Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом, який підтримала в судовому засіданні і просила стягнути з відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] кошти в сумі 8042 грн., з яких: кошти сплачені за договором від 22.06.2014 року в сумі 3228 грн., моральна шкода в сумі 1000 грн., неустойка розміром 0,1 % від вартості договору за кожен день простроченого терміну за 304 доби, а решту коштів, які ще не сплачено нею в ПАТ «Альфа-Банк» згідно кредитного договору від 22 червня 2014 року повернути до банківської установи в сумі 3816 грн., мотивуючи тим, що 22 червня 2014 року між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір про надання послуг, який був підписаний обома сторонами та скріплений печаткою виконавця. Відповідно до умов договору, виконавець робіт повинен був організувати установку та передати у власність замовнику пластикові вікна, які у договорі зазначені як ПВХ конструкції або «Вироби», а замовник зобов'язаний оплатити вартість виробів та наданих виконавцем послуг на загальну суму 4433,65 грн. На виконання п. 3.1 договору, яким передбачено обов'язок замовника оплатити повну вартість виробів та послуг, ПАТ «Альфа-Банк», в особі [PERSON], який на підставі довіреності №493/13 від 25 липня 2013 року, уклав з нею кредитний договір №401626433 від 22.06.2014 року, згідно п. 2.1 якого надано суму кредиту 7042,57 грн. Протягом періоду з липня 2014 р. по травень 2015 року нею були внесені суми на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом в сумі 3228 грн. Відповідно до п. 3.2 договору, після виконання п. 3.1 виконавець зобов'язаний передати у власність замовника вироби із ПВХ конструкцій протягом 30 робочих діб з моменту підписання договору, тобто до 30 серпня 2014 року. Станом на 01 вересня 2014 року вона не отримала від відповідача жодних телефонних дзвінків або інших будь-яких повідомлень про дату передачі виробів, тому вона особисто телефонувала до відповідача, на що їй відповіли, що замовлення буде виконано. На її претензію відповідач відмовився надати оплачений товар, але пообіцяв передати та установити пластикові вікна до кінця вересня 2014 року. Однак, на даний час відповідач відмовляється передати їй у власність замовлений товар або повернути у добровільному порядку сплачені нею кошти, на її телефонні дзвінки відповідач не відповідає, тому вона вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Враховуючи вказані обставини, просила позов задоволити в повному обсязі. Відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, що підтверджується оголошенням в газеті «Черкаський край» №53 від 08.07.2015 року, про причини неявки суду не повідомив, тому суд, враховуючи думку позивачки, матеріали і обставини справи, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача, провівши заочний розгляд справи. Вислухавши позивачку, вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що 22 червня 2014 року між позивачкою [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір про надання послуг, який був підписаний сторонами та скріплений печаткою виконавця, тобто відповідача ФОП [PERSON] Відповідно до умов договору, виконавець робіт (відповідач) повинен був організувати установку та передати у власність замовнику (позивачці) пластикові вікна, які у договорі зазначені як ПВХ конструкції або «Вироби», а замовник зобов'язаний оплатити вартість виробів та наданих виконавцем послуг на загальну суму 4433,65 грн. На виконання п. 3.1 договору, яким передбачено обов'язок замовника оплатити повну вартість виробів та послуг, ПАТ «Альфа-Банк», в особі [PERSON], який на підставі довіреності №493/13 від 25 липня 2013 року, уклав з позивачкою [PERSON] кредитний договір №401626433 від 22.06.2014 року, згідно п. 2.1 якого надано суму кредиту 7042,57 грн., що підтверджується копією кредитного договору №401626433 від 22.06.2014 року. Частина вказаних коштів в сумі 4433,65 грн. була перерахована шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок ФОП [PERSON] [NUMBER] у ПАТ КБ «ПриватБанк» МФО 354347, код ЄДРПОУ [NUMBER], що підтверджується п. 2.5а кредитного договору №401626433 та повідомленням ПАТ «Альфа-Банк» №47586-23.1-б/б від 27.05.2015. З липня 2014 року по травень 2015 року позивачкою були внесені суми, згідно тарифного плану разом із процентами за користування кредитом в сумі 3228 грн. Відповідно до п. 3.2 договору, після виконання п. 3.1 виконавець зобов'язаний передати у власність замовника вироби із ПВХ конструкцій протягом 30 робочих діб з моменту підписання договору, тобто до 30 серпня 2014 року. Відповідно до п. 3.9 договору, обов'язки виконавця вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акта приймання-передачі виробів. Як вбачається із змісту ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, позивачка неодноразово зверталася до відповідача, на що отримувала в телефонному режимі відповідь, що замовлення буде виконано. На претензію позивачки [PERSON] відповідач відмовився надати їй оплачений товар, але пообіцяв передати та установити пластикові вікна до кінця вересня 2014 року. Однак, на даний час умови договору відповідачем не виконані, замовлений товар позивачці не переданий, відповідач відмовляється передати позивачці оплачений товар або повернути сплачені нею кошти. Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Пунктом 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено поняття «нечесна підприємницька практика», згідно якого це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним, зокрема, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Крім того, однією з підстав визнання договору недійсним, що передбачена п. 3 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару. Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2 ст. 216 ЦК України). Відповідно до п. 4.2 договору, у випадку невиконання п. 3.2, виконавець зобов'язаний виплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості даного договору за кожний робочий день прострочення. На даний час відповідачем умови договору не виконані, з 30 серпня 2014 року, тобто з моменту, коли договір повинен бути виконаний і на момент подачі позову до суду 17.06.2015 року минуло 200 робочих днів, тому відповідно до п. 4.2 договору, виплаті підлягає неустойка в сумі 886,73 грн. (4433,65 грн. х 0,1%) х 200 днів). Пунктами 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Внаслідок невиконання відповідачем умов договору, позивачці завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вікна в будинку позивачки, які вона прагнула поміняти, перебувають в непридатному стані, вони не тримають тепла, в кімнатах будинку холодно, що викликає дискомфорт, додаткову оплату за спожитий природний газ для опалення будинку. Від цього страждають члени сім'ї позивачки, позивачка переносить душевні хвилювання, поскільки кошти нею оплачені, а вироби згідно договору не передані, в сім'ї виникають неприязні відносини через ситуацію, що склалася. Враховуючи, що моральна шкода позивачки полягає в моральних стражданнях, яких вона зазнала, в зв'язку з неправомірними діями відповідача, обсяг зусиль, які необхідно докласти позивачці для відновлення свого попереднього стану та знайдення коштів для придбання не переданих відповідачем виробів, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн. є обґрунтованим, відповідає вимогам розумності і справедливості, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] з приводу сплати відповідачем на користь ПАТ «Альфа-Банк» решти коштів в сумі 3816 грн., які не сплачено позивачкою згідно кредитного договору №401626433 від 22.06.2014 року задоволенню не підлягають, поскільки відповідачу було перераховано ПАТ «Альфа-Банк» лише кошти в сумі 4433,65 грн. із загальної наданої суми кредиту в розмірі 7042,57 грн., крім того сума 3186 грн. є недоведеною. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що договір є обов'язковим до виконання обома сторонами, однак відповідач не виконав договірні зобов'язання належним чином та у встановлений договором строк, використовуючи нечесну підприємницьку практику, внаслідок чого договір є недійсним, тому він повинен повернути позивачці все, що він одержав на виконання цього договору, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з відповідача ФОП [PERSON] необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] кошти сплачені за договором від 22.06.2014 року в сумі 3228 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн. та неустойку в сумі 886,73 грн., а всього 5114,73 грн. Крім того, стягненню з відповідача підлягає на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 215, 216, 526, 629 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: approved