Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивачі за первісним позовом звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] і вселити їх у вказану квартиру. При цьому посилались на те, що відповідач є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS], разом з ним в квартирі зареєстровані та мають право на користування нею позивачі за первісним позовом. У зв'язку з неприязними стосунками, які виникли між сторонами по справі, позивачі вимушені були тимчасово переїхати до іншого місця проживання. На початку 2012 року відповідач змінив замки в квартирі, чинить перешкоди позивачам в користуванні нею, а тому вони вимушені звернутись до суду за захистом порушеного права. Відповідач [PERSON] звернувся до позивачів з зустрічним позовом, в якому просив визнати їх такими, що втратили право на користування вказаною вище квартирою посилаючись на те, що вони не проживають в квартирі [ADDRESS], оскільки мають інше постійне місце проживання, не проявляють інтерес до даного житла, не приймають участь в його утриманні. Вказав, що конфліктна ситуація між ними виникла у зв'язку з тим, що він звертався до позивачів з проханням знятись з реєстрації та зареєструватись за їх постійним місцем проживання. В судовому засіданні позивач [PERSON] первісний позов підтримала повністю, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити за безпідставністю. Пояснила, що відповідач чинить їй та її сину перешкоди у користуванні квартирою. Зазначила, що постійно у цій квартирі не проживала, фактично проживає з чоловіком, сином та його родиною за іншою адресою, до батька навідувалась періодично, проте з 2012 року взагалі не може потрапити до квартири, оскільки батько змінив замки. Позивач [PERSON] вимоги за первісним позовом підтримав повністю, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити за безпідставністю. В судовому засіданні вказав, що до дідуся приходив періодично, інколи ночував, постійно проживає за іншою адресою. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала з підстав, викладених в ньому, просила задоволити. В обґрунтування зазначила, що її довіритель має право на користування вказаною квартирою, але відповідач чинить їй перешкоди. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити за безпідставністю. Письмові пояснення на первісний позов та заперечення проти зустрічного позову приєднані до матеріалів справи (а.с.121-122). Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] подали заяву про застосування позовної давності відносно вимог за зустрічним позовом, оскільки вважають, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] пропустив трьохрічний строк позовної давності звернення до суду. Відповідач за первісним позовом вимоги первісного позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримав, просив задоволити в повному обсязі. В обґрунтування доводів пояснив, що позивачі за первісним позовом ніколи з ним не проживали, мають власне житло, в якому постійно проживають. Зазначив, що є пенсіонером, самостійно несе витрати по сплаті всіх комунальних платежів, оскільки проживає один, що підтверджується відповідними актами, складеними працівниками КВЖРЕП за участю сусідів, на підставі яких отримує субсидію для оплати житлово-комунальних послуг. Неприязні стосунки з донькою особливо загострились після неодноразових звернень до неї та онука знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а також у зв'язку з тим, що йому були нанесені тілесні ушкодження співмешканцем [PERSON] В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно змінив замки в квартирі, але це було викликано необхідністю, оскільки йому неодноразово наносились тілесні ушкодження, відвідування доньки закінчувались скандалом. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні первісного позову просив відмовити за безпідставністю. Зустрічний позов просив задоволити, оскільки позивачі за первісним позовом в квартирі [ADDRESS] не проживають, хоча і зареєстровані, а фактично проживають в іншому помешканні, а тому втратили право на користування квартирою. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 58 ЖК України єдиною законною підставою для вселення до жилого приміщення, яке належить до житлового або громадського житлового фонду є ордер. Судом встановлено, що [PERSON] та його донька [PERSON] набули право на проживання та користування квартирою [ADDRESS] на підставі ордеру, виданого 22.04.1982 року виконавчим комітетом Богунської районної ради народних депутатів м. Житомира. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. На момент видачі ордеру [PERSON] була неповнолітня. В судовому засіданні встановлено і було підтверджено сторонами, що [PERSON] та мати [PERSON] на момент отримання ордеру на вказану квартиру та вселення в неї разом не проживали, позивач за первісним позовом [PERSON] проживала з матір'ю. Позивач [PERSON] набув право на проживання у вказаній квартирі за місцем реєстрації матері відповідно до ст. 65 ЖК України. Відповідач за первісним позовом [PERSON] надав суду докази, які підтверджують, що за адресою [ADDRESS] він проживає один, зокрема, акт обстеження матеріально-побутових умов від 24.03.2006 року, акти, затверджені начальником КВЖРЕП № 15, від 13.08.2011 року, 11.02.2012 року, 07.04.2012 року, 30.10.2012 року, 19.09.2013 року, повідомлення про надання субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, як малозабезпеченій особі (а.с. 53-64). [PERSON] надав суду докази, які підтверджують, що він самостійно несе всі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, частина копій приєднана до матеріалів справи (а.с. 47-52), оригінали квитанцій були надані суду для огляду та досліджувались в судовому засіданні за період з 2009 по 2014 роки. Надані ж позивачем [PERSON] копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг надані частково за період з 1998 по 2000 роки на ім'я [PERSON] (а.с. 88-93), що не свідчать про те, що вона несе витрати по сплаті житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS]. Суд не приймає як докази, що підтверджують місце проживання позивача [PERSON] за адресою [ADDRESS], копії кредитних договорів та листування з банківськими установами, в яких зазначено місце її реєстрації за вказаною вище адресою (а.