Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що вони як члени колишнього колгоспного двору, є співвласниками майна цього двору - житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . 25.03.1961 року виконавчим комітетом Обертинської селищної ради [PERSON] , як голові колгоспного двору, на дане нерухоме майно було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер. Ще за життя [PERSON] посвідчив заповіт, яким заповів їй, [PERSON] , все належне на день смерті майно. Після його смерті вона звернулася до приватного нотаріуса Тлумацького районного нотаріального округу Водославської Н.В. з проханням видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. По причині втрати вищевказаного правовстановлюючого документу нотаріус видала 17.06.2020 року постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Однак, згідно вимог ст.563 ЦК УРСР в редакції 18.07.1963 року (чинного станом на день смерті [PERSON] ), фактично спадщина після смерті [PERSON] не відкрилася. Станом на 01.07.1990 року i 15.04.1991 року вони, позивачі, були членами колгоспного двору, i тому після ліквідації колгоспних дворів набули право власності на вищевказане нерухоме майно колишнього колгоспного двору. В позасудовому порядку отримати належний правовстановлюючий документ, яким підтверджується право спільної часткової власності на дане нерухоме майно неможливо, оскільки з введенням в дію ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно i ix обтяжень» органи місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації втратили повноваження по видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна та ix реєстрації, які були визначені ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» і Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5. Реєстратор ЦНАП не вправі зареєструвати за кожним з них право власності на вказане нерухоме майно, оскільки реєстрація права власності вже здійснена за [PERSON] . Вони і на даний час проживають у спірному будинку, є зареєстрованими за вказаною адресою, володіють та користуються вказаним нерухомим майном. А тому просили визнати за ними право власності по 1/2 частці кожному на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Позивачі в судове засідання не з`явились, у матеріалах справи міститься заява, у якій вони просили справу розглядати без їх участі, позов підтримують в повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача - Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився. Від нього надійшла заява через канцелярію суду, в якій він просив розглядати справу у його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. 04.08.2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів від 04.02.2019 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] на праві власності належали [PERSON] (а.с. 6). Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 26.02.2019 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] побудовані у період 1970 року по 1979 рік та не є самовільним будівництвом (а.с. 16-18). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Відповідно до виписки з будинкової книги Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 294 від 02.03.2020 року станом на 01.07.1990 року за [PERSON] , яка була головою колгоспного двору та [PERSON] , значився колгоспний двір, розташований по [ADDRESS] (а.с. 15). Ще за життя [PERSON] посвідчив на ім`я позивача [PERSON] заповіт, яким заповів їй все належне на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 14.11.1981 року (а.с. 13). Позивачу [PERSON] в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини за заповітом на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, розташованими по [ADDRESS] , після смерті діда [PERSON] , оскільки відсутній (втрачений) правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на вказане домоволодіння, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославською Н.В. за № 168/02-31 від 17.06.2020 року (а.с. 14). Як вбачається з оголошення в газеті «Злагода» від 04.07.2020 року, вищевказане свідоцтво про право власності від 25.03.1961 року, видане на підставі рішення виконкому Обертинської селищної Ради за № 5 від 22.03.1961 року, на ім`я [PERSON] , втрачено (а.с. 8-11). Зазначені обставини перешкоджають позивачу [PERSON] належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в нотаріальному порядку шляхом спадкування за заповітом. Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 123, 126 ЦК Української РСР (в ред. від 18 липня 1963 року) та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 02 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 ЦК Української РСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Виходячи з вищенаведеного, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (по 1/2 частині кожному) належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачами в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що позивачу [PERSON] слід повернути 50 відсотків судового збору з державного бюджету, сплаченого нею при поданні позову, а саме 420,40 грн. На підставі ст. 316-319, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України,

Outcome: approved