Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю та виселити відповідача з квартири [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири на праві приватної власності, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом від 06.09.2018 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М., реєстровий номер 2552, на підставі ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 47 Закону України «Про іпотеку», на підставі Акта про проведені електронні торги, виданого приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт Катериною Валеріївною 22.08.2018. Як зазначає позивачка, вказане житлове приміщення було предметом іпотеки та придбане нею шляхом участі в електронних торгах, організованих Державним підприємством «СЕТАМ». Вказує, що відповідач, в свою чергу, втратив право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , проте відмовляється звільнити житлове приміщення, чим порушує її права гарантовані чинним законодавством України. Зазначає, що вона зверталась до відповідача особисто аби вирішити питання мирним шляхом, але відповідач не пішов на контакт, тому вона була змушена звернутись до правоохоронних органів аби зафіксувати факт порушення її прав. Як вказує позивачка, в процесі укладення договорів з постачальниками комунальних послуг, їй стало відомо, що у відповідача була наявна заборгованість за послуги опалення у розмірі 14 399,29 грн. та за постачання гарячої води у розмірі 17 660,68 грн., а також за утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 3 930,85 грн. і заборгованість продовжує зростати, оскільки відповідач не звільняє квартиру. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 26.09.2018 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Дніпровського районного суду міста Києва Марфіній Н.В. Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення передано на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.11.2018 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду міста Києва Лазаренко В.В. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.04.2019 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду міста Києва Усатовій І.А. Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав. Позивачка у судове засідання не з`явилась, 06.09.2019 подала до суду заяву, в якій позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Просила справу розглянути без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання. Порядок вручення судових повісток врегульовано ст.ст.128, 130 ЦПК України та п.п. 91, 99, 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року /в редакції постанови КМУ від 27 грудня 2019 року/. Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідача про час розгляду справи суд вважає належним. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 47 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Таке рішення відповідає передбаченій у ч. 6 ст. 4 Цивільного кодексу України вимозі до актів цивільного законодавства про дотримання принципу однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України і означає, що де б не проживав власник і де б не знаходилося його майно, він володіє усією сукупністю прав володіння, користування та розпоряджання цим майном на однакових засадах, визначених Конституцією України та Цивільним кодексом України. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.10.2005, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., реєстровий № 513з, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно акту про проведені електронні торги ВП № 55449851 від 22.08.2018, виданого приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт К.В. вбачається, що на підставі виконавчого листа № 755/6038/16-ц виданого 14.06.2017 Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 87052,46 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 2 105 572,58 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору - 31 583,59 грн., а всього підлягає стягненню 2 137 156 грн. 17 коп., відбулися електронні торги. Іпотекодержатель: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», іпотекодавець: [PERSON] . Предмет іпотеки - трикімнатна квартира [ADDRESS] . Переможцем торгів визначено [PERSON] . З наявного в матеріалах справи свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. від 06.09.2018, за реєстровим № 2552, вбачається, що на підставі Акта про проведені електронні торги ВП № 55449851, виданого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. 22.08.2018, [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з трьохкімнатної квартири, загальною площею 56,0 кв.м., житловою площею 41,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що раніше належало [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 18.10.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим № 513з (а.с.4). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, загальною площею 56 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 2552, виданого 06.09.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. (а.с.5). За нормою частини другої ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16) Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод у здійснення права власності позивача, шляхом виселення відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача . Відповідно до ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що вона є власником спірної квартири з 06.09.2018 відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 47 Закону України «Про іпотеку», та вказує, що відповідач не погоджується добровільно виселитися з квартири, просить виселити його та його родичів з житлового будинку. Разом з тим, позивачем жодним доказом не доведено, що в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] проживає саме відповідач [PERSON] . Суд не приймає до уваги посилання позивачки на лист Солом`янського управління поліції Головного управління поліції в місті Києві від 21.09.2018 № 76212/125/55/05-18, як на доказ проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки будь- яких даних про проживання саме відповідача, вказаний лист не містить, мова в ньому йде щодо дій якихось колишніх власників квартири [ADDRESS] , які перешкоджають доступу до вищевказаної квартири . Щодо існуючої заборгованості за комунальні послуги, вона не може бути доказом проживання відповідача, оскільки виникла вона до того моменту, як власником квартири стала позивач, так і взагалі не свідчить про проживання відповідача, а свідчить про не оплату комунальних послуг за спірну квартиру. При цьому, саме позивач мав довести належними доказами, що обраний ним спосіб захисту є законним та відповідає обставинам справи і вимогам чинного законодавства України, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, враховуючи, що суд з власної ініціативи доказів не збирає згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України та не має права ґрунтувати свої висновки на припущеннях, зокрема у тому питанні, що у вищезазначеній квартирі проживає саме відповідач. За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом шляхом виселення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed