Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, державного акту на право приватної власності на землю, визнання незаконною приватизації земельної ділянки та рішення Луцької міської ради, неправомірними дій ТзОВ «Р. і К.» і Луцького міського управління землересурсів. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що з 1972 року їхня сімя проживає за адресою: [INFO]. При цьому, вони весь час користувались землею, прилеглою до будинку в розмірі приблизно 0,04 га з фронтальних сторін будівлі по 1,5 м до межі сусідів, а з боку будинку №3 4,5 м до межі інших сусідів. Вказують, що в квартирі [ADDRESS] проживає сімя [PERSON] і в 1997 року відповідач [PERSON] приватизував свою квартиру. Крім того, рішенням виконкому Луцької міської ради №546 від 29.09.2001 року, [PERSON] було передано безплатно у приватну власність земельну ділянку за адресою: м. Луцьк вул. О. Кобилянської, ? площею 0,0537 га з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. В подальшому, на підстав даного рішення, йому було видано державний акт на право приватної власності на землю. Зазначають, що [PERSON] приватизував всю прибудинкову земельну ділянку житлового будинку №1 по вул. О. Кобилянської, хоча володіє лише ? частиною житлового будинку. Вважають, що вони, як співвласники житлового будинку, мають право на виділення їм в користування тієї частини земельної ділянки, яка є пропорційною їх частці в житловому будинку. Однак, ділянка не була поділена між позивачами та відповідачем [PERSON], а також між ними не був встановлений порядок користування нею. Разом з тим, зважаючи, що вся земельна ділянка для обслуговування їхнього будинку належить лише [PERSON], вони були змушені звернутись до Луцької міської ради з клопотання про виділення їм земельної ділянки для обслуговування належної їм частки житлового будинку і рішенням Луцької міської ради №46/38 від 30.10.2013 року надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі по вул. О. Кобилянської, 1/1 в м. Луцьку. Окрім того, в кінці 2011 року сусідка [PERSON] почала будувати паркан з боку будинку №3 по вул. О. Кобилянської на відстані 1-1,5 м від стіни будинку №1, в якому проживає їхня сімя. На їх звернення від правоохоронних органів отримано відповідь, що вказану ділянку [PERSON] набула у власність законним шляхом, а саме: згідно рішення Луцької міської ради від 26.04.2007 року №17/48 та згідно договору купівлі-продажу від 26.04.2007 року. Проте, вважає, що [PERSON] при будівництві будинку та огорожі були порушені вимоги п. 3.19, п. 3.22 «ДБН 360-92. Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», оскільки генпланом будівництва на вул. О. Кобилянської, 3 не передбачено влаштування паркану із залізобетонних секцій навколо приватної земельної ділянки. При цьому, Луцька міська рада не вносила змін у проект розподілу кварталу, коли продавала в 2007 році земельну ділянку [PERSON], що є порушенням земельного законодавства, оскільки з користування їх сімї вилучено земельну ділянку, яка знаходилась в межах на відстані 4,5 м від стіни будинку №1 по вул. О. Кобилянської. Також, [PERSON] при будівництві будинку порушені і протипожежні норми, оскільки відстань між будівлями ІІІ-го ступеню вогнестійкості має бути не меншою, ніж 8 метрів, а фундамент будинку №3, що будується, влаштований на відставні 5,5 м. Крім того, при приватизації земельної ділянки по вул. О.Кобилянської, 3 погоджені зовнішні межі землекористування, однак ніхто з їх сімї не ставив жодних підписів на акті про узгодження меж і вони не погоджуються з таким розподілом, оскільки це порушує їх права та унеможливлює право на приватизацію землі в межах, в яких їх сімя користувалась землею прилеглою до будинку протягом довгих років. В звязку з чим, просять визнати недійсним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №546 від 29.09.2001 року та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії РЗ119672 на земельну ділянку, що розташована за адресою м. Луцьк, вул. О. Кобилянської, ? площею 0,0537 га, виданий на імя [PERSON] Крім того, просять визнати незаконною приватизацію земельної ділянки [PERSON], а також визнати недійсними: рішення Луцької міської ради від 26.04.2007 року №17/48 щодо розпорядження земельною ділянкою по вул. О. Кобилянської, 3, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2007 року №1034, укладений між Луцькою міською радою та [PERSON] і державний акт на право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги збільшили та просили визнати неправомірними дії землевпорядної організації ТзОВ «Р.і К.» та Луцького міського управління землересурсів при складанні акту погодження в натурі зовнішніх меж землекористування та визнати такий акт від 03.07.2007 року недійсним, а також визнати незаконною приватизацію земельної ділянки [PERSON] з порушенням процедури приватизації земельної ділянки по вул. О. Кобилянської, 3 в м. Луцьку. В решті позов підтримали з підстав, викладених у заяві та просили його задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Відповідачі в судове засідання не зявились, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені судом належним чином. Разом з тим, [PERSON] була подана заява, в якій вона просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову і з цих підстав також (а.с. 49). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Частиною 2 ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як слідує із рішення Луцького міськрайонного суду від 01.06.2013 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до Луцької міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення Луцької міської ради від 26.04.2007 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2007 року та державного акту від 12.10.2007 року відмовлено за безпідставністю (а.с. 50-51). Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки, згаданим рішенням не встановлено порушень прав позивачів внаслідок прийняття оспорюваного рішення Луцької міської ради, договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку, то в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. При цьому, також не підлягають до задоволення й інші вимоги позивачів, так як ними всупереч ст. 60 ЦПК України не представлено доказів стосовно порушень вимог закону у звязку із прийняттям виконкомом Луцької міської ради рішення №546 від 29.09.2001 року. Крім цього, зважаючи, що оскаржуються рішення виконкому та міської ради, які відповідачами до участі у розгляді справи не притягувались, хоча судом неодноразово виносилось на обговорення дане питання, а тому у задоволенні позову у звязку з цим слід також відмовити. З аналогічних підстав слід відмовити й у задоволенні позовних вимог до землевпорядної організації ТзОВ «Р. і К.» та Луцького міського управління землересурсів при складанні акту погодження зовнішніх меж та визнання його недійсним. Слід також зазначити, що позивачами заявлені згадані вимоги до суду у 2015 році, хоча про наявність оспорюваного рішення і правочинів їм стало відомо у 2010 році, тобто внаслідок пропуску трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України. Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed