Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із указаним вище позовом, у якому просить ухвалити судове рішення про визнання за позивачем права на середню земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель запасу на території Милятинської сільської ради Буського району Львівської області. В обгрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] покликаються на те, що вона працювала у СТзОВ «Вільна Україна» з 1 квітня 1985 року по 30 грудня 1990 року та з 2 квітня 1992 року по 31 грудня 1997 року, а позивач [PERSON] працював у колгоспі НААГ «Вільна Україна» . Відповідно до рішення Милятинської сільської ради 17 сесії 21 скликання від 23 лютого 1994 року затверджено списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай), однак під час складання списків на отримання середньої земельної частки (паю) позивач помилково не був включений у вказані списки осіб, незважаючи на те, що він являвся працівником колективного сільськогосподарського підприємства. Позивач [PERSON] працював у колгоспі НААГ «Вільна Україна» і йому було виділено середню земельну частку ( пай) загальною площею 0,5478 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак відповідно до трудової книжки він працював у колгоспі НААГ «Вільна Україна» з 10.08.1976 року по 31.07.2005 року, тому вважає, що право на середню земельну частку (пай) в більшому розмірі ніж йому було виділено , а саме 1,62 умовно кадастрових га, середньої земельної частки ( паю). Після звернення позивача до Милятинської сільської ради, остання безпідставно відмовляється вирішити вказаний спір у добровільному порядку. Відтак, позивачі вважають, що зазначена бездіяльність відповідача порушує їх права, що стало приводом для звернення до суду із цим позовом. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, направивши клопотання про розгляд справи у їх відсутності, заявлений позов підтримують в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач Милятинська сільська рада Буського району Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши письмову заяву сільського голови Гриневич С.М. про розгляд справи у відсутності їх представника, позовні вимоги не заперечили, тобто визнали позов. Відзив на позовну заяву не надходив, а позовних вимог по суті відповідач не оспорив. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру Львівській області явку свого представника до суду не забезпечив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають в селі Ріпнів Буського району Львівської області, що перебуває у підпорядкуванні Милятинської сільської ради Буського району Львівської області. Згідно з книгами обліку трудового стажу і заробітку колгоспника СТзОВ «Вільна Україна» позивач [PERSON] з 1 квітня 1985 року по 30 грудня 1990 року та з 2 квітня 1992 року по 31 грудня 1997 року перебував у трудових відносинах із указаним колективним сільськогосподарським підприємством та являється його колишнім членом, де нею відпрацьовані людино-днів та встановлений їх мінімум за 1985-1997 роки, що підтверджується відомістю про кількість вироблених трудоднів, трудову участь в колгоспному виробництві, копія якої наявна у справі. Згідно трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] працював в місцевому колгоспі НААГ «Вільна Україна» з 10.08.1976 року по 31.07.2005 року. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; примусове виконання обов`язку в натурі (ч. 1, п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною другою статті 2 цього Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, іцо додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відтак, ураховуючи те, що позивачі [PERSON] , [PERSON] є колишніми членами колективного сільськогосподарського підприємства СТзОВ «Вільна Україна» на території Милятинської сільської ради, яку помилково не внесено до списку осіб, які на отримання середньої земельної частки (паю), а тому за позивачами слід визнати право власності на середню земельну частку (пай) на території Милятинської сільської ради Буського району Львівської області. Окрім того, оскільки визнання цього позову відповідачем по справі не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд, в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак, суд приходить до переконання, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved