Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа Красилівське лінійно-виробниче управління магістральних газопроводів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказують про те, що на підставі ордеру на жиле приміщення [PERSON] з сім'єю у складі дружини [PERSON], сина [PERSON] та дочки [PERSON] було надано право на зайняття жилого приміщення за адресою [ADDRESS]. На даний час у вказаному житловому приміщенні зареєстровані позивачі [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON], та [PERSON] Позивачі вказують на те, що відповідач з серпня 2016 року не з'являється за зареєстрованим місцем проживання, а тому просять визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, в матеріалах справи наявна заява позивача [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Окрім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що відповідач не бажаючи дотримуватись порядку умов проживання та утримання спірного житлового приміщення, добровільно змінила своє місце проживання, та переїхала проживати до своїх батьків. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направивши до суду письмове заперечення. Зокрема, вказує про те, що позивачі не є власниками спірного житлового приміщення і не мають передбачених законом підстав звертатися до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, зазначає, що позивач [PERSON] чинив перешкоди їй у користуванні житловим приміщенням. Відповідачка багаторазово з малолітньою дитиною намагалася пройти у житло, однак через створення різного роду перешкод не мала можливості користуватися квартирою. Не маючи іншого житла відповідачка з малолітньою дитиною вимушена використовувати квартиру батьків. Вказуючи на протиправну поведінку її колишнього чоловіка, створення умов, які унеможливили її подальше проживання разом з дитиною у квартирі за місцем реєстрації, просить в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив, вказуючи на їх безпідставність. Представник третьої особи Красилівського лінійно-виробничого управління магістральних газопроводів в судове засідання не з'явився. За даними заяви представника слідує доведення факту відсутності будь-якої інформації про те, з якого часу і з яких підстав відповідач не проживає у [ADDRESS] Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що здійснювали неодноразові виїзди за адресою [ADDRESS], за фактами неправомірних дій позивача [PERSON] щодо обмеження у праві користування спірним житловим приміщенням відповідача [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Спірні правовідносини регулюються нормами ст. 47 Конституції України, п. 1 та п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гл. 1 та 2 Житлового кодексу УРСР (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення серії ХМО № 003957, виданого виконавчим комітетом Ради народних депутатів міста Славута, [PERSON] з сім'єю у складі позивачів було надано право на зайняття жилого приміщення за адресою [ADDRESS]. За даними копії заочного рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2017 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано в судовому порядку. За даними довідки № 20553/26 від 04 жовтня 2017 року, виданої уповноваженою особою виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області, за адресою [ADDRESS], зареєстровані позивачі, відповідач та [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України передбачає, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положеннями Житлового кодексу УРСР регулюється вселення та надання в користування житлових приміщень. Зокрема,стаття 58 ЖК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Стаття 64 ЖК УРСР визначає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст. 65 ЖК УРСР). Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Згідно з нормою ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд звертає увагу на те, що предметом доказування у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є добровільність виїзду громадянина в інше місце проживання та не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців, такі данні підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] здійснює перешкоди для відповідача у користуванні спірним житловим приміщенням, що підтверджується даними показань як позивача, представника відповідача, та поясненнями свідків, а також матеріалами Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області, з яких слідує, що відповідач неодноразово зверталася до поліції із заявами щодо обмеження позивачем [PERSON] її права на користуванням житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Такими перешкодами суд визнає фактичну заміну замків вхідних дверей до квартири, створення фізичних перешкод для відповідачки та її малолітньої дитини в частині вільного доступу до житла, створення умов, що роблять неможливим проживання відповідачки та її дитини у квартирі. Викладені обставини встановлені у суді з даних показань свідків - працівників поліції, що неодноразово виїжджали за викликами відповідачки, що надходили до чергової частини, до спірного житла і спостерігали на місці відповідачку з малолітньою дитиною у вечірні часи. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні беззаперечно підтвердили, що здійснювали неодноразові виїзди за адресою [ADDRESS], за фактами неправомірних дій позивача [PERSON] щодо обмеження у праві користування спірним житловим приміщенням відповідача [PERSON] Викладені обставини повністю підтверджені у суді відповідними матеріалами ВП ГУНП у Хмельницькій області. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.03.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Так, позивачем [PERSON] не надано суду належних та переконливих доказів про втрату відповідачем [PERSON] прав на користування житловим приміщенням, що розташоване в [ADDRESS] Його твердження про добровільне залишення житла відповідачем не доведені. Показання сторони у суді є непереконливими та непідтвердженими будь-якими доступними доказами. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач, зареєстрована в спірному жилому приміщенні, має перешкоди зі сторони позивача [PERSON] у його користуванні, зберігає в ньому свої речі, та речі малолітньої дитини, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed