Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про припинення обтяження на нерухоме майно посилаючись на те, що вони проживають в квартирі [ADDRESS], що належить їм на праві спільної сумісної власності. 26.08.1997р. вони уклали з відповідачем договір позики грошей, за яким отримали кошти в сумі 11100 грн., які зобов'язались повернути до 26.08.1998р. В забезпечення договору вони передали відповідачу в заставу квартиру [ADDRESS] з договором застави № 1ДС-464 від 26.08.1997 p., на підставі якого було накладено заборону відчуження цієї квартири. Зобов'язання по поверненню грошей вони виконали повністю і вчасно, але відповідна розписка відповідача у них не збереглась. Протягом всього цього часу вони не знали про те, що існує заборона відчуження на їхню квартиру оскільки були впевнені в тому, що обтяження буде знято автоматично після виконання ними зобов'язання. Однак, коли вони прийняли рішення щодо продажу належної їм квартири, нотаріус повідомив про неможливість її відчуження через наявність існуючого ще з 1998 р. обтяження. А тому просили припинити обтяження у вигляді заборони відчуження квартири [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] ( до переміни прізвища та ім'я в 2000р. - [PERSON] ) від його імені звернувся до суду з зустрічним позовом про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що подружжя [PERSON] не виконало свого зобов'язання по поверненню грошей, а тому просив стягнути з них борг в сумі 552437,20 грн., з яких 85083,40 грн. - сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 42553,36 грн. - 3% річних від простроченої суми та 424800,44 грн. - проценти за користування грошима. Також просив поновити строк звернення до суду з цим позовом оскільки він пропущений з поважних причин - виконавчий напис нотаріуса не був виконаний з вини судових ( а потім і державних ) виконавців. У 1999 році йому робили операцію в Німеччині, де він тривалий час лікувався. Потім він був депортований звідти. Також він опікувався своїми рідними племінниками, які залишилися після смерті його рідної сестри. В подальшому він нелегально жив і працював у Німеччині, а з 2002 року проживає там постійно. Позивачі [PERSON] та їх представники в судовому засіданні свій позов підтримали повністю, зустрічний позов не визнали і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Також вважали, що відповідач без поважних причин не звертався до суду близько 17 років, а тому просили застувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, зустрічний позов підтримав, просив поновити строк звернення до суду оскільки він пропущений з поважних причин. В своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в зустрічній позовній заяві та запереченнях на первісний позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] про припинення обтяження на нерухоме майно підлягає задоволенню, а підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики немає у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що позивачі проживають в квартирі [ADDRESS], що належить їм на праві спільної сумісної власності. 26.08.1997р. позивачі [PERSON] уклали з відповідачем [PERSON] договір позики грошей, за яким отримали кошти в сумі 11100 грн., які зобов'язались повернути до 26.08.1998р. ( а.с. 27 ). В забезпечення договору позивачами було передано відповідачу в заставу квартиру [ADDRESS] з договором застави № 1ДС-464 від 26.08.1997 p., на підставі якого було накладено заборону відчуження цієї квартири ( а.с. 28 - 30 ). В даний час позивачі через наявність заборони не можуть провести відчуження власної квартири. Також судом встановлено, що за договором позики позивачі зобов'язувалися повернути відповідачу борг в сумі 11100 грн. до 26.08.1998р., але до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики представник відповідача звернувся тільки 28.04.2015р., тобто майже через 17 років від дня, коли згідно з договором позики вона мала бути повернута. Згідно з ст. 267 ч. 3,4 ЦК України 2003 р. позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності, встановлений ст. 71 ЦК Української PCP 1963 р., який діяв на момент укладання та строку виконання договору позики від 26.08.1997 року становив три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК Української PCP 1963 р. перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки дата виконання зобов'язання за договором була встановлена в самому договорі, початок строку позовної давності є чітко визначеним. Згідно з ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Що стосується поважності причин пропуску строку позовної давності то зазначені представником відповідача [PERSON] обставини не підтверджуються матеріалами справи. Документи, копії яких надані суду, зокрема про усиновлення, не стосуються [PERSON] та жодним чином не заважали йому реалізувати своє право на позов. Право на позов [PERSON] виникло 27 серпня 1998 року і він мав можливість реалізувати своє право на звернення до суду до 27 серпня 2001 року навіть якщо не особисто, то наданням довіреності уповноваженій особі на вчинення певних дій. Зупинення або перерив строку позовної давності з обставин, передбачених ст.ст. 78, 79 ЦК Української PCP 1963 року не відбувся, оскільки позивач за зустрічним позовом на них не посилається. В зустрічному позові [PERSON], посилається на норми ЦК України 2003 року, зокрема на ст. 1046, 1047. які регулюють відносини позики між фізичними особами. Однак, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Також, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 p., передбачено, що чинний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки позовна давність за договором позики від 26 серпня 1997 року сплила до набрання чинності ЦК України 2003 року, тобто до 01.01.2004 року, а самі відносини сторін виникли також до набрання чинності ЦК України 2003 року то і правила цього кодексу до відносин сторін вже не можуть бути застосовані. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності Урсатієм суду не надано, а пояснення самого відповідача, які містяться в його заяві про поновлення строку позовної давності спростовують його твердження про неможливість реалізації останнім права на позов. Посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності з поважних причин був пропущений з огляду на перебування [PERSON] за кордоном увесь цей час є необґрунтованими виходячи з наступного. Строк звернення до суду зупиняється виключно у випадках, передбаченому ч. 1 ст. 78 ЦК Української PCP 1963 року: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) в силу встановленої законодавством Союзу PCP або Української PCP відстрочки виконання зобов'язань (мораторій); 3) якщо позивач або відповідач перебувають у складі Збройних Сил СРСР, переведених на воєнний стан. Перебування [PERSON] за кордоном не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні ( суду надано тільки ксерокопію закордонного паспорта відповідача, але не було надано його оригінал ), крім того за своєю правовою природою не є обставиною непереборної сили. Інші обставини, які зазначаються [PERSON] у зустрічному позові та заяві про поновлення строку звернення до суду, не підтверджуються матеріалами справи. З викладеного вбачається, що позивач без поважних причин не реалізував своє право на звернення до суду з позовом протягом майже сімнадцяти років, що виключає можливість поновлення строку позовної давності. За таких обставин суд вважає, що підстав для поновлення відповідачу [PERSON] строку на звернення до суду немає, відповідно в задоволенні його зустрічного позову про стягнення боргу за договором позики необхідно відмовити. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позов подружжя [PERSON] про припинення обтяження на нерухоме майно підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved