Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивачка 18 лютого 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга\~Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.11.1993 року, її батькам - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON], після її смерті [PERSON] фактично прийняв спадщину, так як постійно мешкав разом із померлою. А [INFO] помер батько [PERSON] Після смерті батька вона звернулась до нотаріальної контори задля оформлення спадщини, але нотаріусом ДДДНК їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру. Враховуючи вищевикладене вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Позивачка в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду представник надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.74). Відповідач в особі свого законного представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. До суду представник надала письмове заперечення, в якому проти вимог позову заперечувала (а.с. 67-69). Третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, в особі свого представника, в судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду надіслала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без участі свого представника, у зв'язку із завантаженістю (а.с.38). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.17, 22). [INFO] померла [PERSON], а [INFO] помер [PERSON] (а.с.24, 44). Квартира [ADDRESS] належала померлим на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.11.1993 року (а.с.14, крим. спр. №160057 а.с. 52,53). Із матеріалів витребуваної судом спадкової справи №1342/2006р., встановлено, що після смерті матері спадщину у вигляді частини квартири [ADDRESS], фактично прийняв [PERSON], так як постійно проживав із померлою по день її смерті (а.с. 25,48). Після смерті батька із заявою про прийняття спадщини із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася позивачка [PERSON], на що нотаріусом їй було відмовлено, у зв'язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру (а.с. 21). Судом встановлено, що вилучені свого часу органами досудового слідства оригінали правовстановлюючих документів у якості речових доказів залишилися на зберіганні в матеріалах кримінальної справи № 1-78 2000р. (а.с. 75-120). Вироком судової колегії з кримінальних справ Дніпропетровського обласного суду від 22 грудня 2000 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладенй між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 06.05.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Якубой О.А., реєстровий №5045. Даним вироком також анульовано його реєстрацію Дніпропетровським БТІ. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved