Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивачка 18.04.2018 року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що є власником житлового будинку №8 по вул.І.Франка в с.Буців Мостиського району Львівської області. Вказує, що 03.08.2004 року вона одружилася із відповідачем [PERSON], який за згодою тодішнього власника вищевказаного будинку [PERSON] (діда позивачки) був зареєстрований за даною адресою. Після смерті діда будинок перейшов по заповіту у її власність. За рішенням Мостиського районного суду Львівської області 18 липня 2011 року шлюб між ними був розірваний. Від часу розірвання шлюбу, тобто 18 липня 2011 року, по даний час позивач проживає окремо, у нього є інша сімя. На даний час у вищевказаному будинку фактично проживають та зареєстровані, крім неї, її діти [PERSON], [PERSON] та брат [PERSON] Відповідач не проживає у цьому будинку протягом семи років. Стверджує, що відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання [INFO], розташованого по вулиці Ів. Франка с. Буців Мостиського району Львівської області. У звязку з тим, що в квартирі зареєстрований відповідач, у позивачки можуть виникнути труднощі у майбутньому при здійсненні свого права при відчуженні нерухомості, так як в будинку зареєстрована стороння особа. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком №8 по вул.І.Франка в с.Буців Мостиського району Львівської області та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. У підготовче засідання позивач не зявилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглядати у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує. Відповідач в підготовче засідання не зявився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги визнає. Також просить суд, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, врахувати визнання ним позову та те, що позивачкою не було доведено обставини щодо вжиття нею заходів для досудового вирішення даного спору. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Судом встановлено, що сторони з 03.08.2004року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі (копія Свідоцтва про одруження серії 1-СГ №188782 від 03.08.2004року а.с.5), який рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 18.07.2011року (а.с.10) було розірвано. Позивачу [PERSON], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.2012року (а.с.9), належить на праві власності житловий будинок №8 по вул.Франка І. в с.Буців Мостиського району Львівської області, що підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав КП «Мостиське РБТІ» №36396735 від 24.11.2012року (а.с.8). Як видно із наявної в матеріалах справи копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сімї [PERSON] від 11.04.2018року (а.с.7), у вищевказаному житловому будинку є зареєстрованими: позивачка [PERSON] (голова двору), її дочка [PERSON], син [PERSON], брат [PERSON], а також колишній чоловік [PERSON] (відповідач у справі), однак останній фактично не проживає за даною адресою протягом семи років, тобто з 2011року. У відповідності до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст.\~321\~ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачці житловому будинку у період з 2011 року і до часу звернення до суду із даним позовом, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад один рік, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (більше семи років) не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачці у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, беручи до уваги визнання відповідачем предявленого позову, яке не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку №8 по вул.Франка в с.Буців Мостиського району Львівської області. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Так, при поданні даного позову позивачем було сплачено судовий збір на суму 704,80грн., що підтверджується оригіналом квитанції ТВБВ №10013/098 м. Мостиська АТ «Ощадбанк» №21 від 13.04.2018року. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із цим, відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~та згідно ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір»\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому у відповідності зі статтями 141,\~142\~ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені позивачем при подачі позову до суду, тобто 352,40 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача решту суми сплаченого судового збору у розмірі 352,40 гривень.

Outcome: approved