Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 27 по вул. Омській в м. Запоріжжі, укладеного 10 червня 1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Мотор Січ», з одного боку, і [PERSON], - з другого. В позові зазначили, що у вказаній квартирі на момент укладення оспорюваного правочину були зареєстровані та постійно проживали [PERSON], смерть якого сталася 27 січня 2002 року, дружина [PERSON] - [PERSON], яка померла 25 жовтня 2011 року, син [PERSON] [PERSON], що помер 10 вересня 2011 року, син [PERSON] [PERSON], донька [PERSON] [PERSON], неповнолітня донька [PERSON] [PERSON], [INFO]. Продаж житла відбувався у відповідності до «Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання, ремонт», яке передбачало надання письмової згоди членів сімї наймача житла, які проживають разом з ним, на придбання наймачем цього житла. Між тим жоден з членів сімї, які проживали разом з [PERSON], такої згоди не давав, на що вказує, зокрема, той факт, що позивач [PERSON] в той період не знаходилась в м. Запоріжжі, працюючи в районі Крайньої Півночі. При цьому її право на користування житлом зберігалося за нею на підставі охоронного свідоцтва від 20.12.1991 року, яке діяло до 6 листопада 1994 року. Поряд з матірю протягом дії охоронного свідоцтва знаходилась її неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Так як договір купівлі-продажу між Запорізьким підприємством «Мотор Січ» та [PERSON] не відповідає вимогам закону про необхідність згоди членів сімї наймача на набуття ним у власність квартири, а також порушує право неповнолітньої особи, якою на час вчинення правочину була [PERSON], на право користування житлом, цей договір є недійсним в силу ст. 48 ЦК Української РСР, що діяв на момент його укладення. У звязку з викладеним позивачі просять визнати вказаний договір недійсним. Позов надійшов до суду 25 листопада 2016 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Артемової Л.Г. від 12.12.2016 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], публічного акціонерного товариства «Мотор Січ», треті особи територіальна громада в особі Запорізької міської ради, пята Запорізька державна нотаріальна контора, Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання правочину недійсним; справу призначено до розгляду у відкритому судовому засідання на 12-00 годину 10 січня 2017 року. У звязку з направленням судді Карабак (Артемової) Л.Г. в тривале відрядження був здійснений повторний авторозподіл справи, внаслідок якого справа надійшла в провадження судді Щасливої О.В., яка прийняла її до провадження з призначенням судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачів підтримав вимоги позову. Просить про ухвалення рішення на користь своїх довірителів. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» - проти задоволення заяви заперечував, пояснивши, що оспорюваний правочин укладений у відповідності до вимог «Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання, ремонт», затвердженого [PERSON] Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 19.05.1989 року. Зміст цього договору і його відповідність вимогам законодавства були перевірені державним нотаріусом, яка посвідчувала правочин і не вчинила б цієї дії за умови будь-яких порушень. Укладення цього договору жодним чином не обмежувало право членів сімї [PERSON] на користування квартирою, стався лише перехід права власності від однієї особи до іншої. Відчуження відбувалося на оплатній основі, як випливає з умов договору і самої природи договору купівлі-продажу, право на оплатне набуття житла закріплено в згаданому «Положенні…». Посилання позивачів в позові на здійснення [PERSON] одноособової приватизації квартири є неспроможним, оскільки правовий зміст переходу права власності на підставі договору і внаслідок приватизації є різним. До того ж Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, що набрав законної сили 22 липня 1992 року, на час вчинення договору купівлі-продажу не діяв. Оскільки оспорюваний правочин жодним чином не обмежує право членів сімї на користування житлом, а також повністю відповідає вимогам законодавства, просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] - позов не визнав, навівши в обґрунтування своїх заперечень ті ж самі доводи, що і представник першого відповідача. Нотаріальне посвідчення договору, на думку представника, свідчить про відповідність його положенням закону. Окрім зазначених тверджень, пояснив, що всі члени сімї знали про перехід права власності на квартиру до [PERSON], про що свідчить звернення позивача [PERSON] після смерті її матері [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в якій позивач зазначила, що до складу спадкового майна входить частина квартири [ADDRESS] (імені академіка [PERSON]), прийнята матірю у спадщину після смерті батька [PERSON] Позов, який є безпідставним і необґрунтованим, окрім того, поданий з порушенням давності звернення до суду, встановленої цивільним законодавством. І так як позивачі достеменно знали про вчинення договору на момент його укладення, про поважність пропуску давності суду не повідомляють, просить застосувати позовну давність і відмовити в задоволенні позову. Представник [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що перебувала у шлюбі з [PERSON], чия смерть сталася 10 вересня 2011 року, і на час укладення батьком чоловіка договору купівлі-продажу проживала в спірній квартирі. Представник пояснила, що заяву від членів родини [PERSON] про їхню згоду на придбання ним житла було підписано всіма особами, що проживали в житлі, в тому числі [PERSON], яка саме в цей період була у відпустці, яку проводила в м. Запоріжжі. Представник зазначає, що вона як мешканець квартири також підписала заяву про згоду на її купівлю [PERSON] У звязку з викладеним [PERSON] просить суд про відмову у задоволенні позову. Представники третіх осіб, належним чином повідомлених про дату, час та місце вирішення справи, до суду не зявилися. Представники пятої Запорізької державної нотаріальної контори, Запорізького обласного державного нотаріального архіву надали суду письмові звернення, які містять прохання про вирішення справи без їхньої участі. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність представників третіх осіб. Вислухавши пояснення учасників справи, зясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що 10 липня 1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Мотор Січ», в особі начальника житлово-комунального відділу [PERSON] і [PERSON] відбувся договір купівлі-продажу належної Запорізькому підприємству «Мотор Січ» на підставі свідоцтва про право власності № 187 від 16.01.1953 року квартири [ADDRESS] жилою площею 39,03 квадратних метри, загальною площею 59,61 квадратних метри (а. с. 124). Продаж вчинений за 6871 крб.; договір посвідчений державним нотаріусом пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] Згідно із ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, обєктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. Суд виходить з того, що порушенням субєктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що позбавляє його носія можливості реалізувати його повністю або частково. Одним із способів захисту порушених прав у відповідності до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права непятовнолітніх дітей. Висуваючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивачі обґрунтовують її відсутністю письмової згоди всіх членів сімї на придбання [PERSON] спірної квартири, як це передбачено пунктом 9 «Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт». При цьому позивачі не зазначають, зміст яких прав та інтересів, належних їм, звужує факт укладення вказаного договору. Вирішуючи позов, суд вважає за необхідне зясувати, чи порушує укладення оспорюваного правочину права позивачів та чи було допущено порушення законодавства при його вчиненні. Як випливає із змісту ст. 224 ЦК УРСР, який діяв на час вчинення оспорюваного правочину, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Право наймача жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та членів його сім'ї викупити у власника квартиру внормоване «Положенням про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт», затвердженим [PERSON] Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок № 142 від 19.05.1989 року (ст. 1 «Положення…»). З наведеної норми випливає, що як наймач, так і члени сімї, що з ним проживають, мали рівні права на викуп у власність квартири у будинках державного і громадського житлового фонду. Як зазначено, пунктом 9 «Положення…» врегульоване додання до заяви особи, що бажає викупити житло, письмової згоди членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність. Як випливає із змісту п. 14 «Положення…», рішення про продаж в власність громадян квартир (будинків), що входять до житлового фонду місцевих [PERSON] народних депутатів, приймають виконавчий комітет районної, міської, районної у місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів, а тих, що входять до відомчого і громадського житлового фонду, - відповідно адміністрація підприємства, об'єднання, організації, орган громадської організації. Наведене свідчить про те, що рішення про надання дозволу на придбання житла приймає адміністрація підприємства на підставі заяви особи, оформленої у відповідності до вимог закону, тобто такої заяви, до якої додано письмову згоду всіх членів сімї, а також довідку з місця проживання про прописку (реєстрацію) осіб. Наказом № 317 від 24.06.1992 року «Про продаж квартир громадян в особисту власність» директора Запорізького підприємства «Мотор Січ» прийнято розпорядження про продаж [PERSON] квартири [ADDRESS], затверджено акти оціночної комісії і т. і. (а. с. 95). В наказі є посилання на те, що підставою для прийняття цього рішення стала заява [PERSON] Дозвіл адміністрації на здійснення купівлі-продажу квартири, втілений в згаданому наказі, свідчить про наявність правових передумов для цього, тобто подання заяви наймача, оформленої згідно з вимогами закону, в противному випадку наказ про продаж квартири не був би виданий. З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність письмової згоди членів сімї, відсутність якої зумовила б відмову в прийнятті такого рішення. Таким чином, суд доходить висновку про неспроможність доводів відповідачів про порушення законодавства в цій частині, і констатує відсутність порушень вимог законодавства при вчиненні оспорюваного правочину. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (с. 12 ЦК України). Встановлений статтею 627 ЦК України принцип свободи договору припускає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] реалізував своє право на придбання у власність житла, наймачем якого він був, у відповідності до правил цього набуття, встановлених «Положенням про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт». Розпоряджаючись своїм правом, він діяв розумно та добросовісно, оскільки інше не встановлено судом. Разом з тим інші мешканці квартири, також наділені цим правом, не скористалися ним, розпорядившись своїм правом на власний розсуд. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). З наведеного випливає, що особи, які проживають разом з наймачем і утворюють з ним одну сімю, мають ті ж самі права щодо користування житлом, що і власник. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, як випливає зі змісту ст. 156 ЖК України. По мірі набуття наймачем статусу власника житла не припиняється право членів його сімї на користування жилим приміщенням. Твердження представника позивачів про наявність у позивача [PERSON] охоронного свідоцтва, строк дії якого простирається до 6 листопада 1994 року, що, на думку представника, підтверджує відсутність особи у зазначений час в м. Запоріжжі, суд до уваги не приймає, оскільки наявність охоронного свідоцтва не означає неможливість особи вільно пересуватися в просторі, так як трудові відносини характеризуються не лише часом роботи, але й часом відпочинку (відпустки, вихідні, святкові дні), протягом якого особа є вільною в переміщенні. Суд, встановивши відсутність порушень права законного представника дитини, через якого вона здійснює свої цивільні права, відкидає і доводи позивачів про порушення права неповнолітньої особи на користування житлом. Таким чином, суд не вбачає ознак порушення права позивачів укладенням оспорюваного правочину, що не дає підстав для ухвалення рішення на їх користь. Оскільки суд ухвалює рішення про необґрунтованість позовних вимог, він не вбачає підстав для застосування положень законодавства про позовну давність.

Outcome: dismissed