Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа: державний нотаріус Другої запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О. про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В позові зазначили, що [INFO] помер їх батько - [PERSON] , свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 03. 09. 2018 року. У встановлений законом строк вони за оформленням права на спадщину звернулись до державного нотаріуса Другої запорізької державної нотаріальної контори - Федченко О.О. Постановами державного нотаріуса Другої запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О. від 05.02.2019 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , який належав гр. [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем за заповітом якого був його син гр. [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем за законом якого був його син гр. [PERSON] (батько позивачів), який помер [INFO] , що прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав, у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності померлого [INFO] гр. [PERSON] на вищевказане нерухоме майно. На підтвердження родинних відносин із померлим батьком - [PERSON] Позивачі надали: копію свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] (Свідоцтво серія [NUMBER] від 14 травня 1986 р.); та копію свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] (Свідоцтво серія [NUMBER] ). У зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, оскільки померлий батько прийняв спадщину але не оформив своїх спадкових прав, Позивачі [PERSON] , [PERSON] просять визнати за кожною із них право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник [PERSON] , [PERSON] адвокат Помазанова Н.В. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник Запорізької міської ради у судовому засідання залишила вирішення даного позову на розсуд суду. Третя особа - державний нотаріус Другої запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст..4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст..12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст..76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 14 травня 1986 р. (т.1 а.с. 15) [PERSON] , [INFO] , також є донькою померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 16 березня 1995. (т.1 а.с. 20) Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до положень ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною 1 ст.1270 ЦК України встановлений строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що померлий прадід [PERSON] [INFO] , був єдиним власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] (адреса до перейменування: [ADDRESS] ). Право власності на вищевказаний будинок підтверджується наступними документами: довідка про належність будинковолодіння № 9222932; договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідчений Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 13.11.1954 р. № 10-9573; акт приймання індивідуального будинковолодіння 1964 року; висновок про реєстрацію будинковолодіння від 29.11.1964 р. (т.2 а.с. 21-27) У 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1964 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Відповідно до п. 4 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (Додаток 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року), договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови є правовстановлюючим документом на нерухомість. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-137цс13 від 18.12.2013 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , від 13.11.1988 р. (т.1 а.с. 161) [PERSON] , за заповітом від 14.06.1985 р., який був посвідчено державним нотаріусом Другої запорізької нотаріальної контори, заповідав будинок двом своїм синам: [PERSON] та [PERSON] , по 1/2 кожному. (т.1 а.с. 225) Після смерті [PERSON] , його син [PERSON] , звернувся до Другої державної нотаріальної контори із заявою від 13.10.1988 р. про видачу свідоцтва на спадщину, та прийняв спадщину на 1/2 будинку, але право власності не оформив належним чином. Син [PERSON] - [PERSON] прийняв спадщину після свого батька на 1/2 будинку, право власності оформив належним чином. (т. 1 а.с. 175-176, 224) Також, після смерті [PERSON] , його другий син - [PERSON] - спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину на 1/2 будинку за адресою [ADDRESS] , шляхом фактичного проживання у ньому, що підтверджується довідкою квартальної, але право власності не оформив належним чином. (т.1 а.с. 39) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 23.02.1999 р. (т.1 а.с. 216) Після його смерті відкрилась спадщина, в тому числі 1/2 частина будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом були: його дружина - [PERSON] та син [PERSON] - померлий батько [PERSON] . Як вбачається із матеріалів спадкової справи після померлого [PERSON] , його дружина [PERSON] відмовилась від спадщини, в тому числі від частини будинку, доказом того є її заява від 21.06.1999 р. (т.1 а.с. 215) [PERSON] , єдиний син померлого [PERSON] , прийняв у спадщину, у тому числі 1/2 будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом подання заяви від 22.06.1999 року до Другої запорізької державної нотаріальної контори, але право власності не оформив належним чином. (т.1 а.с.215 - зворот) Крім того, він постійно проживав у будинку за адресою: [ADDRESS] в період з 1991 року по день смерті [INFO] , що підтверджується довідка квартальної №214 від 28.05.2019, сплачував комунальні послуги, мав по ним заборгованість, у платіжках зазначено боржником саме [PERSON] . (т.2 а.с. 11-15) Щодо прийняття спадщини спадкоємцями, Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 525 ЦК УРСР визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 ЦК УРСР. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. (ст.. 526 ЦК УРСР) Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на той час, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Крім цього, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Ст. 549 ЦК УРСР встановлює строк на прийняття спадщини, згідно з якою дії на прийняття спадщини повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи вищевикладене, із матеріалів справи вбачається, що батько позивачів, [PERSON] , прийняв у спадщину 1/2 частину будинкуза адресою: [ADDRESS] , але право власності не оформив належним чином. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 03.09.2018 року). (т.1 а.с. 121) Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, в тому числі на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом є його діти: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , донька померлого [PERSON] , звернулась до державного нотаріуса Другої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] (т.1 а.с. 93- зворот) [PERSON] , [INFO] , донька померлого [PERSON] , також звернулась до державного нотаріуса Другої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] (т.1 а.с. 94-зворот) Постановою державного нотаріуса Другої запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О. від 05.02.2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину будинку, у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності померлого [INFO] гр. [PERSON] на вищевказане нерухоме майно. (т.1 а.с. 101) Також Постановою державного нотаріуса Другої запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О. від 05.02.2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину будинку, у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності померлого [INFO] гр. [PERSON] на вищевказане нерухоме майно. (т.1 а.с. 100) Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до глави 10 п.4.15 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Згідно до глави 10 п. 4.18 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», передбачено, що «Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку». Відповідноп.2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верхового Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до п.1 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до п.5. ч.1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до п. 26, 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703, для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені Порядком. Документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Зважаючи на той факт, що вимогами законодавства чинного на момент виникнення права власності на будинок (1954-1964 pp.) державна реєстрація не передбачалась ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, до реєстрації права власності, що виникло в 1954-1964 роках, має застосовуватись законодавство про реєстрацію права власності чинне на момент такої реєстрації. Наразі питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до п. 42 якої для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 p., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок (домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об`єкт права власності на нерухоме майно. Копія технічного паспорту на будинок наявна в матеріалах справи. У Постанові Верховного Суду від 31.08.2020 року у справі № 350/1850/17 колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що факт того, що особа за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті матері, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачами позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки це не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Outcome: approved