Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] [PERSON], в якому просять визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №12 по вулиці Привокзальна, 6 в місті Знамянка Кіровоградської області. Вимоги обґрунтували тим, що є власникоми квартири №12, що розташована по вулиці Привакзальна, буд.6 в місті Знамянка Кіровоградської області. У вказаній квартирі 04 березня 2015 року вони зареєстрували відповідача [PERSON] [PERSON], оскільки [PERSON] уклала з ним шлюб та стали проживати разом за вказаною адресою. Але у квітня 2016 року після чергової сварки, відповідач забрав всі свої речі та пішов з квартири і з того часу за місцем реєстрації не зявляється, житлом не користується, кошти за комунальні послуги не сплачує, його місце проживання позивачам не відоме. Реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає їм оформити субсидію, тож вони змушені звенутися до суду з даним позовом. Позивачі як і їх представник у судове засідання не з'явилися, представником позивача подано до суду заяву, в якій вона просить суд позов задовольнити та справу розглянути за їх відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житлова квартира №12, по вулиці Привокзальна, будинок 6 в місті Знамянка Кіровоградської області. [PERSON] належить 2/3 частки, а [PERSON] 1/3 частка. Право власності позивачів підтверджується наявними в матеріалах справи договором купівлі - продажу частки квартири від 15 грудня 2012 року, технічним паспортом, інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухома майно. [PERSON] з 15 січня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Знамянського міськрайонного суду від 03 липня 2017 року шлюб між ними розірвано. З домової книги та довідки Знамянського РС УДМС в Кіровоградській області від 06 лютого 2018 року наданої на запит суду вбачається, що за адресою: [ADDRESS] поміж інших з 04 березня 2015 року зареєстрований відповідач [PERSON] [PERSON], [INFO], громадянин Азербайджанської республіки. Відповідно до довідок ОСББ «Квітка Знамянки» від 22 травня 2017 року та 19 січня 2018 року, відповідач за місцем реєстрації не проживає з квітня 2016 року. Акти обстеження фактичного проживання громадян, які мешкають в ОСББ «Квітка Знамянки», місто Знамянка, вулиця Привокзальна, 6, складені 22 травня 2017 року та 05 січня 2918 року також свідчать про те, що [PERSON] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з травня 2016 року. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком зі сторони позивачів, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивачі або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] [PERSON] втратив право на користування належним позивача на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS], внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.2 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,\~ ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved