Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивачі у липні 2009 р. звернулись в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності, визнання недійсними договору дарування та рішень виконавчого комітету міської ради, усунення перешкод у користуванні майном, визнання недійсною реєстрації права власності, визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Після уточнення позовних вимог 06.05.2016 р., 31.10.2016 р. та 26.01.2017 р. просили: 1) визнати за кожним з позивачів право власності на ? частину спірного будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області як спадкового майна; 2) визнати недійсним договір дарування спірного будинковолодіння від 10.04.2003 р., зареєстрований у реєстрі під № 312, укладений між [PERSON] та [PERSON]; 3) визнати недійсними і скасувати рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 5 від 01.03.1967 р. та № 19 від 31.05.1991 р.; 4) усунути перешкоди у користуванні спадковим майном, а саме зобовязати відповідачку [PERSON] звільнити з усіма членами її сімї спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області; 5) визнати недійсною реєстрацію права власності на спірне будинковолодіння за [PERSON] за № 1654 від 04.06.1991 р., за [PERSON] за реєстровим № 1654 у реєстровій книзі № 9 від 25.10.2000 р., за [PERSON] реєстраційний № 2815288 номер запису 1654 у книзі № 9 від 26.09.2003 р. та за [PERSON] реєстраційний № 1057079926258 від 12.10.2016 р.; 6) продовжити пропущений з поважних причин строк для прийняття спадщини згідно вимог ст.550 ЦК України (у редакції 1963 р.), поновивши по заявлених вимогах строк позовної давності, який пропущено з поважних причин. Ухвалами суду від 24.02.2016 р. та від 29.03.2016 р. до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача залучено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Заявлені вимоги позивачі обґрунтовували тим, що спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна (колишня вул. 1 Травня) в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області мало статус колгоспного двору, головою якого була матір позивачки [PERSON] [PERSON], яка померла 30.11.1996 р., а членами дочка [PERSON], зять [PERSON], внука [PERSON], правнука Деркач (до одруження Полінник) Т.І., син [PERSON], який помер 03.12.1996 р., невістка [PERSON], яка померла 05.01.2006 р. Покійна матір позивачки [PERSON] була колгоспницею, згідно відомостей нарахування заробітної плати сільськогосподарської артілі ім. Франка м. Тисмениця Тисменицького району за 1951, 1953 р.р. їй нараховувалась зарплата за роботу в колгоспі, після досягнення пенсійного віку вона отримувала колгоспну пенсію. Відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.). майно колгоспного двору належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Вказані члени двору мали право власності на майно колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сімєю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили, тому позивачі набули права власності на спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна у рівних частках. 10.04.2003 р. [PERSON] згідно оспорюваного договору дарування житлового будинку подарувала відповідачці [PERSON] житловий будинок № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця житловою площею 69,2 кв.м , зазначений у плані літерою А, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, а саме гараж літню кухню Б, огорожу N1. Останніх пять років перед смертю [PERSON] тяжко хворіла, перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, у неї був тимчасовий психічний розлад, тому позивачі не могли і думати про те, що вона може вчинити будь-який правочин. Вважають, що оспорюваним договором дарування порушено їх права, оскільки [PERSON] не мала права дарувати колгоспне майно без участі інших членів двору з огляду на те, що їх частки після смерті голови двору [PERSON] не були визначені. За життя [PERSON] позивачам від неї було відомо, що спірний будинок, який був відремонтований спільними коштами та працею членів колгоспного двору, буде належати їм. Спірний будинок, у якому проживала [PERSON], був реконструйований і зведений на місці старого будинку, на який вже було оформлено право власності за батьком позивачки [PERSON] Чоловік [PERSON] [PERSON], який був рідним братом позивачки [PERSON], не був забудовником спірного будинку, він з дружиною жодного будинку не будували, прийшли жити до готової хати. Тому незаконними є оскаржувані рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради, а саме: № 5 від 01.03.1967 р. про виділення [PERSON] земельної ділянки під індивідуальне будівництво та надання права індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 700 кв. м за рахунок присадибної земельної ділянки [PERSON], оскільки жодної присадибної земельної ділянки за останнім за вказаною адресою не значилось, та № 19 від 31.05.1991 р. про затвердження акту комісії про прийняття в експлуатацію жилого будинку по вул. Кокорна, 18 (колишня вул. 1 Травня) та оформлення за [PERSON] права власності на будинок з видачею свідоцтва. Виконком Тисменицької міської ради не вправі був приймати оскаржувані рішення, оскільки на земельній ділянці вже знаходився житловий будинок, право власності на який було оформлено за батьком позивачки [PERSON], який помер 06.08.1956 р., після смерті якого право власності перейшло його дружині [PERSON], дітям і внукам. Позивачі довідалися про порушення своїх прав навесні 2009 р. Позивачка [PERSON], яка одночасно представляла інтереси решти позивачів, та представник позивачів адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги і просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представники у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що відповідно до оспорюваного договору дарування від 10.04.2003 р. [PERSON] подарувала [PERSON] своїй племінниці спірне будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. [PERSON] стала власником вказаного будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1997 р., покійний [PERSON] був власником будинковолодіння згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 04.06.1991 р., виданого на підставі рішення виконкому Тисменицької міської ради від 31.05.1991 р. Наявними у матеріалах справи належними і допустимими доказами підтверджуються обставини, що [PERSON] був забудовником і власником спірного будинковолодіння, тому оскаржувані позивачами рішення є законними. Оспорюваний договір також є законним, вказаний договір оспорювався дарувальником [PERSON]І за життя у судовому порядку; судовим рішенням, яке набрало законної сили (у 2006 р. було предметом розгляду Верховного Суду України), відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Оспорюваним договором права позивачів не порушено, вони не довели обставини, на яку посилались, про те, що спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору; ніхто з позивачів не був членом колгоспу, а той факт, що покійна [PERSON] отримувала заробітну плату під час роботи у сільськогосподарській артілі у 1951, 1953 р.р., не підтверджує, що вона була членом колгоспу; з 1967 р., коли [PERSON] виділено земельну ділянку під будівництво, до 1991 р., коли він отримав право власності на спірне будинковолодіння, у колгоспі ніхто не працював; крім того, позивачі навіть не заявили вимоги про визнання за ними права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору. Безпідставною є також вимога про визнання недійсною реєстрації права власності на спірне будинковолодіння за [PERSON], [PERSON] та за [PERSON], оскільки реєстрація була здійснена у передбаченому чинним законодавством порядку згідно наданих правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності [PERSON], свідоцтва про право на спадщину [PERSON]І.), які позивачами не оспорюються. Оскільки заявлені позивачами вимоги є необґрунтованими та безпідставними, просили у їх задоволенні відмовити та стягнути з позивачів на користь [PERSON] понесені останньою витрати на правову допомогу. Представник відповідача виконкому Тисменицької міської ради у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві (т.1, а.с.203) відповідач просив справу розглянути у відсутності свого представника, у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Представник відповідача Івано-Франківського ОБТІ у судовому засіданні позов не визнав, у наданому суду запереченні відповідач посилався на те, що згідно наявних у відповідача архівних даних 28.04.1952 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння по вул. 1 Травня, 20 (вул. Кокорна, 16, 18) в смт. Тисмениця на підставі свідоцтва про право власності від 28.04.1952 р., виданого згідно рішення виконкому Тисменицької районної ради від 23.04.1952 р.; до складу домоволодіння входив житловий будинок загальною площею 48,93 кв.м, 1938 року побудови, два сараї, колодязь. На місці вказаного будинку протягом 1967-1977 р.р. [PERSON] було зведено житловий будинок загальною площею 138,3 кв.м житловою площею 69,2 кв.м, до складу домоволодіння входили гараж літня кухня, огорожа. 14.06.1991 р. за [PERSON] згідно свідоцтва про право власності, виданого Тисменицькою міською радою 04.06.1991 р. на підставі рішення виконкому від 31.05.1991 р. № 19, було зареєстровано право власності на домоволодіння по вул. Кокорна, 18. 25.10.2000 р. право власності на спірне домоволодіння було зареєстровано за [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1997 р. 26.09.2003 р. реєстратором ОБТІ право власності на спірне домоволодіння зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 10.04.2003 р. Крім того, згідно архівних даних ОБТІ позивачем [PERSON] протягом 1966-1969 р.р. велось будівництво житлового будинку по вул. Кокорна, 16а (20) загальною площею 130,5 кв.м, право власності за [PERSON] зареєстровано 10.07.1975 р., у подальшому позивач проводив реконструкцію цього будинку, за ним у 2005 р. зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 341,4 кв.м з господарськими будівлями по вул. Кокорна, 20. Оскільки ОБТІ у передбаченому чинним законодавством порядку проведена реєстрація права власності на спірне домоволодіння, просив відмовити у задоволенні вимоги про визнання недійсною реєстрації права власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] Представник третіх осіб на стороні позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що треті особи [PERSON], яка є дочкою позивачки [PERSON], та [PERSON], [PERSON], які є внуками позивачки, були прописані і проживали у спірному будинку, були членами колгоспного двору. Вислухавши пояснення сторін, представника третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна (колишня вул. 1 Травня) в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. Забудовником спірного будинковолодіння був рідний брат позивачки [PERSON] [PERSON], якому рішенням виконавчого комітету Тисменицької селищної ради депутатів трудящих № 5 від 01.03.1967 р. надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці по вул. 1 Травня в селищі Тисмениця площею 700 кв.м (т.1, а.с.19). Відповідно до акту про закінчення забудови індивідуальної садиби від 22.03.1991 р. споруджений [PERSON] будинок площею забудови 139,3 кв.м житловою площею 69,2 кв.м прийнятий в експлуатацію (т.1, а.с.18). Рішенням виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 19 від 31.05.1991 р. затверджено акт про прийняття в експлуатацію побудованого [PERSON] житлового будинку № 18 по вул. 1 Травня та вирішено оформити право особистої власності на будинок за забудовником [PERSON] (т.1, а.с.17). На підставі вказаного рішення виконком Тисменицької міської ради 04.06.1991 р. видав [PERSON] свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, на підставі якого право власності на спірне будинковолодіння за [PERSON] зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 14.06.1991 р. у реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1654 (т.1, а.с.71). Після смерті 03.12.1996 р. [PERSON] (т.1, а.с.67) спірне будинковолодіння успадкувала його дружина [PERSON] як єдиний спадкоємець за законом першої черги згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1997 р. (т.1, а.с.72), на підставі якого право власності [PERSON] зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 25.10.2000 р. у реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1654, що підтверджується довідкою ОБТІ (т.2, а.с.51). На підставі укладеного між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договору дарування житлового будинку від 10.04.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 312, [PERSON] стала власником спірного будинковолодіння № 18 по вул. Кокорна в м. Тисмениця, яке складається з житлового будинку А житловою площею 69,2 кв.м, господарських будівель і споруд, а саме гаражу літньої кухні Б, огорожі N1 (т.2, а.с.79). Право власності відповідачки зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 26.09.2003 р. за реєстраційним № 2815288 номер запису 1654 у книзі № 9, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.2, а.с.80). Судом встановлено, що під час реєстрації права власності відповідачки на спірне будинковолодіння реєстратором ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» допущено помилку, а саме невірно вказано адресу обєкта нерухомого майна замість вірного вул. Кокорна, 18 помилково вказано вул. Вірменська, 3, що підтверджується відповідною довідкою ОБТІ (т.2, а.с.210). Право власності відповідачки [PERSON] на спірне будинковолодіння 12.10.2016 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним № 1057079926258, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованою державним реєстратором ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» [PERSON] (т.2, а.с.241-242). Вказані два рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради, договір дарування та реєстрація права власності на спірне будинковолодіння за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] оспорюються позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Суд вважає необґрунтованим твердження позивачів про те, що спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору з огляду на те, що сторона не надала документального підтвердження такого статусу. Надані відомості нарахування заробітної плати матері позивачки [PERSON] [PERSON] під час роботи у сільськогосподарській артілі ім. І.Франка у 1951, 1953 р.р. (т.1, а.с.44-47) не можуть вважатись належним підтвердженням того, що [PERSON] була членом колгоспу. Оскільки сторона не надала належних і допустимих доказів на обґрунтування обставини, що спірне будинковолодіння було майном колгоспного двору, суд не бере до уваги показання у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що мама позивачки [PERSON], як і батько, працювала в колгоспі. Судом встановлено, що ніхто з позивачів не був членом колгоспу, що ніхто з членів господарства у період з 1967 р., коли [PERSON] виділено земельну ділянку під будівництво, до 1991 р., коли він отримав право власності на спірне будинковолодіння, у колгоспі не працював. Крім того, позивачі, які просили визнати за ними право власності на спірне будинковолодіння як на спадкове майно, не заявили вимоги про визнання за ними права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору. Щодо посилання позивачів на спадкування нерухомого майна, яке належало покійному батькові позивачки [PERSON] [PERSON], суд зазначає наступне. 28.04.1952 р. за [PERSON], який помер у 1956 р., було зареєстровано право власності на домоволодіння по вул. 1 Травня, 20 (16) в смт. Тисмениця на підставі свідоцтва про право власності від 28.04.1952 р. (т.1, а.с.34), виданого згідно рішення виконкому Тисменицької районної ради від 23.04.1952 р. (т.2, а.с.96); до складу домоволодіння входив житловий будинок загальною площею 48,93 кв.м, 1938 року побудови, два сараї, колодязь. Судом встановлено, що [PERSON] у 1967 р., продавши будинок по вул. Чкалова, повернувся проживати у цей батьківський будинок та у встановленому законодавством порядку на місці старого батьківського будинку протягом 1967-1977 р.р. спорудив спірний житловий будинок по вул. Кокорна (1 Травня), 18 (16) загальною площею 138,3 кв.м житловою площею 69,2 кв.м з гаражем літньою кухнею та огорожею, який був прийнятий в експлуатацію в 1991 р. У той же час протягом 1966-1969 р.р. позивач [PERSON] поряд проводив будівництво свого будинку по вул. 1 Травня, 16а (20) загальною площею 130,5 кв.м, право власності за [PERSON] зареєстровано 10.07.1975 р. (т.2, а.с.148). У подальшому позивач на підставі рішення виконкому Тисменицької міської ради від 28.07.1998 р. (т.2, а.с.137) провів реконструкцію цього будинку з надбудовою другого поверху, отримавши 14.01.2005 р. свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 341,4 кв.м з господарськими будівлями по вул. Кокорна, 20 та належно зареєструвавши своє право власності на вказане нерухоме майно (т.2, а.с.146-147). Суд вважає, що позивачами не доведено обставини щодо наявності спадкового майна, на яке вони претендують. Необґрунтованим є твердження сторони про те, що спірний будинок № 18 по вул. Кокорна, у якому проживала [PERSON], був реконструйований і зведений на місці старого будинку, що належав [PERSON], спільними коштами та працею позивачів як членів колгоспного двору, що [PERSON] не був забудовником спірного будинку, що останній жодного будинку не будував, оскільки позивачі не надали суду належних і допустимих доказів на обґрунтування вказаних обставин. З огляду на викладене суд критично оцінює показання свідків [PERSON], [PERSON] про те, що після повернення до батьківського будинку [PERSON] передумав будуватись. Крім того, суду незрозуміло, яким чином спадкують після смерті батьків позивачки [PERSON] решту позивачів, які не відносились до кола спадкоємців за законом. Оскільки судом встановлено, що позивачка [PERSON] проживала разом зі своїми батьками на час їх смерті, вона мала прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном у порядку п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), тому нелогічною і необґрунтованою є остання позовна вимога про продовження пропущеного строку для прийняття спадщини згідно вимог ст.550 ЦК України (у редакції 1963 р.). З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість вимоги про визнання права власності на спірне будинковолодіння. У відповідності з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачі не спростували встановлених судом обставин щодо правомірності набуття відповідачкою права власності на спірне будинковолодіння, щооспорюваними договором дарування, рішеннями виконкому міської ради, реєстрацією права власності на спірне будинковолодіння за [PERSON], [PERSON], [PERSON] права позивачів не порушені, останні не оспорюють правовстановлюючих документів, що були підставою для реєстрації права власності, суд вважає безпідставними заявлені ними вимоги про визнання недійсними договору дарування, рішень та реєстрації права власності. Оскільки вимога про усунення перешкод у користуванні спірним будинковолодінням є похідною від першої основної вимоги про визнання права власності, підстави для її задоволення відсутні. З позивачів відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України слід стягнути понесені відповідачкою [PERSON] витрати на правову допомогу згідно наданих останньою квитанцій у розмірі 2300 грн. (т.3, а.с.3-4), а саме по 575 грн. з кожного, враховуючи, що вказаний розмір з огляду на значну кількість проведених у справі судових засідань не перевищує розмір компенсації витрат на правову допомогу, встановлений ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 321, 328 ЦК України,

Outcome: approved