Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Одеської Залізниціта просять визнати незаконним та скасувати наказ начальника Знамянського загону відомчої воєнізованої охорони № НОР-3-02/167 від 11.03.2015 про притягнення позивачів до матеріальної відповідальності, та стягнути з Одеської залізниці моральну шкоду на користь кожного в розмірі 1500 гривень. Свої вимоги мотивували тим, що вони працюють стрільцями у відокремленому структурному підрозділі Одеської залізниці Знамянському загоні відомчої воєнізованої охорони. 17.10.2014 по ст. Знам'янка Одеської залізниці у напіввагоні № 67359521 під час комісійного огляду було виявлено переривання маркування на вантажі - трубах, при зважуванні виявлено різницю 2120 кг в сторону зменшення. За даним фактом було складено акт загальної форми та комерційний акт. 28.10.2014 відбулася оперативна нарада на якій розглянуто випадок виявлення комерційного браку в вагоні № 67359521 - вантажу труби за відправкою Маріуполь Донецької залізниці - Бровари Південно-Західної залізниці. Наказом № НОР-3 - 27/36 від 12.11.2014 року позивачів притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Крім того, наказом № НОР-3-02/167 від 11.03.2015, за неналежне виконання п.2.3. посадової інструкції стрільця в частині забезпечення схоронності вантажів, прийнятих під охорону в парках станції, не виявлення підсадки сторонніх осіб у вагон № 67359521 під час його стоянки по ст. Користівка, позивачів притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі 3 423,06 грн. кожного. Вважають даний наказ є протиправним і підлягає скасуванню в звязку з порушеннями КЗпП України, так і з підстав того, що жодних винних дій з боку позивачів, які не забезпечили схоронність вантажу, вчинено не було. Позивачі в судовому засіданні підтримали вимоги позову та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник позивачів в судовому засіданні пояснив , що його довірителі не несуть матеріальну відповідальність за вантаж , крім того вони не брали даний вагон під охорону . З огляду на оголошені матеріали вважає , що не можна брати як доказ розкрадання вантажу промислову відео зйомку яка тільки фіксує порушення маркування вантажу , а не факт самої крадіжки в період перебування вагону на станції яка була під охороною довірителів. Крім того не встановлено та не надано доказів відповідачем про дійсну заподіяну шоду працівниками підприємству. Просить суд задовольнити позов. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в звязку правомірним винесенням наказу. В судовому засіданні встановлено, що 17.10.2014 по ст. Знам'янка Одеської залізниці у напіввагоні № 67359521 під час комісійного огляду було виявлено переривання маркування на вантажі - трубах, при зважуванні виявлено різницю 2120 кг в сторону зменшення. За даним фактом було складено акт загальної форми та комерційний акт. 28.10.2014 відбулася оперативна нарада на якій розглянуто випадок виявлення комерційного браку в вагоні № 67359521 - вантажу труби за відправкою Маріуполь Донецької залізниці - Бровари Південно-Західної залізниці. Наказом № НОР-3 - 27/36 від 12.11.2014 року позивачів притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (а.с.64-71). Наказом № НОР-3-02/167 від 11.03.2015, за неналежне виконання п.2.3. посадової інструкції стрільця в частині забезпечення схоронності вантажів, прийнятих під охорону в парках станції, не виявлення підсадки сторонніх осіб у вагон № 67359521 під час його стоянки по ст. Користівка, позивачів притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі 3 423,06 грн. кожного (а.с.72-74). Відповідно до п.2.3 посадової інструкції стрільця 21-ї стрілецької команди ст.. Знамянка Одеської залізниці, стрільці з охорони вантажів зобовязані забезпечувати схоронність вантажів та матеріальних цінностей прийнятих під охорону в парках станцій, на обєктах, на шляху прямування (а.с.51). Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, \~та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст 10, ст.60 \~\~ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. В судовому засіданні встановлено, що факт переривання маркування на вантажі - трубах, та різниця 2120 кг в сторону зменшення, а саме факт недостачі виявлений 17.10.2014. Наказ про відшкодування збитку від не збереженого перевезення, яким притягнуто позивачів до матеріальної відповідальності, винесений 11.03.2015, тобто з порушенням встановлених ст. 136 КЗпП України строків. Крім того, в судовому засіданні не встановлено заявлення претензії до залізниці щодо недостачі труб, а також розмір шкоди отримувача , що унеможливлює стягнення зі стрільців воєнізованої хорони завданих збитків. Не встановлено виплату залізницею суму завданої шкоди, що є підставою для регресного позову до винних осіб. Відповідно до розяснень, наданих в п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Статтею 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Таким чином, суд вважає, що наказ про відшкодування збитку від не збереженого перевезення, яким притягнуто позивачів до матеріальної відповідальності, винесений з порушенням встановлених ст. 136 КЗпП України строків та має бути скасований. Однак це не позбавляє залізницю звернутися до позивачів із регресним позовом з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі відповідно до ст. 233 КЗпПУ. Стаття ст. 237-1 КЗпП передбачає відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначає законодавство. Моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У цьому разі законним правом визнається будь-яке суб'єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв'язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; причинний зв'язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника. У постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. №4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Моральна шкода потребує її повного і детального обґрунтування, яке б підтверджувало моральні страждання працівника, втрату нормальних життєвих звязків і необхідність від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає недоведеною моральну шкоду, спричинену позивачам, в судовому засіданні ні поясненями , а ні доказами позивачі не підтвердили наявність страждань , порушення нормального ритму життя , понесення додаткових зусиль для нормального життя у зв'язку зпритягненням до відповідальності , крім того судячи з пояснень відповідача та позивачів грошові кошти згідно наказів не були стягнуті із зарплати , тому у відшкодування моральної шкоди вважає відмовити. Також, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, вважає стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме по 500 (п'ятсот) грн. сплачених адвокату за правову допомогу,які підтверджуються угодами про надання правової допомоги та розрахунковими квитанціями. На підставі викладеного ст.ст. 130,132,136 КЗпПУ та

Outcome: partial