Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтовують тим, що позивачі є наймачами житлового приміщення - квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані відповідач та треті особи. Відповідач перебуває у родинних відносинах із позивачами та третіми особами по справі, яка не проживає у вказаній квартирі з 2003 року Протягом 17 років відповідач у спірне житло не з`являлася, не виявляє бажання щодо заселення до нього, не сплачує комунальні послуги, особистих речей у спірному житлі не має. На підстав викладеного позивачі просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі, будучі належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду справи не з`явилися. Письмові матеріали справи містять письмове клопотання про розгляд справи у відсутність позивачів, позовні вимоги викладені у позовні заяві підтримують у повному обсязі. Відповідач та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засіданні не з`явилися, про день,ч ас та місце судового розгляд справи повідомлені належним чином. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 30.11.2020 року строк. Отже, за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Позивачі звертаючись із вказаним позовом до суду, на підтвердження своїх позовних вимог надали завірену копію витягу з розпорядження від 18.08.2017 року № 472 про зміну договорів найму житлових приміщень мешканців Деснянського району м. Києва, копії паспортів та РНОКПП позивачів та заяви від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , завірені приватним нотаріусом. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з розпорядження від 18.08.2017 року № 472 [PERSON] дозволено змінити договір найму трикімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку із смертю чоловіка, [PERSON] - власника особового рахунку. Суд звертає увагу на те, що письмові матеріали справи, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не містять доказів на якій правовій підставі позивачі користуються спірним майном. В той час, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] є власником особового рахунку. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 21.10.1993 року. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд критично оцінює заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що завірені приватним нотаріусом, оскільки із наданих заяв неможливо встановити з якого часу вказані особи зареєстровані, а також чи дійсно проживають за адресою вказаною у заявах та можуть підтвердити відсутність відповідача у спірній квартирі понад шість місяців. Вказані особи не були допитані як свідки, відповідне клопотання подано не було. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд позбавлений можливості дійти висновку про наявність порушеного права у позивачів, а також встановити відсутність відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, а відтак позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed