Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом з подальшим уточненням позовних вимог в якому просить визнати недійсним договір переуступки права вимоги до попереднього договору № 2570-15/051-1-15 від 17 червня 2008 року укладений між ТОВ «Інвестиційно-консалтинговий центр «Трансстрой», [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 вересня 2012 року в частині покупця та визнати покупцем [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.10.2013 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за позивачкою, право власності на 1/2 частину та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], посилаючись на ту обставину, що зазначена квартира набута за час шлюбу з відповідачем на спільні кошти та є спільною сумісною власністю. У судовому засіданні позивачка, та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник ТОВ «Інвестиційно-консалтинговий центр «Трансстрой» у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд вважає що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 08 квітня 2006 року по 14 квітня 2014 року позивачка [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилось дві доньки - [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO]. 17 червня 2008 року під час спільного подружнього життя [PERSON] та [PERSON] з метою побудувати (придбати) власне житло, було укладено попередній договір № 2570- 15/051-1-15 з ТОВ «Інформаційно-консалтиноговий центр «Трансстрой», від імені якого діяло за дорученням та в інтересах ТОВ «Столиця». Відповідно до вказаного договору, а саме п. 1.1 сторони зобов'язуються в строки встановлені даним попереднім договором, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу, відповідно до якого ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» зобов'язується передати окрему квартиру характеристики якої наведено в п. 1.4. розділу 1 цього попереднього договору, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], а покупець, зобов'язуємося прийняти об'єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 договору. Пункт 1.2. вказаного договору передбачає, що виконання зобов'язань щодо укладення та виконання основного договору, яке встановлено п. 1.1. договору повинне бути забезпечене. Вид та порядок забезпечення виконання вказаного зобов'язання сторони визначають окремим договором про забезпечення виконання зобов'язань. Згідно п. 1.4. об'єктом продажу була однокімнатна квартира [ADDRESS] Відповідно до розділу 2 попереднього договору порядок визначення розміру суми основного договору та визначили, що сума коштів, яка буде внесена покупцем за договором забезпечення виконання зобов'язань по попередньому договору зараховується після отримання продавцем та його банківський рахунок, як відповідна частина оплати за основним договором. Як вбачається з матеріальців справи, 17 червня 2008 року між сторонами, як подружжям в особі відповідача [PERSON] та ТОВ «Інвестиційний консалтинговий центр «Трансстрой» було укладено договір про забезпечення виконання зобов'язань за № 2570-15/051-1-15. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору для підтвердження зобов'язань, що виникають у сторін згідно попереднього договору щодо укладення та виконання договору купівлі-продажу квартири та забезпечення виконання таких зобов'язань, покупець сплачує продавцю суму грошових коштів, розмір, порядок та умови сплати якої встановлено розділом 2 цього договору. Вказана сума коштів буде, після їх належної сплати покупцем за даним договором, зарахована до платежів за основним договором у момент укладення такого основного договору. Згідно п. 2.2.1 договору про забезпечення виконання зобов'язань покупець зобов'язується сплатити продавцю суму коштів, яка у еквіваленті складає 99 692,51 доларів США, що складає 483 508,67 грн. Як вбачається з матеріалів справи, для внесення першого внеску по основному договору 11 липня 2008 року між ТОВ «УніКредит Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013676. Відповідно до п. 1.1. договір про іпотечний кредит, банк зобов'язується надати Позичальнику на положеннях та умовах цього договору грошові кошти в сумі 300 000,00 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, використати за цільовим призначенням, як це встановлено п. 1.3. вказаного договору. Згідно п. 1.3. кредитного договору, кредитні кошти надаються для придбання квартири [ADDRESS] Відповідно до платіжного доручення № Q111074269 11 липня 2008 року грошові кошти в розмірі 300 000,00 грн. були зараховані на рахунок [PERSON] і в подальшому були перераховані на розрахунковий рахунок ТОВ «Інвестиційний консалтинговий центр «Трансстрой» на виконання умов договору про забезпечення виконання зобов'язань за № 2570-15/051-1-15 від 17.06.2008 року. Кредит було погашено повністю в 2011 році. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що оскільки, в серпні 2010 року в них з відповідачем народилася друга донька, то спільно було прийнято рішення продати вказану квартиру, а до вилучених від продажу квартири коштів докласти ще гроші та придбати 2-кімнатну квартиру. Зважаючи на те, що будинок [ADDRESS] не був введений в експлуатацію та не було оформлено право власності на вказану квартиру єдиним можливим варіантом продажу вказаної квартири була переуступка права вимоги по попередньому договору. Позивачка зазначила, що на початку 2011 року відповідач [PERSON] повідомив їй, що є особа, яка бажає придбати право на вказану вище квартиру за грошові кошти, проте для укладення правочину щодо переуступки прав за попереднім договором необхідна її згода, оскільки право на вказану квартиру є спільною сумісною власністю подружжя. Розуміючи чітко, що відповідач [PERSON] хоче саме продати, тобто на платній основі відступити права на вказану вище квартиру, та з метою отримання грошових коштів для придбання іншої більшої квартири для сім'ї, позивачка 02 березня 2011 року надала відповідачеві нотаріально завірену згоду укласти договір переуступки права вимоги по попередньому договору від 17 червня 2008 року на умовах на його власний розсуд. При цьому в зазначеній заяві чітко зазначається, що укладення договору переуступки права вимоги здійснюється її чоловіком в інтересах сім'ї і на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них. Так, згідно договору переуступки права вимоги до попереднього договору № 2510-15/051-1-15 укладеному 17.03.2011 року між [PERSON], його батьком [PERSON] та ТОВ «Інвестиційно-консалтинговий центр «Трансстрой», останній у відповідності до вимог п. 4.6. попереднього договору надає свою згоду на відступлення [PERSON] всього комплексу прав та обов'язків за попереднім договором. Згідно п. 3.1. договору переуступки, [PERSON], який є батьком відповідача [PERSON] з моменту укладення цього договору стає стороною попереднього договору замість [PERSON] і приймає на себе весь комплекс прав та обов'язків покупця за попереднім договором. Згідно п. 3.2. відповідач [PERSON] з моменту укладення цього договору втрачає всі свої права та обов'язки за попереднім договором. п. 3.4. договору переуступки прав, з моменту укладення цього договору всі дії, що вчинені [PERSON] за попереднім договором вважаються такими, що вчинені [PERSON] Вказаний договір не передбачає жодних умов щодо компенсації витрат понесених із виконанням умов попереднього договору, в тому числі щодо повернення грошових коштів, які були нами витрачені на придбання вказаної квартири, що свідчить про безоплатний характер даної угоди. Позивачка та її представник у судовому засіданні зазначили, що укладаючи договір про відступлення права вимоги по попередньому договору № 2570-15/051-1-15, відповідач [PERSON] обманув її та уклав угоду, яка суперечить наданій нею заяві від 11.03.2011 року на уповноваження [PERSON] укладати таку угоду лише в інтересах та на вигідних для сім'ї умовах чим грубо порушив її законне право власності на частину у спільному майні подружжя, яке гарантоване їй законодавством. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно і того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 61 Сімейного Кодексу України якщо одним із подружжя укладено говір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на те, що попередній договір від 17.06.2008 року щодо виникнення в майбутньому права на квартиру [ADDRESS] було укладено за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], то комплекс майнових прав та обов'язків по такому попередньому договору від 17.06.2008 року є спільним сумісним майном сторін. Згідно з нормами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин. необхідних повноважень. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно ст. 228 Цивільного Кодексу України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Отже, правочин укладений [PERSON] є таким, що порушив конституційне право позивачки [PERSON] передбачене ст. 41 Конституцією України згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Також під час розгляду справи про встановлено, що 18.09.2012 року між ТОВ «Інвестиційний консалтинговий центр «Трансстрой» та [PERSON] було укладено договір купівлі-і продажу квартири, згідно якого продавець продав, а покупець прийняв у власність спірну квартиру [ADDRESS] Оскільки, право на укладення такого договору у [PERSON] виникло виключно на підставі оскаржуваного договору переуступлення права вимоги до попереднього договору № 2570-15/051-1- від 17.06.2008 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17.03.2011 року, то визнання недійсним такого договору, позбавляє останнього права на укладення основного договору, укладення кого передбачено виключно попереднім договором № 2570-15/051-1-15. Крім того, кошти за основним договором щодо придбання квартири були сплачені [PERSON] Вказане вище свідчить про те, що [PERSON] не мав належних прав на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а тому договір купівлі-продажу квартири від 18.09.2012 року в частині покупця слід визнати недійсним. Оскільки, попередній договір було укладено [PERSON] в інтересах сім'ї, та сплачено відповідні кошти за квартиру з сімейного бюджету, то належним покупцем вказаної квартири є [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Судом встановлено, що 14.03.2013 року [PERSON], який був власником спірної квартири помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.10.2013 року [PERSON] отримала у спадок квартиру [ADDRESS] та рахується її власником, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.10.2013 р. Вище викладене свідчить про те, що станом на момент розірвання шлюбу позивачки з відповідачем [PERSON] майно щодо якого було укладено попередній договір та внесено кошти набуло статусу нерухомого майна та є предметом спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу такого майна частка дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а отже з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового

Outcome: approved