Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] пред`явили до суду позов, позовні вимоги якого позивачем [PERSON] під час підготовчого провадження були уточнені, до відповідача [PERSON] . В поданому позові позивачем [PERSON] зазначено, що він є батьком позивача [PERSON] , він опікується донькою та онуками, матеріально їх підтримує. Коли його донька [PERSON] стала співмешкати з відповідачем і орендували разом з дітьми доньки від першого шлюбу будинок в м.Пологи для їх спільного проживання, він передав доньці в користування належні йому речі - електроконвектор вартістю 1800грн., ванну вартістю 500грн., кухонний гарнітур білого кольору «Неллі» вартістю 1000грн., газову 4-х камфорну піч вартістю 1000грн., комплект пластикових меблів, 6 стільців та стіл вартістю 1000грн., два килима за 800грн. та 500грн., швейну машинку вартістю 1000грн., автомобільні шини в кількості 4 штук вартістю 3000грн., електровентилятор вартістю 600грн., газову 2-х камфорну піч вартістю 420грн., а всього майна на суму 11620грн. Вказані речі належать йому і передавались доньці в тимчасове користування. 22.12.2014 відповідач [PERSON] , користуючись тим, що [PERSON] в той час разом із дітьми проживала у батьків в с.Інженерне, без її дозволу самовільно заволодів вказаним майном та вивіз його в невідомому напрямку, ймовірно, до своїх батьків, чим завдав йому майнову шкоду на суму 11620грн. Звернення до [PERSON] з вимогою повернути належні позивачу майнові цінності ніяких результатів не дали, так як [PERSON] заявив, що ніякого відношення до цих речей не має, частина з них належить йому особисто, а частина з них є спільною власністю. Усвідомлюючи те, що [PERSON] заволодів майном протизаконно, позивачі звернулися з відповідною заявою до Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, де стосовно відповідача було порушено кримінальне провадження за ст.356 КК України. 23.01.2017 слідчим Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Тихонок А.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, тому спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. У зв`язку із зазначеним позивач [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] повернути належні йому речі: електроконвектор вартістю 1800грн., ванну вартістю 500грн., кухонний гарнітур вартістю 1000грн., газову 4-х камфорну піч вартістю 1000грн., комплект пластикових меблів, 6 стільців та стіл вартістю 1000грн., килим вартістю 800грн., килим вартістю 500грн., палас вартістю 800грн., швейну машинку вартістю 1000грн., автомобільні шини в кількості 4 штуки 15-ті дюймові вартістю 3000грн., електровентилятор вартістю 600грн., газову 2-х камфорну піч вартістю 420грн., а всього майна на суму 11620грн.; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 640грн. В уточненому позові позивачем [PERSON] зазначено, що у період з 14.01.2010 по 22.12.2014 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мешкали однією сім`єю. Між ними були встановлені відносини, притаманні подружжю. Вони не перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах між собою, вели спільне господарство, побут. З ними також проживали діти від її першого шлюбу, вихованням яких вони також займалися спільно. За час вказаних шлюбних відносин вони вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет та побут, спільно несли витрати, що обумовлені поточним ремонтом житла, утриманням житла, домашніх тварин, а також для придбання необхідної побутової техніки, меблів та інші витрати для створення належних умов існування подружжя. Зокрема, були придбані наступні предмети побуту: комод вартістю 520грн., холодильник «INDESIT» PB АА 34EXD вартістю 6449грн., ноутбук «Аsus» X74VC-TY014D вартістю 4770грн., пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W вартістю 700грн., пральна машина «LG» вартістю 4500грн., тахта вартістю 3600грн., акваріум на 100л вартістю 460грн., мікрохвильова піч KF - 0205 96-196-540 + гриль 23л ТМ «Krauff» вартістю 1005грн. Таким чином, за час спільного проживання однією родиною з відповідачем без реєстрації шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості й майно, що було придбане внаслідок спільних трудових і грошових витрат, загальна сума вартості такого майна складає 22004грн., з чого позивач [PERSON] вважає, що має право на 1/2 частку від вартості вищевказаного спільно нажитого майна подружжя. Оскільки весь час спільного проживання вони мешкали на найманих квартирах, то мріяли про придбання власного житла. Вирішуючи питання про варіанти придбання нерухомого майна, вони вирішили, що у зв`язку із тим, що нерухомість вартує дорого, то вони одразу не зможуть вкласти грошові кошти у придбання квартири або будинку для їхньої родини. Таким чином вирішили, що буде цілком реальним придбання нерухомого майна із внесенням періодичних платежів в рахунок його вартості. Оскільки останнім їхнім спільним місцем мешкання був будинок за адресою: [ADDRESS] , то вони дійшли згоди з особою, яка в той час мала право на нерухоме майно за тією адресою, щодо вирішення питання про придбання нерухомого майна. Умовою для подальшого придбання вказаного будинку було щомісячне внесення ними періодичних платежів. Оплата здійснювалася відповідачем шляхом передачі їхніх спільних грошових коштів особі, що мала право на вказаний житловий будинок - [PERSON] . Фактично, за час їхнього спільного подружнього життя така грошова сума, що ними була передана в період спільного проживання однією сім`єю, склала 2800 доларів США, з чого позивач [PERSON] вважає, що має право на 1/2 частини від сплачених ними в рахунок подальшого придбання відповідачем на своє ім`я нерухомого майна. В подальшому, після припинення їхніх шлюбних відносин відповідач здійснив виплату суми, що складала залишок вартості нерухомого майна, та здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно на своє ім`я. Оскільки відповідач в теперішній час мешкає за адресою набутої нерухомості та вже має іншу родину, позивач не ставить за мету отримання частки у нерухомому майні. Вважає, що доцільно буде збільшити предмет її позовних вимог до відповідача шляхом стягнення з нього 1/2 грошової суми, що була сплачена ними за період проживання однією сім`єю в рахунок подальшого придбання відповідачем нерухомого майна. Позивач [PERSON] зазначила, що за весь період проживання однією сім`єю з відповідачем вона мала стабільний дохід, натомість відповідач працював не постійно, а періодично. До того ж, саме у зв`язку з тим, що вона мала постійний дохід, більшу частину спільного майна було придбано ними за кошти, що були взяті нею у банківській установі в якості споживчого кредиту. Таким чином, позивач [PERSON] вважає, що при вирішенні цього спору необхідно врахувати ті обставини, за яких фактично, вона опікувалася про їхню родину, оформлювала кредити на придбання побутового майна на себе, працювала, створювала затишок та побут, а відповідач, на її думку, мав приховані мотиви на отримання нерухомого майна, адже, як виявилося, він зареєстрував право власності на будинок, за який вони сплачували періодичну грошову суму разом в період спільного мешкання, та в якому вони разом мешкали однією родиною, на своє ім`я. У зв`язку із цим, позивач [PERSON] просить визнати факт проживання однією сім`єю її, [PERSON] , з відповідачем [PERSON] у період з 14.01.2010 по 22.12.2014; визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: комод (вартість 520грн.), холодильник «INDESIT» PB АА 34EXD (вартість 6449грн.), ноутбук «Аsus» X74VC-TY014D (вартістю 4770грн.), пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W (вартість 700грн.), пральна машина «LG» (вартість 4500грн), тахта (вартість 3600грн.), акваріум на 100л (вартістю 460грн.), мікрохвильова піч KF - 0205 96-196-540 + гриль 23л ТМ «Krauff» (вартістю 1005грн.); визнати спільною сумісною власністю грошові кошти у розмірі 2800 доларів США; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частку від загальної суми спільно нажитого майна подружжя, а саме 11002грн.; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частку грошових коштів, що були сплачені в рахунок придбання відповідачем нерухомого майна в період проживання однією сім`єю, а саме 1400 доларів США; стягнути з відповідача судовий збір. 17.05.2017 відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позов, в якому заперечив проти заявлених вимог [PERSON] та [PERSON] та, зокрема, зазначив, що твердження позивача [PERSON] про те, що коли його донька перебувала з ним в цивільному шлюбі та вони орендували будинок в м.Пологи, то позивач надавав доньці у користування належні йому речі: електроконвектор вартістю 1800грн., ванну вартістю 500грн., кухонний гарнітур вартістю 1000грн., газову 4-х камфорну піч вартістю 1000грн., комплект пластикових меблів, 6 стільців та стіл вартістю 1000грн., килим вартістю 500грн., палас вартістю 800грн., швейну машинку вартістю 1000грн., автомобільні шини в кількості 4 штуки 15-ті дюймові вартістю 3000грн., електровентилятор вартістю 600грн., газову 2-х камфорну піч вартістю 420грн., а всього майна на суму 11620грн., не відповідають дійсності. Відповідач зазначає, що дійсно він та позивач [PERSON] орендували для спільного проживання в період з лютого 2010 року по вересень 2013 року квартиру в будинку [ADDRESS] , в період з вересня 2013 року по жовтень 2013 року квартиру по [ADDRESS] , з жовтня 2013 року по вересень 2014 року квартиру [ADDRESS] , а з вересня 2014 року по грудень 2014 року будинок [ADDRESS] . Однак всі квартири здавалися з меблями та завозити туди яке-небудь майно [PERSON] просто фізично не міг. За час їхнього проживання в будинку [ADDRESS] [PERSON] також не передавав в тимчасове користування своїй доньці [PERSON] ніякого майна та нічого їм в будинок не завозив, а вказаного майна він взагалі ніколи не бачив. У зв`язку із цим вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, як необґрунтовані. Також зазначає, що за період їх проживання в будинку №45 м . Пологи [PERSON] ніякого майна з с.Інженерне, де мешкають її батьки, також не завозила. Відносно холодильника «INDESIT», який на даний час знаходиться у нього вдома за адресою: [ADDRESS] , зазначив, що вказаний холодильник був придбаний в кредит по кредитному договору №2005779352 від 15.09.2013 на ім`я [PERSON] в той час, коли вони переїхали в квартиру по [ADDRESS] , де не було холодильника, вартість холодильника 6449грн. Однак, після оформлення кредиту фактично він погашався його матір`ю, [PERSON] , згідно платіжних документів: квитанція №10777289 від 07.10.2013 на суму 666грн., квитанція №5781905-1 від 12.11.2013 на суму 666грн., квитанція №11124681 від 05.12.2013 на суму 666грн., квитанція №6436903-1 від 14.01.2014 на суму 666грн., квитанція №11503901 від 12.02.2014 на суму 666грн., чек №14042014155227 від 14.04.2014 на суму 666грн., чек №12052014155437 від 12.05.2014 на суму 666грн., чек №11062014090405 від 11.06.2014 на суму 666грн., чек №11072014101417 від 11.07.2014 на суму 666грн., чек №15082014160335 від 15.08.2014 на суму 666грн. У зв`язку із зазначеним, вимоги [PERSON] про повернення ним належного йому майна не підлягають задоволенню як необґрунтовані. Також відповідач повідомляє про придбання ними за час спільного проживання тахти вартістю 3600грн., пральної машини вартістю 4500грн., акваріуму на 100л вартістю 460грн., однак, вказане майно [PERSON] вивезла з будинку [ADDRESS] в грудні 2014 року за його відсутності і де воно наразі знаходиться, йому не відомо, тобто все, що було придбано ними в період спільного проживання було давно нею повністю вивезено та в його користуванні нічого не лишилося. У зв`язку із викладеним, просить в позові [PERSON] та [PERSON] відмовити. В судовому засідання позивач [PERSON] , позивач [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] підтримавши позови та виклавши мотиви їх пред`явлення, просили подані позови задовольнити. При цьому, представниками позивача [PERSON] в судовому засіданні в усній формі було уточнено вимоги, викладені в позові, зокрема зазначено, що вони просять визнати факт проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] у період з 14.02.2010 по 22.12.2014, а також, що вартість ноутбуку «Аsus» X74VC-TY014D складає 4779грн., а не 4770грн. як зазначено в позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Щасливий О.Р. пред`явлені позови визнали частково, в частині визнання факту проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] , хоча, при цьому, відповідач [PERSON] зазначив, що не пам`ятає точно в який саме період це відбувалося, в задоволенні інших позовних вимог просили відмовити, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність вимог позивачів. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на справедливий суд, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України). За приписами статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною. Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог позивача [PERSON] свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння). Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця. Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування. Тлумачення положення статті 387 ЦК України України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі. Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач [PERSON] мав надати докази на підтвердження права власності на спірне майно та довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] просить зобов`язати відповідача [PERSON] повернути йому наступні речі: електроконвектор, ванну, кухонний гарнітур, газову 4-х камфорну піч, комплект пластикових меблів, 6 стільців та стіл, килим, палас, швейну машинку, автомобільні шини в кількості 4 штуки 15-ті дюймові, електровентилятор, газову 2-х камфорну піч. В якості доказів на підтвердження належності позивачу [PERSON] зазначених речей, він посилається на гарантійне зобов`язання та фотокартку із зображенням електроконвектору; фотокартки із зображенням кухонного гарнітуру, килиму, паласу; податкову накладну №31591 від 12.05.2014 щодо придбання таганку газового 2-х камфорного; керівництва по експлуатації швейної машинки (а.с.10-25, 112-116 т.1). Крім цього, в якості доказів на підтвердження передачі вказаних речей у користування позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , під час їх спільного проживання, позивач [PERSON] також посилається на показання допитаного під час судового розгляду справи свідка [PERSON] , а також показання інших свідків, які не були допитані в судовому засіданні під час розгляду справи даним складом суду. А оскільки відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, то безпосередньо не дослідивши показання інших свідків, на які посилається позивач [PERSON] , суд не може посилатися на них, як на допустимі докази при ухваленні рішення у даній справі. Також позивач [PERSON] посилається на відеозапис проведення обшуку за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який проводився старшим слідчим СВ Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Тихонок А.О. в ході досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016080320000139 від 01.02.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, за фактом самовільного заволодіння [PERSON] побутовою технікою, меблями, які належали його колишній співмешканці [PERSON] . На вказаному відеозапису, як стверджує позивач [PERSON] , зафіксовані належні йому речі, а саме: електроконвектор, ванна, кухонний гарнітур, газова 4-х камфорна піч, комплект пластикових меблів, килими, палас. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майном у розумінні ЦК України є речі та майнові права і обов`язки. Згідно зі статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. За приписами статті 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Отже об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. З досліджених судом доказів не можливо ідентифікувати, що електроконвектор, ванна, кухонний гарнітур, газова 4-х камфорна піч, комплект пластикових меблів, килими, палас, які зафіксовані на відеозапису проведення обшуку за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , є предметом спору, оскільки вони не містять індивідуальних ознак, за якими їх можна виокремити з маси однорідних речей. Документальних підтверджень переходу права користування або володіння цим майном на користь відповідача не має. Щодо інших речей, а саме: швейної машинки, автомобільних шин в кількості 4 штуки, електровентилятору та газової 2-х камфорної печі, то суду взагалі не надано ніяких доказів незаконного володіння вказаним майном відповідачем [PERSON] та наявність у нього його на момент розгляду справи в суді. Оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. То суд дійшов висновку про те, що позивачем [PERSON] не доведено факт наявності у відповідача [PERSON] саме того майна, яке є предметом спору, а тому в задоволенні пред`явленого ним позову слід відмовити. З позовних вимог позивача [PERSON] , з урахуванням уточнень її представників, вбачається, що в період 14.02.2010 по 22.12.2014 вона разом з відповідачем [PERSON] проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу, що фактично не заперечується відповідачем [PERSON] і з поданого ним відзиву на позов вбачається, що в період з лютого 2010 року по грудень 2014 року вони дійсно спільно проживали однією сім`єю. Тому вимоги позивача [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем [PERSON] підлягають частковому задоволенню за період з 14.02.2010 по 22.12.2014. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 зазначеної Постанови визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частково задовольняючи позов [PERSON] , суд виходить з того, що за умови того, що факт добровільного поділу майна під час розгляду справи не був доведений, сторонами у справі не надані належні та допустимі докази дійсної вартості майна на час його поділу, під час вирішення вказаного спору слід враховувати тільки те майно, факт перебування якого у відповідача підтверджується належними та допустимими доказами і не заперечується [PERSON] , виходячи із його середньоринкової вартості. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю у період з 14.02.2010 по 22.12.2014. Позивачем [PERSON] на підтвердження факту придбання у вказаний період майна, яке вона просить визнати спільною сумісною власністю, а саме: комод (вартість 520грн.), холодильник «INDESIT» PB АА 34EXD (вартість 6449грн.), ноутбук «Аsus» X74VC-TY014D (вартістю 4770грн.), пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W (вартість 700грн.), пральна машина «LG» (вартість 4500грн), тахта (вартість 3600грн.), акваріум на 100л (вартістю 460грн.), мікрохвильова піч KF - 0205 96-196-540 + гриль 23л ТМ «Krauff» (вартістю 1005грн.), надано суду товарні чеки, гарантійні талони, довідки, копію кредитного договору та інші документи щодо отримання коштів у кредит на придбання побутової техніки і їх погашення, фотокартку із зображенням тахти (том 1). Суд не приймає як достовірні докази наявності сумісного майна подружжя на час його поділу та про дійсну вартість цього майна, надані позивачем в якості доказів документи на придбання майна, чеки, квитанції, гарантійні талони, фотокартку (том 1), так як з моменту придбання майна пройшов тривалий час і доказів про стан майна та дійсну його вартість позивачем не надано. Також представники позивача [PERSON] посилаються на відеозапис проведення обшуку за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який проводився старшим слідчим СВ Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Тихонок А.О. в ході досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016080320000139 від 01.02.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, за фактом самовільного заволодіння [PERSON] побутовою технікою, меблями, які належали його колишній співмешканці [PERSON] . На вказаному відеозапису, як стверджують представники позивача, зафіксовані наступні речі, які є їх спільною сумісною власністю, а саме: комод, холодильник «INDESIT» PB АА 34 EXD, пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W, пральна машина «LG», тахта. Вході судового засідання відповідач [PERSON] заперечив, що на відеозапису проведеного за місцем його проживання обшуку, крім холодильнику «INDESIT», були зафіксовані речі, які були придбані в період його з позивачем [PERSON] спільного проживання, а саме: комод, пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W, пральна машина «LG», тахта, зазначаючи, що ці речі були придбані після припинення стосунків з позивачем [PERSON] , а тахта була передана в користування його матір`ю, все інше майно, яке він з позивачем [PERSON] набули в період спільного проживання, остання забрала у грудні 2014 року. Доводи представників позивача [PERSON] щодо фіксування на відеозапису проведеного обшуку за місцем проживання відповідача [PERSON] крім холодильника також інших речей, які є спільною сумісною власністю, а саме: комод, пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W, пральна машина «LG», тахта, спростовується самим відеозаписом вказаної слідчої дії, оскільки за результатами її проведення старшим слідчим СВ Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Тихонок А .О. був тимчасово вилучений в якості доказу лише холодильник «INDESIT» PB АА 34 EXD, на який в подальшому ухвалою слідчого судді Пологівського районного суду Запорізької області від 22.12.2016 було накладено арешт (а.с.37, 38 т.1), іншого зазначеного майна в ході обшуку виявлено та вилучено не було. Щодо посилання представників позивача [PERSON] в якості доказу на копію постанови старшого слідчого СВ Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Тихонок А.О. від 23.01.2017 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016080320000139 від 01.02.2016, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України (а.с.39, 40 т.1), то суд звертає увагу на те, що у вказаній постанові було констатовано про надання слідчому потерпілими [PERSON] та [PERSON] документів, що засвідчують факт придбання побутової техніки, а саме: мікрохвильової печі, парти, комоду, а також факт оформлення споживчого кредиту на придбання речей, які були видані в період з 2010 по 2014 роки, однак в зазначеній постанови відсутні відомості про встановлення під час досудового розслідування факту перебування вказаних речей у [PERSON] . Таким чином, з досліджених судом доказів не можливо ідентифікувати, що комод, пилосос «SAMSUNG» PS51D550C1W, пральна машина «LG», тахта, які зафіксовані на відеозапису проведення обшуку за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , є предметом спору, оскільки вони не містять індивідуальних ознак, за якими їх можна виокремити з маси однорідних речей. Щодо інших речей, а саме: акваріуму на 100л та мікрохвильової печі KF - 0205 96-196-540 + гриль 23л ТМ «Krauff», то суду взагалі не надано ніяких доказів перебування вказаного майна