Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивачі звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Свої вимоги обґрунтовували тим, що квартира [ADDRESS], загальною площею 123,80 кв.м, житловою площею 65,40 кв.м., вибула з їх власності на користь [PERSON] на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2014, яке в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.11.2014. На даний час, спірна квартира зареєстрована за [PERSON], а тому - просили витребувати у відповідача на користь [PERSON] - 3/5 частини квартири, на користь [PERSON] - 2/5 частини квартири, визнати право власності за позивачами на належні їм частини квартири та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В, щодо державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON]. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.05.2015 провадження по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни, треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині вимоги про скасування державної реєстрації було закрито. В свою чергу, відповідач та її представник подали до суду зустрічний позов в якому просили визнати право власності на квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що позивач за зустрічним позовом являється власником спірної квартири та добросовісним набувачем. Позивачі та представник позивача в судовому засіданні підтримали вимоги первісної позовної заяви, просив задовольнити її з наведених підстав, зустрічний позов [PERSON], не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні власний позов підтримали, а позовні вимоги [PERSON], [PERSON] не визнали, з підстав, викладених в своєму позові, просили відмовити в його задоволенні. Треті особи про час, місце розгляду справи повідомлялися належним чином, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В. подала заяву про розгляд справи у її відсутність, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про причини неявки не повідомили. Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що в судовому засіданні встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2012 у справі № 2-4181/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, право власності на 2/5 частини квартири, яка є предметом спору, було визнано за [PERSON], а право власності на 3/5 частини квартири - за [PERSON] (т. 1 а.с. 8-13). 02.06.2006 між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № RML-008/414/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в загальному розмірі 110000,00 доларів США із сплатою процентної ставки 11% річних строком дії кредиту до 02.06.2021 (т. 1 а.с. 174-180). В якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 06.06.2006 № PRML-008/441/2006, за умовами якого в іпотеку була передана квартира (т. 1 а.с. 181-184). В подальшому, 12.11.2013 між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02.06.2006 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PRML-008/441/2006 від 06.06.2006 (т. 1 а.с. 185, 186). Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2014 у справі № 757/28035/13-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності та визнано за [PERSON] право власності на квартиру (т. 1 а.с. 39-44). 12.06.2014 на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2014 у справі № 757/28035/13-ц було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 46-52). 13.11.2014 рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2014 було скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності та визнано за [PERSON] право власності на квартиру (т. 2 а.с. 31-36). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2015 рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.11.2014 та рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2014 були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 37-41). Ухвалою Печерського суду районного м. Києва від 23.02.2016 позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Таким чином, докази, що є в матеріалах справи, підтверджують обставини вибуття квартири з власності [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано судами вищих інстанцій. Крім того, було встановлено, що 15.07.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого - спірна квартира була передана в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 15.07.2014 (т. 2 а.с. 7-9). У п. 3.1 договору іпотеки від 15.07.2014, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. зазначено, що право власності іпотекодавця на квартиру підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2014 у справі № 757/28035/13-ц. Відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.08.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру було передано [PERSON] (т. 1 а.с. 190). Як зазначено в п. 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.08.2014, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., укладення цього договору є підставою для припинення зобов'язань за договором позики та припинення договору іпотеки. 12.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. договір позики, за умовами якого - [PERSON], як позикодавець, передала [PERSON], як позичальнику, на безпроцентній основі грошові кошти в гривні, в сумі еквівалентній 200000,00 доларів США, а останній зобов'язався повернути зазначену вище суму позикодавцеві до 15.09.2014 (т. 2 а.с. 6). В якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором позики від 12.09.2014, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 12.09.2014, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., за умовами якого, спірна квартира була передана в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 12.09.2014 (т. 2 а.с. 3-5). 15.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. (т. 1 а.с. 191). Відповідно до п. 1.1 договору про відступлення прав за іпотечним договором від 15.09.2014, за цим договором первісний іпотекодержатель відступає (передає) новому іпотекодержателю права за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 12.09.2014, за реєстровим № 682. Згідно із п. 1.2. цього договору, до нового іпотекодержателя за цим договором переходять права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до п. 1.3 цього договору, первісний іпотекодержатель свідчить, що на момент підписання сторонами цього договору, новий іпотекодержатель виконав за позичальника його зобов'язання перед позикодавцем в повному обсязі шляхом сплати грошових коштів в гривнях в сумі еквівалентній 200000,00 доларів США, за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 12.09.2014, за реєстровим № 680. В той же день - 15.09.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., за умовами якого - право власності на квартиру було передано [PERSON] (т. 1 а.с. 193-194). Відповідно до п. 2 цього договору, майно, право власності на яке передається за цим договором іпотекодержателю, є предметом договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, з умовами: сума боргу - грошові кошти в гривнях в сумі еквівалентній 200000,00 доларів США, строк повернення 15.09.2014. Згідно п. 7 цього договору, укладення цього договору є підставою для припинення зобов'язань за договором позики та припинення договору іпотеки, в зв'язку з повним виконанням зобов'язань між сторонами, а відповідно до п. 8 договору - сторони вважають, що цей договір підтверджує факт повного виконання зобов'язань за договором позики. Право власності [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 157922747 від 15.09.2014, прийнятим державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що на даний час власником спірної квартири є [PERSON], яка стала власником в результаті укладення ряду правочинів. Слід зазначити, що [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона не знала і не могла знати про те, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2014 оскаржувалося [PERSON] в апеляційному порядку, на момент укладення нею договорів з [PERSON] та [PERSON] арешту на квартиру не було накладено, про що її повідомила приватний нотаріус Тверська І.В. Також зазначила про те, що за придбання квартири вона передавала грошові кошти [PERSON], про що зазначено безпосередньо в договорі про відступлення права вимоги за іпотечним договором та може бути підтверджено показами свідків. Також зазначила, що вона не пригадує, щоб між нею та [PERSON] укладався договір про відступлення права вимоги за договором позики від 12.09.2014, однак юристи, які консультували її, підтвердили, що перехід права власності на квартиру від [PERSON] до неї можливий за запропонованою схемою. Також про те, що зазначена угода є законною її запевнила приватний нотаріус Тверська І.В. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - [PERSON] показав, що він знайомий з [PERSON] та допомагав їй у придбанні квартири. Зазначив, що питання можливого придбання квартири [PERSON] виникло в кінці серпня - на початку вересня 2014 року, більш конкретно згадати не може. Ним перевірялися документи на квартиру, і жодних підозр у нього не виникло. Додатково він перевіряв у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявність рішення Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2014, і особисто переконався в тому, що таке рішення приймалося судом. Жодних даних про те, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2014 було оскаржено та скасовано він не виявив. Зазначив, що питання можливого апеляційного оскарження рішення суду він не перевіряв шляхом звернення до канцелярій Печерського районного суду м. Києва чи Апеляційного суду м. Києва, оскільки він представляв [PERSON], яка не була стороною у цій справі, з огляду на що - вважав, що йому було б відмовлено в отриманні такої інформації. Зазначив, що він був присутній 15.09.2014 в офісі приватного нотаріуса Тверської І.В., де нотаріально посвідчувалися угоди, однак особисто не був присутній при фактичній передачі грошей [PERSON] за придбання квартири та не пам'ятає за яку суму [PERSON] придбала квартиру. Продавцем квартири був [PERSON], а нестандартна схема придбання квартири [PERSON] була обумовлена тим, що на момент її придбання квартира була передана в іпотеку. Приватний нотаріус перевіряла наявність обтяжень на квартиру безпосередньо перед оформленням договорів і жодних перешкод для вчинення цих правочинів виявлено не було. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13 та від 11.06.2014 у справі № 6-52цс14, за змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Як було встановлено судом, правовою підставою вибуття квартири з володіння позивачів стало рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2014 у справі № 757/28035/13-ц, яке в подальшому було скасовано, а тому суд приходить до висновку, що квартира вибула з володіння позивачів поза їх волею. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22.11.2012 у справі № 6-136цс12, за змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу. За встановлених судом обставин вибуття квартири з власності позивачів поза їх волею, є всі підстави витребувати майно від кінцевого власника майна, незважаючи на обставини набуття майна кінцевим набувачем. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, тому позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. Що стосується вимог зустрічного позову слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається з зустрічної позовної заяви, підставами зазначеного позову, є обставини набуття [PERSON] квартири на підставі укладеного між нею та [PERSON] договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.09.2014. Суд погоджується з доводами представника відповідачів по зустрічному позову, що позивач [PERSON], вживши розумних заходів, виявивши обережність та обачність, могла дізнатися про те, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2014 було поновлено [PERSON] строк на апеляційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.03.2014 та призначено до розгляду його апеляційну скаргу на 18.09.2014 (т. 2 а.с. 27, 28). Окремо слід зазначити, що жодних належних і допустимих доказів того, що [PERSON] оплатно придбала квартиру саме у відчужувача квартири - [PERSON] у матеріалах справи не має та сторонами надано не було. Більше того, умови договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 15.09.2014, та пояснення [PERSON], дають підстави зробити висновок про те, що грошові розрахунки відбувалися між [PERSON] та [PERSON], яка не була власником спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Як вбачається з п. 1.3 договору про відступлення прав за іпотечним договором від 15.09.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON], первісний іпотекодержатель [PERSON] свідчить, що на момент підписання сторонами цього договору, новий іпотекодержатель, тобто [PERSON], виконав за позичальника [PERSON] його зобов'язання перед позикодавцем [PERSON] в повному обсязі шляхом сплати грошових коштів в гривнях в сумі еквівалентній 200000,00 доларів США, за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 12.09.2014, за реєстровим № 680. Однак, виконання обов'язку боржника третьою особою перед його кредитором, та подальша заміна кредитора у зобов'язанні передбачає грошові розрахунки саме між первісним кредитором та новим кредитором, а не між новим кредитором і боржником. Таким чином, відсутні підстави вважати, що [PERSON] набула право власності на квартиру за договором, при укладенні якого здійснювалися грошові розрахунки саме з особою, яка не мала права відчужувати квартиру, тобто з [PERSON] Поруч з наведеним, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження й інші доводи позивача та її представника по зустрічному позову. Аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідачів, тому позовні вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved