Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просили визнати за ними в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 4 травня 2009 року, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Галицинове, вул. Шкільна, 26, - по ? частці за кожною з них. В обґрунтування своїх вимог вказували, що після смерті матері вони прийняли спадщину, але при зверненні до нотаріуса отримали розяснення про неможливість оформлення спадщини на будинок в нотаріальному порядку, оскільки не представили належним чином оформлені правоустановлюючі документи на нього. Як було з'ясовано, сімя [PERSON], отримавши в 1983 році від радгоспу «Жовтневий» Жовтневого району Миколаївської області будинок в користування як переселенці, викупили його, але потім не оформили своє право власності на нього до кінця і не отримали свідоцтво про право власності. Посилаючись на те, що вона є спадкоємицею за законом і прийняла спадщину, а наданим технічним паспортом на будинок, довідками сільської ради та паспортом переселенця підтверджується, що будинок був викуплений та перейшов у власність [PERSON], а тому після її смерті в порядку спадкування повинен перейти до позивачів. В судове засідання сторони не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від них надійшли заяви з проханням розглядати справу без їх участі, при цьому представник позивачів в своїй заяві позов підтримала, а представник відповідача позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 4 травня 2009 року померла громадянка [PERSON], яка була зареєстрована та постійно проживала до своєї смерті в с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області. Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді будинку, розташованого по вул. Шкільна, 26, в с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області. За положеннями ст. 1261 ЦК України спадкоємицями першої черги після її смерті є її діти, тобто позивачі у справі, а також чоловік [PERSON]. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Позивачі [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, оскільки проживали з матірю на час її смерті. Крім того в передбачений законом шестимісячний строк вони звернулася до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини. Інший спадкоємець першої черги чоловік померлої [PERSON], в передбачений законом шестимісячний строк подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь своїх дочок. Таким чином єдиними спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є її діти позивачі у справі. Проте, звернувшись до нотаріуса за оформленням спадщини на зазначений будинок, вони отримали розяснення про неможливість нотаріального оформлення спадщини на будинок, оскільки не представили відносно нього правоустановлюючі документи. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку або ж на будинок можлива за представлення правовстановлюючих документів, оформлених належним чином. Так, як вже було зазначено, вказаний будинок був отриманий сімєю [PERSON] в порядку переселення і за нього була повністю виплачена ссуда, що підтверджується переселенським квитком (а.с. 25). За свого життя спадкодавиця не отримала свідоцтво про право власності на будинок та не зареєструвала його в державному органі. В той же час, згідно із технічним паспортом, оформленим комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, вказаний будинок побудований у 1980 році. Згідно із довідкою цього ж підприємства та відповідно до того ж технічного паспорту, загальна площа житлового будинку 62,7 кв.м, а житлова - 46,70 кв.м. Відповідно до записів у погосподарській книзі Галицинівської сільської ради житловий будинок по вул. Шкільна 26 в с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області рахувався на праві приватної власності за [PERSON], в тому числі і на час її смерті. Рішенням виконкому Галицинівської сільської ради народних депутатів № 105 від 24 жовтня 1995 року [PERSON] була передана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд земельна ділянка за тією ж адресою, площею 0,07 га. 4 лютого 1997 року вона отримала у Галицинівській сільській раді Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії МК №06982. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Вищезазначені докази у своїй сукупності та взаємозв'язку свідчать про те, що [PERSON] за свого життя мала всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на будинок, але цього не здійснила. Однак це не скасовує належність їй будинку. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що зазначений спадковий будинок належав за життя [PERSON], а тому це майно входить до складу спадщини після її смерті, і в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачам у справі як єдиним спадкоємцям за законом, які прийняли спадщину. Згідно з положеннями ст. 1267 ЦК України їх частки у спадщині є рівними. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вони не можуть захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом по ? частці за кожною. Враховуючи викладене,

Outcome: approved