Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 08 червня 2010 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на ? частини житлового будинку та ? частини земельної ділянки. Власником інших ? частин вищевказаного нерухомого майна була [PERSON] 30 жовтня 2016 року [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні [PERSON] ? частини вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки. Позивач звернулась до державного нотаріуса з приводу відчуження належного їм нерухомого майна, але нотаріус відмовився посвідчити договори відчуження належного [PERSON] та [PERSON] нерухомого майна у звязку з тим що у виданих на їх імя свідоцтвах про право на спадщину за заповітом допущено помилку, а саме не вірно зазначені частки належного їм земельної ділянки. Нотаріус пояснив, що без усунення вказаної помилки, позивачі в подальшому не зможуть реалізувати своє право власності на належні їм частки земельної ділянки та порекомендував [PERSON], [PERSON] звернутись с позовом до суду. Представник Позивача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, та наполягав задовольнити позовні вимоги позивачів у повному обсязі. (а.с. 96). Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечував. (а.с. 97). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 червня 2010 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 230321, виданого 08 червня 2010 року. (а.с. 7). Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із ? частини житлового будинку в с. Холодна Балка, Біляївського р-н., Одеської області по вул. Виноградна, 25 та ? частини земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер: 5121085400:02:001:0563, що розташована за адресою Одеська область, Біляївський р-н., с. Холодна Балка, вул. Виноградна, 25. Позивачі відповідно до заповіту від 17.03.2008 року № 660 є спадкоємцями вищезазначеного майна. (а.с. 8). Власником інших ? частин вищевказаного нерухомого майна була [PERSON]. 30 жовтня 2016 року померла - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 467099, виданого 04.11.2016 року (а.с. 18). Після смерті [PERSON], [PERSON] прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні [PERSON] ? частини вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки. (а.с. 19). Позивач звернулась до державного нотаріуса з приводу відчуження належного їм нерухомого майна, але нотаріус відмовився посвідчити договори відчуження належного [PERSON] та [PERSON] нерухомого майна у звязку з тим що у виданих на їх імя свідоцтвах про право на спадщину за заповітом від 23.12.2010 року серії ВРД №703828 та від 23.12.2010 року серії ВРД № 703831 допущено помилку, а саме не вірно зазначені частки належного їм земельної ділянки (а.с.10-11). Відповідно до ст. 120 ЗК України та ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок. Будівлю або споруду, розміщенні на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення. Згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 153 ЗК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно ст. 78 ЗК України право власності на землю право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З приписами ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявляти позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, у звязку з тим, що нотаріус помилково видав позивачам свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з невірними частками, останні позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися належною їм земельною ділянкою, а також в установленому законом порядку зареєструвати її в державному земельному кадастрі та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що є істотним порушенням їх прав. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховують позивачі. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. На підставі вищевикладеного суд вважає позов ні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. З метою захисту спадкових прав позивачів на вказане нерухоме майно, необхідно зазначені свідоцтва про право на спадщину за заповітом визнати недійсними та визнати за ними право власності на земельну ділянку у відповідних частках.

Outcome: approved