Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати Договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/95-0321 від 22 серпня 1995 року, а саме квартири №61, загальною площею 53,7 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м. у будинку №11 по вулиці Краснова в місті Одесі, укладений на Одеській Універсальній Товарній Біржі «Центр» між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони - дійсним. При цьому позивачка посилається на те, що всі істотні умови угоди обома сторонами були виконані повністю, відповідачі звільнили квартиру та знялись з реєстраційного обліку, ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Позивач зареєструвала своє право власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН». На теперішній час [PERSON] має намір розпорядитись своєю власністю, проте не може цього зробити, оскільки укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений та нотаріус не визнає цей договір відповідним закону за формою, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачка та її представник до судового засідання не зявились, повідомлялись належним чином, представник позивачки - [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі та третя особа: представник Одеської універсальної товарної біржі «Центр» у судове засідання не зявились, повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, в звязку з чим, зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 15 грудня 2017 року набрав чинності\~Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з п.п. 9 п. 1\~Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як встановлено у судовому засіданні, 22 серпня 1995 року на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON], з другої сторони було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/95-0321, за умовами якого останні продали, а позивачка [PERSON], придбала квартиру [ADDRESS]. Умови договору сторонами цілком виконані: покупець цілком сплатив вартість вищезазначеної квартири, а продавці одержали за продану квартиру обумовлену суму грошей, знялись з реєстраційного обліку за вказаною адресою і ніяких претензій матеріального характеру не пред'являли. Договір купівлі-продажу був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 29 серпня 1995 року під №580 стр.59, кн.121пр. на імя [PERSON]. Згідно довідки КП «БТІ» ОМР від 12 вересня 2017 р., станом на 31 грудня 2012р. у комунальному підприємстві зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі Договору №Н/95-0321 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» 22 серпня 1995 року. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, на момент укладання Договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. При таких обставинах, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved