Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаною позовною заявою, вимоги якої мотивовані тим, що рішенням Скадовської районної ради від 22.12.1994 №52 [PERSON] надано у постійне користування земельну ділянку площею 25,0 га на території Тарасівської сільради Скадовського району Херсонської області. На базі вказаної землі ним створено селянське (фермерське) господарство - « Олександр ». В подальшому для розширення фермерського господарства, на підставі рішення Скадовської районної ради від 25.02.1999 за №49 [PERSON] отримав ще 25,4 га двома ділянками 18,6 та 6,8 га. На підставі вказаних вище рішень він отримав акт на постійне користування земельною ділянкою серії ІІІ-ХС №009335. Зазначені земельні ділянки обраховуються за фермерським господарством «Олександр» з 22.12.1994 і до сьогодення. Проте, під час оформлення кадастрового номеру і кадастрового плану вказаних земельних ділянок виявилося, що на державному акті на право постійного користування землею не проставлено печатку Скадовської районної ради та не вказано реєстраційний номер, за яким зазначений вище акт про надання в користування землі зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею. З посиланням на вказані обставини та норми законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, в позовній заяві висловлено прохання визнати за селянським (фермерським) господарством «Олександр», керівником якого є [PERSON] , право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,4 га згідно з Актом на постійне користування земельною ділянкою серії ІІІ-ХС №009335, виданого на підставі рішень Скадовської районної ради від 22.12.1994 №52 та від 25.02.1999 №49. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 25-26). Представник позивачів - [PERSON] шляхом залишення телефонограми висловив прохання розглядати справу без його участі. Представником відповідача - адвокатом Хараїм О. В. засобами електронного зв`язку спрямовано заяву в якій вона висловила позицію про відсутність заперечень зі сторони Скадовської районної ради Скадовського району Херсонської області щодо задоволення позову у справі та при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Справу просила розглядати за відсутності відповідача. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. 02 серпня 1993 року зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Олександр», серед видів діяльності якого зазначено: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; вирощування інших однорічних і дворічних культур; вирощування пряних, ароматичних і лікарських культур; вирощування інших багаторічних культур. Керівником господарства [PERSON] (а.с. 18). Рішенням Скадовської районної ради від 22.12.1994 №52 [PERSON] , жителю с. Дарівка, збільшено земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, розташованої на території Тарасівської сільської ради на 25,0 га (а.с. 14). Рішенням Скадовської районної ради від 25.02.1999 №49 для розширення селянського (фермерського) господарства «Олександр» фермеру [PERSON] виділено додатково із земель запасу Тарасівської сільської ради земельну ділянку площею 25,4 га, в тому числі ріллі 25,0 га, господарчі шляхи - 0,4 га (а.с. 15). На підставі вказаних вище рішень [PERSON] отримав акт на постійне користування земельною ділянкою серії ІІІ-ХС №009335, в якому не проставлено печатку Скадовської районної ради та не вказано реєстраційний номер, за яким зазначений вище акт про надання в користування землі зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею (а.с. 16). Надані [PERSON] у постійне користування земельні ділянки обраховуються за фермерським господарством «Олександр», що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 07.02.2011, в якому в графі назва земельної ділянки зазначено - для ведення селянського (фермерського) господарства, місцезнаходження - Тарасівська сільська рада, власник (користувач) [PERSON] (а.с. 23). Листом від 23.03.2020 Скадовською районною радою Херсонської області відмовлено [PERSON] в усуненні помилок допущених при видачі йому державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ХС №009335, у зв`язку із відсутністю в Скадовської районна ради Херсонської області повноважень на вчинення вказаних дій (а.с. 22). У постанові від 27 червня 2018 року у цивільній справі №294/220/14-ц (касаційне провадження №61-95б4св18) Верховний Суд зауважив, що потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися саме в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку. На державні ограни покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилюють прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Суд вважає, що право постійного користування земельною ділянкою підтверджується наступними обставинами. Так, із встановлених судом обставин слідує, що [PERSON] отримав вказану вище земельну ділянку у постійне користування на підставі прийнятого рішення Скадовської районної ради, для ведення селянського (фермерського) господарства та заснував таке господарство. З огляду на стан відповідного законодавства, на момент отримання ним вказаної землі та з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи за Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (у редакції, чинній на час створення СФГ «Олександр») - право постійного користування земельною ділянкою, яку [PERSON] отримав для ведення такого господарства, перейшло до вказаного господарства. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, саме тим, що [PERSON] у 1994 році отримав право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, 02 серпня 1993 року зареєстрував СФГ «Олександр», що підтверджують відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. На час надання засновнику права постійного користування земельною ділянкою діяв Земельний кодекс Української PCP від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: --- постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу - у редакції, чинній на час надання земельної ділянки засновникові). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року); --- громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного вище кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року); --- громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року); --- право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року). На час заснування СФГ «Олександр» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» (далі - Закон №2009-ХІІ), приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року. Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону №2009-ХІІ). Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону №2009-ХІІ). Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30- денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону №2009-ХІІ). Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону №2009-ХІІ). Отже, за змістом наведених вище приписів на час створення СФГ «Олександр» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню [PERSON] , зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону №2009-ХІІ). Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року), надана [PERSON] у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих його потреб. Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону №2009-ХІІ). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство. Враховуючи наведене, з моменту створення СФГ «Олександр» відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими в ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі №275/82/18, а також у постанові від 1 квітня 2020 року у справі №320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові. З 1 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року (далі - ЗК України), згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу X «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміну «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника, [PERSON] , перейшло до СФГ «Олександр», не припинилося. Відповідно до статті 22, частини 1 статті 23 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на 1997 рік) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Таким чином, за фактом отримання у Скадовській районній раді державного акту на право постійного користування землею і з моменту реєстрації СФГ «Олександр», останнє набуло право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства. Стаття 79 ЗК України визначає, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з встановленими межами, певним місцем розташування, визначеними щодо неї правами. Як встановлено приписами частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. За змістом статей 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені у статті 152 ЗК України, згідно з якою держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. Системний аналіз даних положень законодавства дає підстави для висновку, що при вирішенні питання щодо захисту права власності на земельну ділянку суди повинні встановити зміст і характер його порушення та спосіб захисту, який буде ефективним і забезпечить поновлення порушеного права. Отже, враховуючи встановлені в сукупності обставини по справі у співвідношенні до вищенаведених норм матеріального права, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved