Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивачі звернулись з позовом про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання. Свої вимоги мотивують тим, що 28.05.2010 року між ними та відповідачем було укладено договір №31 про пайову участь у будівництві об'єкту нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач зобов'язався збудувати та передати у власність позивачів нежитлове приміщення, визначене договором згідно плану цього нежитлового приміщення №1, вказаного в додатку №1 до договору, а позивачі зобов'язались сплатити кошти для будівництва в розмірі, визначному в договорі. Позивачі свої зобов'язання за договором виконали в повному обсязі та у визначені договором терміни. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, об'єкт нежитлового фонду, визначений за ними, як за пайовиками, у визначений договором строк не передав, реєстрацію за ними права власності на визначений об'єкт не здійснив, що відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України є підставою для стягнення з відповідача неустойки. Так як умовами договору не передбачена відповідальність відповідача за порушення строків передачі збудованого приміщення після здачі в експлуатацію, вважає, що з відповідача слід стягнути пеню за кожний день прострочення у розмірі трьох відсотків вартості роботи, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що до вимог про стягнення неустойки відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України застосовується позовна давність в один рік, а вартість будівництва за договором становить 2650277 грн 48 коп, розмір пені становитиме 29020538 грн 41 коп. Так як позивачами вартість будівництва сплачена пропорційно в однакових частинах, просять стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] пеню в розмірі 14510269грн та на користь позивача [PERSON] - пеню в розмірі 14510269 грн; судові витрати відшкодувати за рахунок відповідача. В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги і просив їх задовільнити. Представник відповідача з позовом не згідна. Вважає, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» на відносини за договором №31 про пайову участь у будівництві об'єкту нежитлового фонду від 28.10.2010 року не розповсюджуються, оскільки позивачі мали намір використовувати нежитлове приміщення, яке придбавали, у підприємницькій діяльності, а тому вони не є споживачами у розумінні цього закону. Крім того, на день розгляду справи в суді позивачі отримали у власність нежитлове примішення за актом прийому-передачі від 24.06.2015 року, в якому зазначили, що не мають жодних претензій до відповідача, в тому числі майнового характеру за договором №31 про пайову участь у будівництві від 28.05.2010року. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд,заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 28.05.2010 року між сторонами було укладено договір №31 про пайову участь у будівництві об'єкту нежитлового приміщення, відповідно до п.1.2 якого відповідач своїми силами і засобами за рахунок коштів позивачів здійснює будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення та паркінгами на земельній ділянці по [ADDRESS] і передає позивачам об`єкт нежитлового фонду, який визначений та зареєстрований за ними на період будівництва на підставі цього договору та буде збудований відповідачем згідно з проектом будівництва будинку, з урахуванням комплексу робіт, передбачених технічними характеристиками нежитлових приміщень, а позивачі забезпечують оплату загальної вартості будівництва об'єкта та приймають його у свою власність відповідно до умов цього договору (а.с.12-16). Згідно п.1.3 договору на період будівництва та задачі будинку в експлуатацію відповідач резервує за позивачами нежитлове приміщення №1, в осях 1-6, А-Е на другому поверсі загальною площею 225,45 кв.м. Відповідно до п.2.5 договору загальна вартість будівництва об'єкту на момент укладання договору складає 2650277 грн 48 коп. Згідно п.2.6 договору позивачі зобов'язались сплатити загальну вартість будівництва об'єкту (100%) по 1325138 грн 74 коп (50%) кожна на поточний рахунок позивача за безготівковим розрахунком у строк до 16.06.2010 року. П. 4.1.7 договору передбачено, що після здачі будинку в експлуатацію на підставі акту передання-приймання об'єкту відповідач зобов'язаний передати об'єкт у власність позивачам у строк не пізніше трьох місяців з моменту здачі будинку в експлуатацію. Крім того, відповідач зобов'язується здійснити самостійно оформлення та реєстрацію права власності позивачів на об'єкт протягом трьох місяців з моменту підписання сторонами акту передання-приймання та передати документ про реєстрацію права власності на об'єкт позивачам, про отримання якого останні складають розписку. Згідно довідки ТОВ «УМК» №31/ПУ-1 від 01.07.2010 року (а.с.111) позивачі 28.05.2010 року сплатили 2650277 грн 48 коп, в т.ч. ПДВ 20% -441712 грн 91 коп, а саме [PERSON] (частка якої - 50%) -1325138 грн 74 коп, в т.ч. ПДВ 20% - 220856 грн 46 коп; [PERSON] (частка якої - 50%) -1325138 грн 74 коп, в т.ч. ПДВ 20% - 220856 грн 46 коп, що складає 100% вартості будівництва об'єкту. 04.12.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкта по [ADDRESS] проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, та його готовності до експлуатації (а.с.21). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців [PERSON] та [PERSON] зареєстровані як фізичні особи-підприємці і основним видом їх діяльності є надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна. Як вбачається з копії попереднього договору оренди нежитлового приміщення від 18.10.2010 року, укладеного між позивачами та ТОВ «Автодистриб`ющн Україна», сторони зобов'язалися в майбутньому, в строк, обумовлений в п.2.3 цього договору укласти і належним чином оформити договір оренди нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Предметом оренди за даним договором має бути нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 225,45 кв.м. П.2.1.6 попереднього договору сторони обумовили розмір орендної плати, яку сплачуватиме орендар орендодавцям за користування приміщенням (а.с.127-131). На даний договір позивачі посилалися, звертаючись в 2012 році до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до відповідача про стягнення неустойки та збитків (упущеної вигоди), про що свідчать копія позовної заяви від 17.05.2012 року ( а.с.132-140), копія рішення Вищого спеціалізованого суду України від 05.06.2013 року у зазначеній справі (а.с.17-20). Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. П.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено,що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року №5 споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Судом встановлено, що умовами договору про пайову участь у будівництві об'єкту нежитлового фонду №31 від 28.05.2010 року не передбачено відповідальності відповідача у разі прострочення передачі об'єкта у власність позивачам. Щодо відповідальності, передбаченої п.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у вигляді пені за кожний день прострочення у розмірі трьох відсотків вартості, то така відповідальність не може бути застосована до відповідача у спірних правовідносинах, оскільки встановлено, що позивачі, як фізичні особи-підприємці, основним видом діяльності яких є надання в оренду нерухомого майна, мали намір використовувати спірне нежитлове приміщення у підприємницькій діяльності для отримання прибутку, а не для власних побутових потреб, в зв'язку з чим останні не є споживачами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин суд в задоволенні позовних вимог відмовляє. Враховуючи наведене, та

Outcome: dismissed