Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що матір позивачки та відповідача [PERSON] склала заповіт, яким заповіла позивачці 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] . Після смерті матері позивачка належним чином прийняла спадщину, тоді як відповідач протягом строку для прийняття спадини не вчинив жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини. Проте нотаріус відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на тій підставі, що зареєстрований на товарній біржі у 1994 р. договір міни, за яким спадкове майно належало спадкодавиці, не відповідає вимогам законодавства, що діяло на момент його реєстрації на товарній біржі, і не може підтверджувати право власності на жилий будинок. Вважаючи, що право спадкодавиці на 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] є дійсним та входить до складу спадщини, а також з метою захисту своїх спадкових прав, позивачка звернулась до суду з вимогою про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після матері, [PERSON] , померлої [INFO] , права власності на 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2020 року було відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Підготовче засідання у справі призначалось на 20 жовтня 2020 року о 10 год. 00 хв. Ухвалою від 20 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивачки у приватного нотаріуса Кукурудз Т.Ю. витребувано копію спадкової справи [PERSON] , померлої [INFO] . У судовому засідання представник позивачки адвокат Кукурудз Р.О. надав суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні надав відзив на позовну заяву та пояснив, що визнає обставини, викладені у позовній заяві. Він є рідним братом позивачки та сином спадкодавиці. На відміну від позивачки спадщину, що відкрилась після матері, він не прийняв та не претендує на неї. Спірні 18/25 часток у праві власності на жилий будинок були придбані [PERSON] у 1994 р. за біржовим договором, її право власності зареєстроване в ЗМБТІ, вона відкрито і безперервно володіла вказаною частиною будинку, проживала в ній на день відкриття спадщини. Відповідач був сповіщений нотаріусом про відкриття спадщини та про наявність заповіту, складеного не на його користь. Позовні вимоги визнав. Просив суд прийняти його визнання позову, позов задовольнити, а розгляд справи проводити без його участі. Заслухавши пояснення представника позивачки та відповідача, дослідивши надані приватним нотаріусом Кукурудз Т.Ю. матеріали спадкової справи після [PERSON] , померлої [INFO] , та інші письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з нижченаведеного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що доводилась матір`ю позивачці та відповідачеві. По собі вона залишила заповіт, яким належні їй на праві власності 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] заповіла дочці [PERSON] . Позивачка прийняла спадщину, що відкрилась після смерті матері, звернувшись 04.02.2020 р. до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа №11/2020. У заяві позивачка повідомила нотаріуса про наявність іншого спадкоємця першої черги за законом - відповідача. 27.04.2020 р. позивачка звернулась до приватного нотаріуса Кукурудз Т.Ю. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Того ж дня нотаріус видала позивачці постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де зазначила, що договір міни нерухомості, зареєстрований на Товарній біржі «Хортиця» 17.10.1994 р. за реєстраційним номером 1476, на підставі якого 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] належали спадкодавиці, не відповідає вимогам законодавства, яке діяло на момент його реєстрації на товарній біржі, і не може підтверджувати право власності на жилий будинок. Зокрема, у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії зазначено, що відповідно до чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються (або переходять у спадщину), може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства тощо. Станом на 17.10.1994 р. законодавство України передбачало можливість відчуження об`єктів нерухомості за договорами купівлі-продажу (міни), зареєстрованими на товарній біржі. Водночас відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 р. «договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу)». Згідно з частиною першою ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У свою чергу, частина друга ст. 48 ЦК УРСР 1963 року передбачала недійсність угоди, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 242 ЦК УРСР 1963 р. до договору міни застосовуються відповідні правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Отже, правовим наслідком недодержання обов`язкової нотаріальної форми угоди ЦК УРСР 1963 року передбачав нікчемність такої угоди. Таким чином, станом на дату реєстрації на товарній біржі договору міни нерухомості, поданого [PERSON] на підтвердження належності померлій 18/25 (вісімнадцять двадцять п`ятих) часток житлового будинку [ADDRESS] , законодавство України передбачало обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору під страхом його нікчемності. Також нотаріус вказала, що у відповідь на її запит ТОВ ЗМБТІ листом підтвердило факт реєстрації в Орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації за спадкодавицею права власності на 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] на підставі договору №1476 міни нерухомості, зареєстрованого на Товарній біржі «Хортиця» 17.10.1994 р. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи, копія якої була надана суду нотаріусом. Згідно з Цивільним кодексом України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину (ч. 1 ст. 1297 ЦК). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Виходячи зі змісту ст. ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однією із загальних засад державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ст. 3). Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Виходячи з вищевикладеного, речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 р., офіційно визнаються дійсними і підтверджуються державою за умови реєстрації таких прав відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Реєстрація права власності на 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] за спадкодавицею [PERSON] підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 17.10.1994 р. (реєстраційний №240 у реєстровій книзі №1). Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 21 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. №18/5 (в редакції, що діяла на день укладення договору міни), право власності громадян або юридичних осіб на жилий будинок (частину будинку), квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, земельну ділянку, інше нерухоме майно стверджують договори купівлі-продажу, дарування, міни жилого будинку (частини будинку), квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, в тому числі зареєстровані на біржі та ін.). Суд враховує висновок колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 28.08.2019 р. у справі №2-7203/09 (провадження №61-31739св18): відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно із статтею 47 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладення біржової угоди щодо спірної квартири) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно встановлених судами фактичних обставин [PERSON] і [PERSON] передали позивачу квартиру [ADDRESS], а позивач сплатив гроші за придбану квартиру. Даний договір зареєстровано в Одеському МБТІ 24 грудня 1997 року. За договором сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстрації із спірної квартири та по день смерті були зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. [PERSON] за життя не оскаржувала рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2009 року, проживала у іншій квартирі в цьому ж будинку. Суди при розгляді цієї справи установили, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від цього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Таким чином, законодавець, на час виникнення спірних відносин, не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі реєстрації такого договору товарною біржою як біржової угоди відповідно до Закону України «Про товарну біржу». Правочин, укладений [PERSON] , був реальним і вчиненим у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Право власності на частину будинку було зареєстроване за [PERSON] у встановленому на той час законом порядку: в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 17.10.1994 р., реєстрова книга №1, реєстровий номер 240. За таких обставин згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності [PERSON] на 18/25 часток у праві власності на жилий будинок [ADDRESS] на підставі договору №1476 міни нерухомості, зареєстрованого на Універсальній біржі «Хортиця» 17.10.1994 р. за №1476, зареєстроване в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 17.10.1994 р., визнається дійсним, оскільки його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Отже, в силу ст. 1216 ЦК право [PERSON] на частку у праві власності на жилий будинок входить до складу спадщини, що відкрилась після її смерті, та переходить до спадкоємців у порядку, передбаченому книгою шостою Цивільного кодексу України. Таким чином, за результатами судового розгляду позовні вимоги [PERSON] розцінюються судом як обґрунтовані та законні, будь-які підстави для відмови в їх задоволенні в суду відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачці підлягає поверненню 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову. При поданні позову позивачка сплатила судовий збір у розмірі 3430,80 грн., тож поверненню підлягає 1715,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved