купівлі-продажу автомобіля, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], а з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, не є належним способом судового захисту. Отже суд вважає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження позовних вимог стосовно визнання договорів купівлі-продажу спірного автомобіля недійсними. На думку суду позовні вимоги [PERSON] щодо розділу майна подружжя і стягнення ? частини суми майна подружжя є такими, що підлягають задоволенню. У звязку з вищевикладеним суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial