Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом. В позові та уточненні до нього вказали, що вони є батьками [PERSON] та [PERSON] 28.03.2008 р. в результаті дорожньо-транспортної пригоди їх син - [PERSON] загинув, а [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Зазначене завдає позивачам моральних страждань. Просили стягнути з відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] відшкодування суми матеріальної шкоди 67303,89 грн. та відшкодування моральної шкоди 1000000,00 грн. в солідарному порядку; стягнути з відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди 1000000,00 грн. в солідарному порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив частково задовольнити позовну заяву в частині стягнення з нього в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди 30000,00 грн. В задоволені іншої частини вимог щодо нього - відмовити. Надав письмові пояснення, в яких зазначив, що позов необгрунтований з тих підстав, що в момент настання дорожньо-транспортної події, яка сталася 28.03.2005 р. він перебував у трудових відносинах зі службою «Таксі» м.Донецька. На особу, яка перебуває у трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно. Тому позивачі повинні звертатися за відшкодуванням шкоди до належного відповідача - роботодавця, яким є [PERSON] Його представник - [PERSON] - у судовому засіданні не заперечувала проти часткового задоволення позову в частині стягнення 30000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з нього. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази у межах заявлених вимог, встановив наступне. 28.03.2005 р. з вини водіїв [PERSON] та [PERSON] на Київському проспекті м.Донецька трапилась ДТП, внаслідок якої загинув молодший син позивачів, старший отримав тяжкі тілесні ушкодження. Постановами Київського районного суду м.Донецька [PERSON] та [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.286 КК України на підставі ст.1,6 ЗУ «Про амністію» від 19.04.2007 р. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15.04.2016 р. позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] матеріальної та моральної шкоди були задоволені частково. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06.07.2016 р. зазначене рішення залишено без змін. Також судом досліджено реєстр щодо всіх документів, які позивачі зібрали по всім справам щодо ДТП та які свідчать про глибину їх моральних страждань та понесені матеріальні збитки. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непередобної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодовувати шкоду. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст.ст.543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Відповідно до ч.2 ст.1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані відшкодовувати незалежно від їхньої вини. Судом встановлено, що в спричинені тілесних ушкоджень [PERSON] та смерті [PERSON] є вина обох учасників дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 28.03.2005 р., що підтверджується висновком судової авто-технічної експертизи № 2592/18 від 13.06.2005 р., постановою Київського районного суду м.Донецька від 07.09.2007 р., постановою Київського районного суду м.Донецька від 09.12.2013 р. Суд не сприймає доводи відповідача [PERSON] щодо того, що він є неналежним відповідачем по справі, оскільки його вина у ДТП встановлена постановою Київського районного суду м.Донецька від 07.09.2007 р., якою останнього було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з амністією на підставі ст.ст.1, 6 ЗУ «Про амністію» від 19.04.2007 р., тобто з нереабілітуючих підстав, рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15.04.2016 р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06.07.2016 р. Вина [PERSON] та [PERSON] була встановлена рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15.04.2016 р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06.07.2016 р. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Крім того, матеріальна шкода, спричинена з вини відповідачів, складається з витрат на ритуальні послуги на поховання [PERSON] у сумі 2096,00 грн.; суми вартості одежі потерпілого [PERSON], яка була на ньому під час ДТП та прийшла в непридатність, в сумі 5000,00 грн.; суми вартості одежі, в якій останній був похований, в сумі 1750,00 грн.; витрат, пов'язаних з похованням та придбанням пам'ятника в сумі 7194,00 грн.; втрачений заробіток від припинення діяльності у зв'язку з втратою сина, в сумі 4423,00 грн.; витрати на лікування [PERSON], [PERSON], [PERSON], які несла особисто [PERSON] в сумі 30914,89 грн. Зазначене підтверджується доказами, доданими до позовної заяви. Таким чином відповідачі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] повинні нести спільну відповідальність за спричинену позивачам матеріальну шкоду. Проте, що стосується вимог щодо стягнення коштів на поминальний обід, суд виходить з наступного. Так, згідно статті 2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого, як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміють, зокрема, організацію поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. З огляду на вищевикладене, витрати на проведення поминального обіду та придбання для нього продуктів харчування не відносяться до витрат на поховання. Окрім цього, суд вважає, що проведення поминального обіду та як наслідок витрати на нього не являються обов'язковими, оскільки їх здійснення є правом потерпілих, яке вони реалізували відповідно до звичаїв та традицій, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується, зокрема, її батькам (усиновлювачам). Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт спричинення моральної шкоди суд вважає доведеним, оскільки у результаті ДТП позивачі зазнали втрати близької, найдорожчої людини - свого сина, другий син отримав тяжкі тілесні ушкодження, у зв'язку з цим вони мають докладати додаткових зусиль для організації і нормалізації свого життя. З урахуванням конституційної значимості життя та здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачами вимога щодо стягнення моральної шкоди обґрунтована і підлягає задоволенню. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину моральних страждань позивачів з приводу втрати одного сина та хвороби іншого, характер, тривалість, важкість змушених змін у їх життєвих зв'язках, те, що позивачі постійно відчувають хворобливі відчуття, оскільки смерть однієї рідної людини та тяжка хвороба іншої зумовила нервовий стрес та викликала вимушені зміни у звичайному способі життя, а тому суд, виходячи із засадів розумності, вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів 150000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір в доход держави у розмірі, що передбачений ЗУ «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial