Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача, в якому просили визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування майном - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування даного позову зазначали, що він є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.01.1995 року за № 5486, виданим відділом приватизації житла. За вказаною адресою зареєстровані позивачі та їх син, [PERSON], який з вересня 2014 року з квартири виїхав, спілкування та сімейні відносини між ними припинено. Відповідач ніяких заходів по збереженню житла за собою не вживав; заходів по вселенню у квартиру не приймав, його особисті речі в квартирі відсутні. Оскільки збереження реєстрації без проживання [PERSON] змушує позивачів нести додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги, вони були змушені звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що інших доказів окрім наданих немає, клопотання про виклик свідків не підтримав. Відповідач [PERSON], який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, у судове засідання не з'явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши представника позивачів, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст.13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст.81 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.01.1995 року за № 5486, (а.с.8). Згідно довідки № 2878 КП ЖЕО № 2 № 562 від 07.06.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 14.08.1981 року [PERSON] (власник), з 14.08.1981 року [PERSON] (дружина), з 29.12.1998 року [PERSON] ( а.с. 9). Факт не проживання [PERSON] в квартирі також підтверджено актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації, складеним 07 червня 2018 року сусідами позивачів, де встановлено, що в оглянутій квартирі [ADDRESS]особисті речі [PERSON] відсутні, сусідам відомо що останній з вересня 2004 року у вказаній квартирі не проживає (а.с.10). Також сусідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надані письмові пояснення, згідно яких їм достовірно відомо , що у квартирі [ADDRESS] з 2004 року не проживає син позивачів [PERSON], пояснення датовані 27.06.2018 року та засвідчені КП «ЖЕО № 2». Вирішуючи пред'явлені позовні вимоги суд враховує роз'яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачами надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені. На підставі викладеного та

Outcome: approved