Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», Фрунзенський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просили суд визначити, що частка [PERSON] в спільній частковій власності на квартиру [ADDRESS] складає 73/100, та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 травня 2010 року, застосувати переведення права власності на [PERSON], 73/100 частин квартири [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що на виконанні у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ знаходиться виконавчий лист, виданий 21 липня 2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова по справі № 2-370/10 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у сумі 151500,00 грн., проте боржником вказане рішення не виконується. В результаті проведених державним виконавцем заходів було встановлено, що за місцем проживання боржника майно та кошти, на яке можливо звернути стягнення, відсутні. Разом з тим, [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON], однак позивачі вважають, що 73/100 частки вказаної квартири належить особисто [PERSON], оскільки згідно з договором купівлі-продажу цієї квартири, загальна її вартість складає 207050 грн., та вона була придбана під час шлюбу за кошти, отримані [PERSON] в сумі 151500,00 грн. за договором дарування, який в подальшому визнаний недійсним у судовому порядку, та ці кошти стягнуті на користь позивача [PERSON], а також за кошти, отримані подружжям у банківській установі в сумі 55550 грн.. Решта 27/100 частин квартири, на думку позивачів, є спільним сумісним майном подружжя, та кожному з них належить по 27/200 часток вказаної квартири. Позивачі наголосили, що частка [PERSON] не визначена, що ускладнює виконання рішення суду про стягнення з останньої грошової суми у розмірі 151500,00 грн., та у зв'язку з тим, що боржник відмовляється повертати вказану суму грошових коштів, позивачі, посилаючись на ч. 2 ст. 366 ЦК України та ст. 370, 371 ЦК України, вважають, що вони мають право вимагати звернення стягнення на майно, яке їй належить на праві власності. Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи уповноважений за довіреністю представник відповідача [PERSON] був повідомлений належним чином, про що свідчить його підпис у явочному листі (а.с. 235). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що грошові кошти, які [PERSON] отримала в дар від [PERSON], вона витратила не на купівлю квартири, а на погашення боргів, які у неї виникли внаслідок важких пологів. Крім того, представник стверджував, що позивач [PERSON] протидіє виконанню судового рішення, яким на її користь стягнуто грошові кошти в сумі 151500 грн., оскільки перераховану [PERSON] у листопаді 2013 року та у березні 2014 року частину грошових коштів в загальній сумі 1336,90 грн. вона отримала лише в березні 2015 року. Крім того, представник відповідача стверджував, що спірна квартира є предметом іпотеки за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», яке за законом має першочергове право на звернення стягнення на цю квартиру. Також, представник вважав, що [PERSON] безпідставно заявлений позивачем у даній справі, оскільки його права та інтереси жодним чином не порушені. Представник стверджував, що позивачами невірно обрано спосіб захисту порушеного права, та всупереч положень ст.ст. 366, 370, 371 ЦК України, на які вони посилаються у своєму позові, заявлено вимогу не про виділ у натурі частки [PERSON] із майна, що є у спільній сумісній власності, а про визначення, що її частка на спірну квартиру у спільній частковій власності складає 73/100 частин, зважаючи на те, що ця квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] та не є об'єктом спільної часткової власності. Також, представник відповідача вважає, що вимога позивачів про застосування переведення власності 73/100 частин спірної квартири на позивача [PERSON] призведе до порушення переважного права купівлі частки, оскільки за нормами діючого законодавства лише у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника, кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. З урахуванням викладеного, представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа ВАТ КБ «Надра» правом на участь представника у судовому засіданні не скористалась, причину неявки не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Фесун О.М., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовної вимоги позивачів про визначення частки відповідача [PERSON] у спірній квартирі, посилаючись на те, що це надасть можливість виконавчій службі виконати судове рішення про стягнення з останньої заборгованості на користь [PERSON]. Щодо позовної вимоги про застосування переведення права власності на [PERSON] на 73/100 частин спірної квартири, просила вирішити спір на розсуд суду. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення першого позивача, представника позивачів, представників другого відповідача та третьої особи (ВДВС), суд встановив наступне. 03.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). 14.03.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Г.П., р. №798, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] (за згоди [PERSON].), придбав у власність квартиру [ADDRESS] за 207050,00 грн. (а.с. 7, 119). 14 березня 2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладений кредитний договір № 6/4/20/2007/840-К/1114, згідно з яким ВАТ КБ «Надра» надав [PERSON] цільовий кредит у сумі 15 000 доларів США строком до 12 березня 2027 року для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 789 від 14 березня 2007 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого [PERSON] придбав у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (а. с. 114-115). Крім того, 14 березня 2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладений договір іпотеки №6/4/20/2007/980-1/1115, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Г.П., р. № 801, відповідно до якого [PERSON], з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором №6/4/20/2007/840-К/1114 від 14 березня 2007 року, передав у іпотеку ВАТ КБ «Надра» належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а. с. 116-117). 14 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., р. №1426, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] гроші у сумі 151500 грн., який в подальшому визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року у справі № 22-ц-547/2009 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], 3-особи: [PERSON], приватні нотаріуси Харківського МНО Гаврилова С.А., Зінченко Р.М., ВАТ КБ «Надра» про визнання недійсним договору дарування грошей, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на частину квартири (а.с. 9). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 травня 2010 року у справі № 2-370/10 частково задоволено позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошової суми та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 151500 грн., передані за договором дарування грошей від 14 березня 2007 року (а.с. 93-96). З 28 жовтня 2013 року на виконанні у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ знаходиться виконавчий лист, виданий 21 липня 2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова по справі № 2-370/10 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у сумі 151500,00 грн. (ВП № 40461682). Судовим розглядом встановлено, що не заперечується сторонами у справі, що з часу відкриття виконавчого провадження на рахунок з обліку депозитних сум від боржника [PERSON] надійшли грошові кошти в сумі 1000 грн. - 13.11.2013 року, та 500 грн. - 31.03.2014 року, з яких стягнуто на користь держави 133,69 грн. виконавчого збору, та 1336,93 грн. за розпорядженням державного виконавця від 30.10.2014 року перераховано на користь [PERSON] на рахунок ХД УДППЗ «Укрпошта» (а.с. 124). Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.07.2014 року по справі № 645/3198/14, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30.09.2014 року, відмовлено у задоволенні подання державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Пипенко О.М. про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та зобов'язання здійснити реєстрацію (а.с. 109-111, 11-12). Позивачі наголосили, що оскільки в ухвалі апеляційного суду Харківської області від 30.09.2014 року їм роз'яснено право на звернення до суду з позовом в порядку статей 366, 371 ЦК України, та приймаючи до уваги, що заборгованість [PERSON] до цього часу не погашена, що призводить до порушення їх прав та охоронюваних законом інтересів, вони звернулись до суду за їх захистом у вказаний у позові спосіб. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно зі ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст. 366 цього Кодексу. Статтею 371 ЦК України передбачені підстави припинення права спільної сумісної власності - виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Тобто, зазначеними правовими нормами визначено спосіб захисту прав кредитора у разі недостатності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, та особливості звернення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особливістю звернення стягнення на частку в спільній власності є невизначеність часток кожного зі співвласників, що обумовлює необхідність попереднього визначення судом частки, на яку буде звернене стягнення. Відповідно до ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Кредитором, який наділений правом звернути стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може бути будь-яка особа, що має право на стягнення з боржника певної суми, у тому числі, інший співвласник спільного майна, на яке звертається стягнення. Волевиявлення кредитора на звернення стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може виражатися в пред'явленні ним: 1) позову про виділ частки боржника зі спільного майна в натурі з подальшим зверненням стягнення на неї; 2) вимоги про продаж боржником своєї части в праві спільної часткової власності, у тому числі іншим співвласника; 3) вимоги або позову про продаж з публічних торгів; 4) вимоги або позову про переведення на кредитора прав та обов'язків співвласників - боржника. Виділ частки в натурі неможливий тоді, коли він не допускається згідно із законом бо спільне майно є неподільною річчю. Для визначення в натурі частки, що підлягає виділу зі спільного майна, може бути призначена відповідна судова експертиза. Проте вимоги про виділ частки із спільного майна у натурі для звернення стягнення на неї, позивачем не заявлялися, а зазначалося про визначення за відповідачкою 73/100 частин квартири [ADDRESS], для звернення стягнення на неї шляхом застосування переведення права власності на позивача [PERSON] 73/100 частин вказаної квартири. Таким чином, пред'явлений позивачами позов про визначення частки майна боржника, не відповідає способу захисту цивільних прав, передбаченому ст. 16 ЦК України, та зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права. Крім того, суд вважає, що ані позивачем [PERSON] в позовній заяві, ані його представником у судовому засіданні не доведено обставин, які свідчать про порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів, що зумовило звернення [PERSON] з даним позовом до суду з метою їх захисту. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачами, відносяться на рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed