Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом, просить визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу №001414 від 16.10.2015 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» і [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь сплачені кошти за цим договором у розмірі 57000 (п'ятдесят сім тисяч) гривень та 570 гривень судових витрат понесених на сплату судового збору. В обгрутування своїх вимог позивачка посилається на те, що на сайті auto.ria.com вона дізналася про акційну пропозицію відповідача щодо можливості придбання автомобіля марки «Hyundai Elantra» за ціною 285000 гривень. 16.10.2015 року вона прибула до представництва відповідача у м. Одесі і поцікавилась можливістю придбання вищевказаного автомобіля. Представники відповідача завірили, що це зробити можливо, однак для початку оформлення документів необхідно сплатити 57000 гривень адміністративного платежу, який за їх словами є першою частиною платежу за автомобіль. В подальшому цього ж дня між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №001414, відповідно до умов якого вона мала отримала у лізинг автомобіль марки «Hyundai Elantra». Під час укладення договору в неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача постійно відволікала її різними запитаннями, не надавала достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші клієнти, які бажають укласти договір лізингу, а також завіряла, що акційна ціна дійсна. На виконання умов договору вона (позивачка) сплатила 57000 гривень адміністративного платежу та в подальшому написала заяву про надання їй, відповідно до договору, автомобіля марки «Hyundai Elantra» 2014 року випуску за акційною ціною 285000 гривень. Однак після укладення договору з'ясувалося, що ціна вказаного автомобіля змінилася і становила 570000 гривень, що вбачається із додатку №1 до договору. Така істотна зміна умов виявилася для неї неприйнятною, а тому вона звернулася до відповідача з вимогою розірвати договір та повернути сплачені нею кошти в сумі 57000 гривень шляхом перерахування на її банківський рахунок, що підтверджується копією заяви від 20.10.2015 року. На вказану заяву вона отримала лист №626 02.11, з якого вбачається, що відповідач погодився розірвати договір, однак відмовився повернути їй сплачені 57000 гривень, так як, відповідно до статті 12 п.12.1 договору, в разі дострокового розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача адміністративний платіж поверненню не підлягає. Посилаючись на положення ст.ст. 11, 17, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 217, 634, 638 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачка вважає недійсним пункт 12.1 Договору фінансового лізингу №001414 від 16.10.2015 року, а дії відповідача щодо неповернення їй 57000 гривень неправомірними. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, посилаючись на вищевказані факти і докази та не заперечували проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідач свого представника в судове засідання не направив та не повідомив про причини неявки, хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивачку і її представника, свідка та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16 жовтня 2015 року між позивачкою [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 001414, відповідно до якого лізингодавець взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «Hyundai Elantra», зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 24255,32 доларів США, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, на строк та на умовах передбачених договором. Пунктом 12.1 договору фінансового лізингу від 16.10.2015 року передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач в договорі фінансового лізингу надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Позивачка [PERSON] вважає таку умову договору фінансового лізингу незаконною та стверджує, що під час укладення договору в неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача постійно відволікала її різними запитаннями, не надавала достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші клієнти, які бажають укласти договір лізингу, а також завіряла, що акційна ціна дійсна. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON]. Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки з наступних підстав. У відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства с справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджуються також положення Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з матеріалів справи, після підписання сторонами договору фінансового лізингу від 16.10.2015 року, позивачкою 21.10.2015 року відповідачу ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було вручено заяву про розірвання договору фінансового лізингу і повернення перерахованих коштів у сумі 57000 гривень, сплачених нею як адміністративний платіж, і які відповідач відмовився повернути, про що зазначив у листі №62602.11 ( а.с. 20,21). Згідно з вказаним договором, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Тобто, без попередньої сплати позивачкою [PERSON] на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» адміністративного платежу у сумі 57000 гривень, договір фінансового лізингу між сторонами 16.10.2015 року не був би укладений. Також в даному договорі не визначено, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору». Відповідачем не надано суду пояснень, чому розмір вказаного адміністративного платежу на етапі укладення та підписання договору між сторонами є досить великим та з яких міркувань виходив відповідач, коли встановив для позивачки розмір адміністративного платежу 57000 гривень. Як убачається із матеріалів справи, окрім надання бланку типового договору, відповідачем будь-яких інших дій для щодо підготовки документів для укладення договору здійснено не було. Таким чином, пункт 12.1 договору фінансового лізингу №001414 від 16.10.2015 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON], порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію та підготовку даного договору, виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно положень ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти по оплаті, в тому числі адміністративний платіж, здійснений споживачем, у разі відмови споживача виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виготівник, виконавець зобов'язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203ЦК України цього Кодексу. Відповідно до ст. 217 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Вищевказані порушення зі сторони відповідача, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 638 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для визнання недійсним пункту 12.1 Договору фінансового лізингу №001414 від 16.10.2015 року. Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Таким чином, позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати позивачці судові витрати понесені нею на сплату судового збору в розмірі 570 гривень. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved