Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника - адвоката Руденка О.В. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення (повернення) грошових коштів. Позовна заява мотивована тим, що в листопаді 2018 року позивачка прийняла рішення придбати новий автомобіль. Здійснивши пошук в мережі інтернет позивачку зацікавила реклама ТОВ «АВТО-ВІНІ» де зазначалось що дане товариство здійснює реалізацію транспортних засобів шляхом їх прямої поставки від виробника за вигідними цінами. 21.11.2018 між позивачкою та ТОВ «АВТО-ВІНІ» було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. На виконання умов Договору позивачкою було сплачено 283 000 грн. двома траншами. Незважаючи на те, що співробітники ТОВ «АВТО-ВІНІ» зазначили в договорі, що автомобіль буде надано позивачці в строк до 21.11.2018 до теперішнього часу цього зроблено не було. Наразі позивачка втратила зв`язок зі співробітниками ТОВ «АВТО-ВІНІ», а тому позбавлена можливості з`ясувати на якій стадії знаходиться виконання їх зобов`язань та чи виконуються вона загалом. Шляхом поглибленого вивчення документів в позивачки виникли обґрунтовані підозри стосовного того, що особи які представлялись співробітниками ТОВ «АВТО-ВІНІ» не збирались продавати їй автомобіль, а мали намір лише заволодіти її грошовими коштами, оскільки ТОВ «АВТО-ВІНІ» взагалі не зареєстровано на території України, як юридична особа. В укладеному між сторонами Договорі купівлі -продажу взагалі зазначено реєстраційні дані та платіжні реквізити ФОП [PERSON] , який насправді і є отримувачем грошових коштів позивачки, при цьому ФОП [PERSON] , здійснював господарську діяльність з 31.10.2018 по 03.12.2019 року, тобто фактично один місяць, крім того він не являвся суб`єктом зовнішньої економічної діяльності, а тому не міг особисто купувати за кордоном транспортні засоби, відтак позивачка звернулась до суду за захистом своїх законних прав та інтересів з проханням стягнути з відповідача суму отриманих коштів в розмірі 283 000 грн. Ухвалою судді від 07.03.2019 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. В ході розгляду справи позивачкою було подано заяву від 14.05.2019 про збільшення розміру позовних вимог, мотивовану тим, що листом від 06.03.2019 відповідача було повідомлено про розірвання договору купівлі продажу та обов`язок повернути сплачені авансом грошові кошти. Тому станом на сьогоднішній день з відповідача підлягає стягненню неустойка в сумі 195 270 грн. Ухвалою судді від 09.08.2019 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В суді позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, проте всі поштові відправлення повернулись на адресу суду, як неотримані. Відповідно правом на подачу відзиву відповідач у встановлений діючим законодавством строк, не скористався. Відповідно до положень ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21.11.2018 між [PERSON] та ТОВ «АВТО-ВІНІ» було укладено попередній Договір № 0223 купівлі -продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого сторони зобов`язались у встановлений строк укласти Договір купівлі -продажу транспортного засобу, (надалі також як «Основний договір») на умовах, встановлених у цьому попередньому договору (п.1.1 Цього Договору) За умовами п. 1.2. договору транспортний засіб, який продавець зобов`язується придбати у третіх осіб для його відчуження Покупцеві за Основним договором, та який являтиметься предметом Основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки «Hyundai Santa FE» 2017 року випуску, 2/0 дизель, люксова комплектація, колір білий, варіатор. Основний договір укладається шляхом пропозиції однієї Сторони укласти Основний договір і прийняття пропозиції другою Стороною (п. 1.3); Пропозицію укласти Основний договір може зробити кожна із Сторін такого договору; пропозиція має містити істотні умови Основного договору, включаючи умови, обумовлені цим договором (п. 1.4). Пунктом 1.5 Договору регламентується, що сторони зобов`язуються укласти основний договір «21» листопада 2018, за умови повного виконання п. 2.1 цього Попереднього договору. На підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору в момент укладення цього попереднього договору Покупець перераховує на поточний рахунок продавця кошти в розмірі 283 000 грн., а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отримання цих коштів (п. 2.1 Договору) Істотні умови Основного договору: продавець зобов`язується передати майно у власність Покупця, а покупець зобов`язується прийняти Майно та оплатити його вартість у сукупності 283, 000 грн. Право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної вище, на підставі Основного договору. Майно передається Продавцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної в цьому Попередньому договорі, після укладення Основного договору, якщо сторони не домовляться про інше при укладанні Основного договору (п. 1.6) Свої зобов`язання щодо здійснення передоплати позивач виконала вчасно та в повному обсязі, що підтверджується квитанціями № № ПН 118, ПН 159 від 21.11.2018, двома траншами, що в загальному розмірі становить 283, 000 грн. Незважаючи на повне виконання позивачкою взятих на себе зобов`язань відповідач в свою чергу ані передав товар позивачу у повному обсязі, ані повернув кошти за непереданий товар, будь-яких доказів на спростування доводів позивача суду не надав. 21.11.2018 позивачка письмово звернулась до відповідача з вимогою повернути суму сплачених нею грошових коштів в розмірі 283 000 грн., однак, відповідач не задовольнив вимоги позивача в добровільному порядку та проігнорував дане звернення. Згідно із ч. 1, ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Таким чином, станом на передбачену попереднім договором дату укладення основного договору, а саме 21.11.2018 року, основний договір між позивачем і відповідачем укладений не був, жодних повідомлень від відповідача про придбання чи не придбання транспортного засобу для його наступної передачі позивачу на адресу позивача від відповідача не надходило, пропозиції про укладення основного договору сторонами не направлялись, що з огляду на норми частини третьої статті 635 ЦК України, свідчить про припинення зобов`язання, встановленого попереднім договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Оскільки зобов`язання між позивачем і відповідачем за попереднім договором припинились на підставі ч. 3 ст. 635 ЦК України, то грошові кошти в сумі 283, 000 гривень, сплачені позивачем на користь відповідача за попереднім договором, є такими, що набуті без достатньої правової підстави, а отже підлягають поверненню позивачу. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Звернувшись до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, крім того, позивачка просила стягнути з відповідача неустойку за несвоєчасно повернуті грошові кошти в розмірі 195 270 грн., мотивувавши свою вимогу тим, що особисто позивачкою листом від 06.03.2019 відповідача було повідомлено про розірвання договору купівлі -продажу та обов`язок повернути сплачені авансом грошові кошти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно п. 3.1. Договору Зміна, доповнення та розірвання цього Попереднього договору допускається за взаємною згодою сторін або за рішенням компетентного суду. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на ч. 9 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» де вказано, що якщо протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей. Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачка просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти, проте мови про розірвання договору в судовому порядку не йдеться, також судом не враховується посилання позивачки на те, що листом, направленим на адресу відповідача від 06.03.2019, позивачкою було письмово повідомлено про розірвання договору № 0223 купівлі -продажу транспортного засобу, оскільки одностороння відмова від зобов`язання не допускається, позовних вимог про розірвання договору позивачкою заявлено не було, а відтак суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки неустойку в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивачки є частково обґрунтованими, та частково доведеними. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2830 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial