Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] , від імені якої діє представниця [PERSON] , [PERSON] , в особі представника [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою до Вікнянської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Савчук Віталіна Григорівна про визнання права власності, в якій просять визнати за [PERSON] право власності на ѕ частини та за [PERSON] право власності на ј частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] в порядку спадкуваня за законом після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON] після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] . Заповіт померлий [PERSON] не залишив, позивачі є спадкоємцями його майна за законом.у встанлвений законом строк вони звернулися до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Савчук В.Г. із заявами про прийняття спадщини та про видачу їм свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, проте нотаріус їм відмовила. Причиною відмови стало те, що позивачами не були надані документи, що підтверджують право власності [PERSON] на спадкове майно у вигляді згаданого житлового будинку. Саме тому, позивачі в судовому порядку просять визнати за ними право власності на частки згаданого житлового будинку. Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просили задовольнити. Представниця позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав вказаних в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача Вікнянської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу у його відсутності. Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Савчук В.Г. в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, судовою повісткою, про що свідчить поштове повідомлення про її вручення (а.с. 43), про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи від неї також не надходило, а тому справу розглянуто без неї. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши доводи представниці позивачки, спеціаліста Вікірюка В.В., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.07.2016 року (а.с. 12). Відповідно до ч.ч. 1, 1 ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому майно. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. За правилами ст. 1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу Відповідно до ст.ст. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що заповіт померлий [PERSON] не вчиняв. Позивачка [PERSON] , будучи дружиною [PERSON] , а також позивачка [PERSON] , будучи донькою [PERSON] є спадкоємцями його майна за законом. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положення ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З метою прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] позивачі звернулися до нотаріуса із заявами, в зв`язку із чим була заведена спадкова справа. Вказане вбачається із витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 13). Проте у видачі свідоцтва про прав на спадщину з законом позивам було відмовлено, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.10.2018 року (а.с. 14-15). Судом встановлено, що 11.05.2011 року [PERSON] купив Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,2011 га, кадастровий № [NUMBER] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по [ADDRESS] , що вбачається із копії договору купівлі-продажу (а.с. 8-9), копії державного акту (а.с. 10-11). На вказаній земельній ділянці був побудований спірний житловий будинок, що вбачається із копій технічного паспорту та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта (а.с. 16-21). Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України передбачено, що Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що право власності на новостворений житловий будинок у [PERSON] могло виникнути тільки після отримання ним всіх необхідних дозвільних документів, прийняття будинку до експлуатації та державної реєстрації прав власності. Із свідоцтва про смерть [PERSON] видно, що останній помер [INFO] (а.с. 12). Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта зареєстрована в Управлінні державної архітектурно-будівельної інспекції в Чернівецькій області 06.07.2016 року, тобто після смерті спадкодавця [PERSON] . В судовому засіданні завідувач сектору регіонального розвитку, містобудування та архітектури Заставнівської РДА [PERSON] , допитаний в якості спеціаліста пояснив, що будівництво спірного житлового будинку було здійснено на належній [PERSON] земельній ділянці, проте без необхідних дозвільних документів. В даному випадку спірний будинок самочинно збудований, проте оскільки на нього розповсюджується будівельна амністія, то була зареєстрована декларація про його готовність до експлуатації. Додав також, що декларація вважається дійсною з моменту її реєстрації, а також те, що після затвердження декларації потрібно було звернутися до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на будинок. Таким чином, на момент смерті [PERSON] у останнього право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] не виникло. Разом із цим, пунктом 8 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належать спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок. Якщо будівництво відбулося на відведеній для цього земельній ділянці на законних підставах, але після закінчення будівництва житловий будинок не було введено в експлуатацію до Спадкоємців переходить право забудовників на оформлення зазначеного жилого будинку та господарських будівель і споруду встановленому законом порядку, а сам житловий будинок слід вважати до здачі його в експлуатацію незавершеним будівництвом. Такого висновку дійшов ВССУ у листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачами в силу ст. 16 ЦК України невірно обрано спосіб захисту невизнаних чи оспорюваних прав. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 331, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1261-1265, 1268, 1269, 1270, 1272, 1297 ЦК України, ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ,

Outcome: dismissed