Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2008 року вони були власниками квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі, крім них, проживають також [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , [PERSON] . В 2008 року [PERSON] було запропоновано взяти у [PERSON] позику в сумі 20000,00 доларів США для розвитку підприємницької діяльності [PERSON] під заставу їх квартири, на невизначений строк із сплатою 5,0 % на місяць, із обов`язковим нотаріальним посвідченням договору. 10.12.2008 року позивачі зустрілися із відповідачем та її чоловіком в нотаріальній конторі, де між ними було укладено договір, за умовами якого позивачі зобов`язалися повернути [PERSON] вищезазначені кошти із відсотками, після чого остання зобов`язалася зняти заставу з квартири. Після підписання договору [PERSON] отримала від [PERSON] 20000,00 доларів США. Зазначають, що позивачами було виплачено відповідачу [PERSON] 10000 доларів США. Через деякий час позивачі дізналися про існування кримінальної справи порушеної відносно [PERSON] за фактами шахрайства в сфері нерухомості. Із відповіді БТІ вони дізналися, що квартира [ADDRESS] належить відповідачу. [PERSON] та [PERSON] ніколи не збиралися продавати свою квартиру, яка є єдиним їхнім житлом. Також вони проживали у зазначеній квартирі разом із членами своєї родини. Фактично позивачі вчинили правочин під впливом помилки, тому він відповідно до ст. 229 ЦК України є недійсним. В зв`язку з чим просили суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 10.12.2008 року між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим № 4381, недійсним; визнати за [PERSON] , [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру; стягнути із [PERSON] понесені судові витрати. Заочним рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 14.12.2011 року за цивільною справою №2-3506/11 позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 10.12.2008 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим № 4381; визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з ліквідацією Суворовського, Дніпровського, Комсомольського районних судів м.Херсона та утворенням Херсонського міського суду Херсонської області відповідно до Указу Президента України від 19 січня 2016 року № 15/2016 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів», заява про перегляд заочного рішення ха цивільною справою №2-3506/11 розглядається Херсонським міським судом Херсонської області. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області судді Ратушної В.О. від 20.09.2016 року за цивільною справою №2-3506/11 заочне рішення за справою за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович про визнання договору купівлі-продажу недійсним скасовано і призначено справу до розгляду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2017 року вказана цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. 20.08.2018 року на адресу суду надійшла заява представника позивачів про зміну предмета позову, згідно якої позивачі додатково просили залучити до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , витребувати у [PERSON] спірну квартиру, посилаючись на те, що 17.01.2018 року [PERSON] продала [PERSON] за договором купівлі - продажу квартиру [ADDRESS] та враховуючи те, що попередній договір купівлі - продажу квартири від 10.12.2008 року є недійсним в силу ст.229 ЦК України, то спірна квартира підлягає витребування у добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України на користь позивачів. Ухвалою суду від 20.11.2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . 31.10.2018 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , згідно якого відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, при цьому зазначає, що сторони під час укладання нотаріального договору купівлі - продажу квартири не помилялись щодо природи правочину. Позивачами не надано жодного належного доказу в підтвердження того факту, що вони на момент вчинення правочину помилялись, щодо обставин його вчинення. Їх твердження про те, що квартира забезпечувала борг не відповідають дійсності і жодного кримінального провадження, в якому позивачі виступали в якості потерпілих, [PERSON] підозрюваної чи обвинуваченої, а квартира [ADDRESS] предмет шахрайства, не має. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2018 року задоволенні клопотання представника позивачів про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У письмових поясненнях [PERSON] підтримала позовні вимоги, зазначила, що перебуває за кордоном та додала, що в квартирі були зареєстровані вона, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Іншого житла вони не мають, у 2008 році її сім`ї для розвитку бізнесу необхідні були кошти у зв`язку із чим вона звернулась до [PERSON] та взяла у неї у борг суму 20000,00 доларів США під заставу квартири [ADDRESS] . Застава мала бути нотаріально посвідчена. На той час батько був хворий та вона пояснила йому, що квартира передається у заставу. Для підписання договору вони з батьком прибули до нотаріуса та підписали договір, при цьому ні вона, ні батько не розуміли, що вказаний договір є договором купівлі - продажу квартири, а думали що це договір застави. Після підписання договору вона отримала кошти в борг та часткового в грудні 2009 року повернула їх [PERSON] . Згодом відповідач почала вимагати їх лишити квартиру в зв`язку із чим вони звернулись до правоохоронних органів та суду. У письмових поясненнях [PERSON] підтримав позовні вимоги, зазначив, що в квартирі були зареєстровані він, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Іншого житла вони не мають, у 2008 році його донці для розвитку бізнесу необхідні були кошти у зв`язку із чим вона звернулась до [PERSON] та взяла у неї у борг суму 20000,00 доларів США під заставу квартири [ADDRESS] . Застава мала бути нотаріально посвідчена. На той час він був хворий та донька пояснила йому, що квартира передається у заставу. Для підписання договору вони прибули до нотаріуса та підписали договір, при цьому ні він, ні донька не розуміли, що вказаний договір є договором купівлі - продажу квартири, а думали що це договір застави. Після підписання договору його донька отримала кошти в борг та часткового в грудні 2009 року повернула їх [PERSON] . Згодом відповідач почала вимагати їх лишити квартиру в зв`язку із чим вони звернулись до правоохоронних органів та суду. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові та заяві про зміну предмету позову. В останнє судове засідання позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, представник позивачів адвокат Панчук Н.В. надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Позивачі також надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив справу розглядати у його відсутність, відмовити у задоволенні позову, відповідно до його письмових пояснень заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість, зазначив, що позивачами не надано будь яких належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог. Також зазначив, що 17.01.2018 року купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та внесено відповідні відомості до державного реєстру речових прав. На момент укладення договору купівлі-продажу заборони на відчуження майна не було. Він є добросовісним набувачем та позовні вимоги як в частині визнання договору купівлі - продажу від 10.12.2008 року так і в частині витребування майна від нього на підставі ст. 388 ЦК України являються не обґрунтованими та незаконними. Задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у [PERSON] як добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що також відображено у позиції висловленій Верховним Судом під час ухвалення рішення 20.03.2019 року в справі №61-17779св18. Також додав, що позивачі не зареєстровані, не проживають в квартирі їх речей там не має та вони не утримають квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою просила справу розглядати у її відсутність, відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні треті особи [PERSON] , [PERSON] вважали позов таким, що підлягає задоволенню. В останнє судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа приватний нотаріус Херсонського нотаріального округу Йосипенко В.В. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідності до ордеру № 1729 від 11.01.1982 року, [PERSON] було надано у користування квартиру [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна м. Херсона від 04.12.2008 року, [PERSON] та [PERSON] отримали у власність в порядку приватизації квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 10.12.2008 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим № 4381, [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується довідкою Херсонського ДБТІ № 22303 від 08.11.2010 року. 17.01.2018 року [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу та внесено відповідні відомості до державного реєстру речових прав. Позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що вони не мали наміру продавати квартиру та вчинили правочин під впливом помилки, тому він відповідно до ст. 229 ЦК України є недійсним, що в свою чергу є підставою для визнання за ними права власності на спірну квартиру та її витребування у в порядку ст. 388 ЦК України у добросовісного набувача. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ч.ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачами не надано суду будь - яких належних та допустимих доказів в підтвердження посилань, що вони вчинили правочин під впливом помилки. Так судом з матеріалів справи встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 10.12.2008 року заборони на відчуження майна не було. Наведене свідчить, що [PERSON] , [PERSON] 10.12.2008 року скористалися визначеними статтями 315, 317, 319 ЦК України правами, розпорядилася своїм майном (квартирою [ADDRESS] ) на власний розсуд, а саме: провели оплатне відчуження своєї квартири - продали її [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Крім того, сторони під час підписання спірного договору від 10.12.2008 року підтвердили, що треті особи не мають права на квартиру; що належні їм частини не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки майно набуте в порядку приватизації; що осіб, які згідно ст.ст.203, 405 ЦК України, ст.59 СК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» мали б право на користування вищевказаним житлом, не має (п.1.4 Договору). Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продаж квартири (п.2.2 Договору). Згідно договору зі змістом статей і зокрема ст.ст. 229 - 235 ЦК України сторони нотаріусом ознайомленні (п.4.1 Договору). Відповідно до п.4.2 Договору сторони підтвердили, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України. Також сторони зазначили, що цей правочин відповідає їхнім дійсним намірам, а договір не має характеру фіктивного, удаваного, а також не має примусу (насильства), збігу тяжких обставин, обману (п.4.7 Договору). Посилання позивачів на те, що у квартирі були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підтвердженні належними доказами, натомість як вбачається з матеріалів справи під час продажу квартири позивачами надавалась довідка про реєстрацію осіб від 05.12.2008 року, згідно якої в квартирі було прописано дві особи [PERSON] та [PERSON] та в договорі купівлі - продажу зазначили, що осіб, які згідно ст.ст. 203, 405 ЦК України, ст. 59 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» мали б право на користування вищевказаним житлом, не має. Крім того, квартира була приватизована 04.12.2008 року. Приватизація державного майна, що є у комунальній власності, є одним зі способів набуття права власності та регулюється Законом України «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною другою статті 8 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Пунктом 18 Положення передбачено, що за неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Факт постійного проживання особи в жилому приміщенні підтверджується довідкою про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, в якій зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом із ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.(п.19 Положення). Позивачі набули право власності на квартиру в порядку приватизації згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна м. Херсона від 04.12.2008 року, та відповідно в рамках приватизації надавали довідку щодо всіх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Враховуючи той факт, що свідоцтва про право власності на житло від 04.12.2008 року видано на [PERSON] та [PERSON] , то відповідно жодних інших осіб, які були зареєстровані чи мали право користування квартирою, не було. На підтвердження постійного проживання та утримання квартири, позивачами також не надано належних доказів. Натомість судом встановлено, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02.10.2018 року по цивільній справі № 766/9344/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, а саме усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні належною йому квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, що належить на праві власності [PERSON] та виселено відповідачів. Рішення першої інстанції залишено без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 21.11.2019 року. Зокрема рішеннями судів першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач [PERSON] був зареєстрований у квартирі з 16.11.2012 року, третя особа [PERSON] з 03.07.2013 року без згоди власника. Інші особи зареєстрованими у квартирі не значилися. Сама позивач [PERSON] зазначає, що проживає за кордоном. Таким чином позивачі [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстраційного обліку у спірній квартирі після її продажу 10.12.2008 року. Абонентські рахунки, щодо сплати комунальних платежів з електропостачання, газопостачання, водопостачання, централізоване опалення оформлені на ім`я [PERSON] , що підтверджується наданими копіями договорів та розрахункових книжок. Також [PERSON] зазначає, що позивачі не зареєстровані, не проживають в квартирі їх речей там не має та вони не утримають квартиру. Надані копії заяви від 25.05.2010 року про вчинення кримінального правопорушення, постанови про відмови в порушені кримінальної справи від 01.07.2010 року, ордер № 1729 від 11.01.1982 року із складом сім`ї на цей же час також не можуть бути доказами, які підтверджують обставини, викладені позивачами в обґрунтування їх позовних вимог, оскільки вони також не містять інформації щодо позикових та заставних зобов`язань, на існування яких позиввачі посилаються. Також суд звертає увагу на те, що позивачі у позові та послідуючих заявах постійно підтверджують факт отримання від [PERSON] 20000,00 доларів США після підписання договору в нотаріуса 10.12.2008 року, які були використані для розвитку бізнесу, що підтверджує факт дійсних намірів на відчуження квартири з метою отримання коштів. Надана позивачами копія розписки від імені [PERSON] про не продаж квартири підтверджує факт обізнаності позивачів станом на час укладання спірного договору купівлі - продажу про його природу та того, що остання стала власником квартири. Крім того, позивачами не надано суду будь яких належних та допустимих доказів в підтвердження посилань на часткову сплату боргу [PERSON] в грудні 2009 року в сумі 10000,00 доларів США. Посилання позивачів на те, що [PERSON] у зв`язку із станом здоров`я помилився щодо природи правочину також не підтвердженні належними доказами. Також суду не надано доказів того, що [PERSON] станом на день звернення позивачів до суду та станом на теперішній час була чи є фігурантом кримінальної справи, в якій позивачі виступали б в якості потерпілих, [PERSON] підозрюваної чи обвинуваченої, а квартира [ADDRESS] предметом незаконних посягань. Не надано доказів, щодо наявності будь - якого вироку відносно [PERSON] , який набрав би законної сили, де було б встановлено факт вчинення останньою будь - яких кримінальних правопорушень та які можуть мати приюдиційне значення для справи. Позивачами не надано суду доказів наявності будь - яких обставин, щодо яких помилялись сторони правочину (стаття 229 ЦК), які існували саме на момент вчинення правочину. Щодо можливості витребування майна від добросовісного набувача [PERSON] в порядку ст. 388 ЦК України, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, за ч. 1 ст. 388 цього Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, приведена останньою норма матеріального права передбачає право позивача на витребування квартири у відповідачки як у добросовісного набувача з підстави її вибуття з його володіння не з його волі. Відповідно до ст.10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України, якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР було ратифіковано зазначену Конвенцію та протоколів до неї, за ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Право на витребування майна власником у добросовісного набувача передбачено зазначеним вище національним Законом, разом з тим, за положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції законність втручання у право добросовісного набувача на мирне володіння майном у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля, таке втручання повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть, відповідна правова позиція міститься у рішеннях Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року, PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року. Позивачі відчужили 10.12.2008 року майно на користь [PERSON] з власної волі за відплатним договором купівлі - продажу та мали об`єктивну та реальну можливість на свій вільний розсуд проявити належні обачність та розумність при здійсненні юридично значимих дій у даних правовідносинах, зокрема в момент оформлення договору у нотаріуса. Рішення суду про витребування квартири є непропорційним втручанням у мирне володіння майном відповідача [PERSON] та покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар, що суперечить положенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, приведений правовий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справах № 645/4220,16-ц, № 521/8368/15-ц, 641/9904/16-ц. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вжитті заходи забезпечення позову згідно ухвали суду від 29.11.2018 року підлягають скасуванню в порядку ст. 158 ЦПК України.

Outcome: dismissed