с. 94-119), вказані обставини спростовуються поясненнями самої [PERSON], яка зазначала, що за цією адресою не проживала, а лише навідувалась, а також письмовими доказами, зокрема, зверненнями до органів місцевого самоврядування із зазначенням в них місця свого фактичного проживання - 3-й [ADDRESS]. З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що позивач [PERSON] на праві власності має нерухоме майно - [ADDRESS], де фактично постійно проживає з [PERSON] та сином [PERSON] і його родиною. Дана обставина підтверджена листуванням [PERSON] з виконавчим комітетом Житомирської міської ради (а.с. 137-140), та не заперечувалось позивачами за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] Факт, що [PERSON] не проживає по [ADDRESS], підтверджений показами свідка [PERSON], який зазначив, що з [PERSON] проживає однією сім'єю протягом семи років, проте [ADDRESS] вони не проживали, що свідчить про наявність іншого постійного місця проживання. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що на підтвердження факту вибуття члена сім'ї наймача до іншого житлового приміщення, суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) Зі змісту допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами [PERSON], вбачається, що останній протягом тривалого часу проживає один, ні [PERSON], ні [PERSON] за місцем проживання [PERSON] вони жодного разу не бачили. Свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] скаржився, що його побили, він не міг ходити в магазин за продуктами харчування, а тому звертався до нього за допомогою. Слід також зазначити, що під час розгляду справи [PERSON] неодноразово замінював свідків, які за його клопотанням підлягали допиту в судовому засіданні, зазначаючи при цьому, що свідки відмовлялись давати покази, оскільки [PERSON] погрожувала фізичним насиллям. Вказана обставина була підтверджена в судовому засіданні і показами свідка [PERSON], який зазначив, що [PERSON] погрожувала йому, якщо він буде свідчити, свідок, який був заявлений попередньо, відмовився давати покази. На підтвердження обставин, що позивач [PERSON] зверталась зі скаргами на те, що батько чинить їй перешкоди у користуванні житлом надано копію заяви до КВЖРЕП № 15, датовану 31.07.2013 року, а з відповідним позовом про усунення перешкод в користуванню квартирою позивач звернулась майже одразу - вже 05.08.2013 року. Відповіді, яка була надана на її адресу з приводу поданої заяви не надала. Надані позивачем [PERSON] постанови про відмову в порушенні кримінальних справ від 13.01.2012 року та 24.04.2012 року не є доказами в силу ч.ч. 3-4 ст. 61 ЦПК України, які містять обставин, які не підлягають доказуванню. Зокрема, зі змісту постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 13.01.2012 року вбачається, що гр. [PERSON] заподіяв тілесні ушкодженні гр. [PERSON], проте відповідно до акту СМЕ заподіяні тілесні ушкодження відносились до легких, без короткочасного розладу здоров'я, тобто вбачались ознаки складу злочину, передбаченого ст. 125 КК України, дізнання та досудове розслідування за якою не проводиться, а за ст. 296 КК України в порушенні кримінальної справи було відмовлено. В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 24.04.2012 року міститься лише виклад обставин, зазначених в заяві гр. [PERSON], жодні фактичні дані не встановлено, а відповідач [PERSON] не заперечував, що вимушений був змінити замки в квартирі, оскільки хвилювався за свою безпеку. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не надали доказів, які б підтвердили, що вони не втратили інтерес до цієї квартири. Переконливих доказів, які б свідчили, що [PERSON] чинив перешкоди позивачам в користуванні квартирою, суду не надано, що є їх обов'язком відповідно до змісту ст.ст. 10,11,60 ЦПК України. Факт заміни замків в квартирі, на які посилаються позивачі, як на перешкоду у користуванні квартирою, відбувся після того, як співмешканець [PERSON] - [PERSON] заподіяв [PERSON] тілесні ушкодження, тобто було обумовлено турботою про власну безпеку. Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживали в квартирі [ADDRESS] у зв'язку з тим, що мали інше постійне місце проживання, а за вказаною адресою були лише зареєстровані. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правовсуддя» необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Зі змісту статті 107 ЖК України вбачається, що у разі вибуття члена сім'ї наймача з жилого приміщення до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, то член сім'ї, який вибув, втрачає право на користування цим жилим приміщенням. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» визначено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] добровільно обрали інше постійне місце проживання, у зв'язку з чим фактично втратили право на користування житловим приміщенням [ADDRESS]. В зустрічній позовній заяві позивач [PERSON] посилався на ст.ст. 71, 72 ЖК України як на підстави для задоволення позову, хоча фактично зазначив, що відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] самостійно визначили собі інше місце проживання, у зв'язку з цим не проявляли інтересу до вказаного житла та не приймали участі в його утриманні. Позивач [PERSON] не вказував, що [PERSON] та [PERSON] були тимчасово відсутні за адресою місця реєстрації [ADDRESS], що є підставою для застосування ст. 71 ЖК України, а вказував, що вони весь час фактично проживають за іншою адресою і ніколи тут не проживали. Підставою позову є фактичні обставини, які наведені у заяві, а тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Оскільки фактичні обставини, викладені в зустрічній позовній заяві [PERSON] не відповідають конкретній правовій нормі, обраній позивачем, суд вважає за можливе застосувати закон, який відповідає дійсним і фактичним обставинам, викладеним в зустрічному позові та застосувати ст. 107 ЖК України - визнати відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою № 2 по Л. України, 42 в м. Житомирі, оскільки вони вибули на проживання до іншого житлового приміщення, що встановлено в судовому засіданні. Підстави для застосування позовної давності згідно поданої позивачами за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] заяви про застосування позовної давності відсутні, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, у зв'язку із чим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Аналогічна позиція висловлено в п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Суд вважає, що за аналогією вказана позиція підлягає застосуванню і при вирішенні позову про втрату права на користування житловим приміщенням на підставі норм не лише Цивільного, а й Житлового кодексу. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову, то вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають за безпідставністю.

Outcome: approved