Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом, який уточнили та просили: 1. Визнати за [PERSON] право власності на 603,5/1000 частини горища, загальною площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Визнати за [PERSON] право власності на 396,5/1000 частини горища, загальною площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Визнати за [PERSON] право власності на 603,5/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 135,2 кв.м, що є підставою для внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. 4.Визнати за [PERSON] право власності на 396,5/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 135,2 кв.м, що є підставою для внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначили. [PERSON] набула право власності на 207/1000 частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 16.08.1996 р., посвідченого Сахневою Т.А., державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 березня 2001 р., виданого Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках набули право власності на 793/1000 частини квартири [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 102,9 кв.м. Розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради № 925 від 03.09.2002 р. горище, площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , продано [PERSON] за 4 918 грн 60 коп., які були фактично сплачені 07.11.2002 р., про що свідчить квитанція АКБ «Морський транспортний банк» № 51 та квитанція УДК в Одеській області. Після цього дане горище було шляхом реконструкції та побудови сходів об`єднане з квартирою [ADDRESS] , в результаті чого фактично збільшилась загальна площа квартири до 135.2 кв.м. З 2002 р. по теперішній час [PERSON] відкрито та безперервно володіє даним горищем вже понад 15 років, але договір купівлі-продажу даного нерухомого майна так і не був посвідчений нотаріально. Звернувшись до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з метою виконання розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 925 від 03.09.2002 р. та укладання договору купівлі- продажу горища, площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] отримала відповідь № 01/05/104-Л від 16.07.2012 р., в якій зазначено: «Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняття рішень щодо продажу об`єктів права комунальної власності, визначення порядку та умов їх відчуження, входить до виключної компетенції Одеської міської ради. Інформація щодо наявності такого рішення Одеської міської ради в Департаменті відсутня. Одеська міська рада, як власник зазначеного майна, не уповноважувало Департамент на підписання даної угоди. Департамент не є правонаступником Жовтневої районної адміністрації та не несе відповідальності за її зобов`язаннями. Розпорядження її голови від 03.09.2002 р. № 925 не є для Департаменту належною підставою для укладання договору купівлі-продажу». Таким чином, [PERSON] було відмовлено в укладанні договору купівлі-продажу горища, площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачі та її представник в судове засідання не з`явились, [PERSON] та [PERSON] надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнали. Також представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задволенню з наступних підстав. [PERSON] набула право власності на 207/1000 частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 16.08.1996 р., посвідченого Сахневою Т.А., державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 березня 2001 р., виданого Управлінням житлово- комунального господарства виконкому Одеської міської ради, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках набули право власності на 793/1000 частини квартири [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 102,9 кв.м. Розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради № 925 від 03.09.2002 р. горище, площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , продано [PERSON] за 4 918 грн 60 коп., які були фактично сплачені 07.11.2002 р., про що свідчить квитанція АКБ «Морський транспортний банк» № 51 та квитанція УДК в Одеській області. Після цього дане горище було шляхом реконструкції та побудови сходів об`єднане з квартирою [ADDRESS] , в результаті чого фактично збільшилась загальна площа квартири до 135.2 кв.м З 2002 р. по теперішній час [PERSON] відкрито та безперервно володіє даним горищем вже понад 15 років, але договір купівлі-продажу даного нерухомого майна так і не був посвідчений нотаріально. Звернувшись до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з метою виконання розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 925 від 03.09.2002 р. та укладання договору купівлі- продажу горища, площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] отримала відповідь № 01/05/104-Л від 16.07.2012 р., в якій зазначено: «Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняття рішень щодо продажу об`єктів права комунальної власності, визначення порядку та умов їх відчуження, входить до виключної компетенції Одеської міської ради. Інформація щодо наявності такого рішення Одеської міської ради в Департаменті відсутня. Одеська міська рада, як власник зазначеного майна, не уповноважувало Департамент на підписання даної угоди. Департамент не є правонаступником Жовтневої районної адміністрації та не несе відповідальності за її зобов`язаннями. Розпорядження її голови від 03.09.2002 р. № 925 не є для Департаменту належною підставою для укладання договору купівлі-продажу». [PERSON] було відмовлено в укладанні договору купівлі-продажу горища, площею 32,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником нежитлового приміщення горища площею32,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зі змісту даної норми випливає, що позивач як володілець майна протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це право з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю можливо набути право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» весь житловий і нежитловий фонд перейшов до комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Право власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлове приміщення горища площею32,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , позивачами визнається та не оспорюється. Так, до позовної заяви додано розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради від 03.09.2002 року № 925, у якому зазначається, що вищезазначене приміщення належить на праві власності Одеській міській раді, та технічний паспорт на ім`я Одеської міської ради, відповідно до якого документом, що підтверджує право комунальної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, є рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.09.1997 року № 510. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Одеська міська рада як власник спірного об`єкта нерухомого майна не відмовлялась від права власності на належне їй нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення горища площею 32,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради від 03.09.2002 року № 925 «Про продаж [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] , горища площею 32,3 кв.м. по [ADDRESS] » не може вважатися доказом відчуження вказаного об`єкта нерухомого майна територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на користь гр. [PERSON] Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 11.07.2001 року, яка діяла на момент прийняття Жовтневою районною адміністрацією Одеської міської ради вказаного розпорядження) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Проте, позивачами не надано до суду будь-яких рішень Одеської міської ради щодо передачі або продажу їм спірного нежитлового приміщення горища. Отже, гр. [PERSON] не є особою, яка у встановлений законом спосіб набула право власності на спірне приміщення. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відмови Одеської міської ради від спірного приміщення або передачі його у приватну власність. Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Таким чином, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України у порівнянні з умовами набуття права власності у інший спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дії по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» Верховний Суд України, 2013 рік). Не заслуговують на увагу доводи позовної заяви стосовного того, що володіння спірним приміщенням горища гр. [PERSON] є добросовісним, оскільки вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. [PERSON] не було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, тому, як наслідок, вона була обізнана про факт набуття майна без відповідної правової підстави. Отже, позивачі, як володільці майна, були обізнані про те, що отримали це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, тому відсутня ознака добросовісності володіння позивачами нежитловим приміщенням горища площею 32,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні належні докази, що посвідчують добросовісне, відкрите і безперервне володіння Позивачами протягом десяти років спірним нежитловим приміщенням горища. Позивачами до позовної заяви додано копію розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради від 18.12.2002 року № 437 «Про затвердження рішення Міжвідомчої комісії Жовтневої райадміністрації № 18 від 12.12.2002 року», яким гр. [PERSON] дозволено зберегти реконструйоване горище у квартирі [ADDRESS] . У той же час предметом спору у справі є горище, що розташоване по [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи, що зазначені приміщення горища є різними об`єктами нерухомого майна та приміщення горища, розташоване у будинку [ADDRESS] , взагалі не є предметом спору, вищезазначене розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради не є належним доказом у справі. Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради «Про продаж [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] , горища площею 32,3 кв.м. по [ADDRESS] » прийняте 03.09.2002 року за № 925, а розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради «Про затвердження рішення Міжвідомчої комісії Жовтневої райадміністрації №18 від 12.12.2002 року» прийняте 18.12.2002 року № 437. Розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради, яке прийняте у грудні 2002 року, у своїх реквізитах має менший порядковий номер, аніж розпорядження, щоприйняте у вересні того ж року, оскільки воно, прийняте пізніше, а тому має мати порядковий номер більший, ніж 925. З метою перевірки існування розпорядження Жовтневої районної адміністрації Одеської міської ради від 18.12.2002 року № 437 «Про затвердження рішення Міжвідомчої комісії Жовтневої райадміністрації № 18 від 12.12.2002 року» Одеською міською радою направлено відповідний запит до департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради. Згідно відповіді департаменту архівної справи та діловодства ОМР №2497-11.1029 від 25.06.2019 року вбачається, що розпорядження №437 від 18.12.2002 року «Про затвердження рішення Міжвідомчої комісії Жовтневої рай адміністрації №18 від 12.12.2002 року» не існує. [PERSON] знала про законного власника спірного приміщення та намагалася придбати спірне майно за договором купівлі-продажу, окрім того, що має вагоме значення при вирішенні спору про визнання права власності за набувальною давністю, [PERSON] в рамках справи № 522/23076/15-ц намагалася визнати дійсним неукладений договір купівлі-продажу та право власності на об`єкт продажу шляхом пред`явлення позову до власника - Одеської міської ради. Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Стаття 344 ЦК України визначає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Водночас, згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.З ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК). Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Щодо позовних вимог про визнання права власності за надувальною давністю на нежитлове приміщення горища, загальною площею 32,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] за тією адресою, як на новостворену річ у зв 'язку з проведення реконструкції. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо законності приєднання до складу квартири нежитлового приміщення у вигляді горища. Крім того, в матеріалах справи взагалі відсутні докази проведення реконструкції в результаті якої було їх об`єднано. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Документів, що підтверджують введення об`єкту в експлуатацію, або про початок будівельних робі позивачами не надавалося. Тоді коли умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76. Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як переобладнання і перепланування. Одеською міською радою надано до матеріалів справи лист Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 02.07.2018 р. № 01-11/2638 щодо відсутності в управлінні інформації про видачу дозволу на виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] . Однак, позивачами надано до матеріалів справи 2 технічні паспорти, які виготовлені окремо на нежитлове приміщення горища, загальною площею 32,3 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 102,3 кв.м. У згаданих технічних паспортах лише схематично відображено місцерозташування таких об`єктів нерухомості. Згідно з ч. 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Таким чином, розпорядження комунальним майном (у тому числі його відчуження шляхом продажу чи інших правочинів) є виключною компетенцією саме місцевих рад як органів місцевого самоврядування в даному випадку Одеської міської ради, а не її виконавчих чи будь-яких Інших органів. З огляду на вимоги законодавства, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме положення ст. 225 Цивільногокодексу УРСР від 1963 року, було визначено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Оскільки Цивільним законодавством, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин та приписам законодавства, що діють на теперішній час, чітко розмежовано право власності та право управління майном, які за своєю правовою природою є різними поняттями та зумовлюють виникнення різних прав та обов`язків у власника та управителя майном, Жовтневою районною адміністрацією Одеської міської ради незаконно видано розпорядження № 925 від 03.09.2002 р. Враховуючи викладене, Позивачі безпідставно пов`язують момент виникнення права на звернення до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю з моменту прийняття Жовтневою районною адміністрацією Одеської міської ради незаконно видано розпорядження № 925 від 03.09.2002 р. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 зазначеної статті унормовано, що ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява не обґрунтована жодними належними, допустимими, достатніми та достатніми доказами в розумінні Цивільного процесуального кодексу України. З урахуванням викладених доводів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, про визнання права власності, є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed