Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] звернулася у суд із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки і піклування Рахівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2006 (справа 2-123/2006) розірвано. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина - дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із позивачкою та перебуває на її повному утриманні та вихованні. З часу розірвання шлюбу, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчанням, та підготовкою до самостійного життя. Відповідач, не цікавиться її успіхами та станом здоров`я. З огляду на викладене, просила задовольнити позовні вимоги та позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 04.05.2020 відкрито провадження у справі та надано відповідачу строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, на подачу відзиву на позовну заяву. Також до участі у справі залучено Орган опіки і піклування Рахівської РДА як третю особу без самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 11.06.2020 справу призначено до судового розгляду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість подала суду заяву у якій просила провести розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає та просить задовольнити такі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причину своєї неявки суд не повідомив. Разом з тим, від відповідача надійшла заява згідно якої він повністю визнає позовні вимоги, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав та просить справу розглянути за його відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, Органу опіки та піклування Рахівської РДА, Кокіш О.П. у судове засідання не з`явилась, натомість подала суду заяву у якій просила провести розгляд справи за її відсутності та при розгляді врахувати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2006 (справа 2-123/2006) розірвано. Також позивачка є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 27.11.2003 відділом РАЦС Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області. Судом також встановлено, що відповідач, як батько неповнолітньої дитини [PERSON] , ніякої участі у її вихованні не приймає, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим апаратом Рахівської міської ради 14.04.2020 за № 1462 та актом обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] . Окрім цього, у матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки [PERSON] . Також, у матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування Рахівської райдержадміністрації від 26.06.2020 № 01.1-18/358. Згідно вказаного висновку орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] . Таке рішення прийнято у зв`язку з тим, останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із вихованням неповнолітньої дочки. Окрім цього, надав згоду на позбавлення його батьківських прав. Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Як вбачається з обставин справи, звернувшись до суду, позивачка стверджує про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому згідно вимог чинного законодавства та усталеної судової практики ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04 від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09 від 16 липня 2015 року). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення у справі «Ньяоре проти Франції», заява № 39948/16, від 18 грудня 2008 року). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії», заяви № 39221/98, 41963/98, від 13 липня 2000 року). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] , як батько неповнолітньої [PERSON] , яка постійно проживає з матір`ю [PERSON] , не приймає жодної участі у її вихованні, суд вважає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неї. Суд також враховує, що питання доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини розглядалось органом опіки та піклування Рахівської РДА. Так, згідно висновку від 26.06.2020 № 01.1-18/358 орган опіки та піклування Рахівської РДА вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] . Таке рішення прийнято у зв`язку з тим, останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних із вихованням неповнолітньої дочки. Окрім цього, суд зазначає, що про відсутність батьківської турботи до дітей свідчить і той факт, що [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву про можливість позбавлення його батьківських прав. При цьому сумнівів у вільному волевиявленні відповідача при написанні такої заяви судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Та як передбачено ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У ч. 4 ст. 206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки у ході судового засідання не встановлено обставин, які б свідчили про те, що задоволення позовних вимог [PERSON] суперечить закону, чи порушує права чи інтереси інших осіб, то суд приймає визнання позову відповідачем [PERSON] . З огляду на викладене суд на перше місце визначає «найкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, тому у цій справі, з урахуванням встановлених фактичних обставин, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо його неповнолітньої дочки [PERSON] є крайнім заходом впливу.

Outcome: approved