у відповідача [PERSON] на момент розгляду справи в суді. Відповідно до норм статті 81 ЦПК України, тягар доказування покладається на сторони у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оцінку доказів у відповідності до норм статті 89 ЦПК України, суд проводить за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд самостійно не має повноважень збирати докази у справі, що стосуються предмету спору з власної ініціативи (частина 7 статті 81 ЦПК України). З огляду на викладене, в межах доведених позовних вимог позивача [PERSON] , суд приходить до висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] холодильника «INDESIT» PB AA 34EXD, вартістю 6449грн. При цьому, суд приходить до висновку про визначення вартості даного майна, яке є предметом спору, виходячи із його середньоринкової ціни, адже сторонами у справі так і не були надані належні та допустимі докази дійсної його вартості. Клопотання про призначення товарознавчої експертизи жодна із сторін не заявляла. Згідно зі статтею 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки поділ стосується неподільної речі і жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, то суд має визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності (абз. 3 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Однак, суд бере до уваги те, що придбаний за час спільного проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] однією сім`єю холодильник «INDESIT» PB AA 34EXD, вартістю 6449грн., перебуває у відповідача [PERSON] і він ним володіє та користується на власний розсуд, відбувається знос зазначеного майна, а зазначене рухоме майно є неподільним (у відповідності до ч. 2 ст. 183 ЦК України), то враховуючи той факт, що спільне користування позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] даною річчю є неможливим, єдиним способом реалізації права власності позивача - є стягнення грошової компенсації за частку в спільній власності. З огляду на викладене, виходячи з середньоринкової ціни холодильника «INDESIT» PB AA 34EXD, яка становить 6449грн., суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на грошову компенсацію 1/2 частки вартості холодильника «INDESIT» PB AA 34EXD в сумі 3224,5грн. В задоволенні ж вимог позивача [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя іншого майна, зазначеного в позові, та стягнення 1/2 частки його вартості, слід відмовити з наведених вище підстав, зокрема у зв`язку із недоведенням пред`явлених вимог. Щодо вимоги позивача [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю грошових коштів у розмірі 2800 доларів США, які, за її твердженнями, були сплачені в період спільного її проживання з відповідачем [PERSON] , в рахунок придбання будинку за адресою: [ADDRESS] , за рахунок їхніх спільних грошових коштів особі, що мала право на вказаний житловий будинок - [PERSON] , та стягнення з відповідача [PERSON] на її користь 1/2 частки зазначених грошових коштів, а саме 1400 доларів США, то суд зазначає, що вказані твердження позивача [PERSON] не підтверджені належними і допустимими доказами. Єдиний доказ, досліджений судом, на підтвердження зазначених обставин це показання допитаної в якості свідка [PERSON] , яка повідомила, що зі слів її колишньої свекрухи [PERSON] їй відомо, що за продаж будинку [ADDRESS] остання хотіла 6 тисяч доларів, 3 - відразу, а іншу частину - потім. На час проживання позивач та відповідач сплатили їй 3 тисячі доларів. Однак, вона не бачила як [PERSON] передавалися кошти, при їх перемовинах вона також не була присутньою. Відповідно до частини 2 статті 90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. [PERSON] в якості свідка під час судового розгляду справи допитана не була, а інші докази на підтвердження зазначених вимог позивачем [PERSON] та її представниками до суду надані не були, тому суд визнає не допустимим доказом показання свідка [PERSON] , які надані з чужих слів, і відмовляє в задоволені позову в цій частині. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 43,21грн., а також з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640грн. за задоволену позовну вимогу немайнового характеру позивача [PERSON] , оскільки при уточненні своїх позовних вимог нею не був сплачений судовий збір за пред`явлену позовну вимогу немайного характеру про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. На підставі викладеного, ст. ст. 190, 179, 184, 317, 321, 368, 372, 387 ЦК України, ст. ст. 60-63, 65, 68-71, 74 СК України, ст. ст. 11, 12, 13, 81, 89, 90, 133, 141, 223, 259, 263, 265 ЦПК України,

Outcome: partial