Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] 17.09.2020р\~звернулася до\~суду з\~позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який обгрунтовує тим, що з 06.06.2017р по 16.12.2019р вона працювала у ПрАТ «СКМЗ», відповідача у справі, на посаді токаря 4 розряду. Під час звільнення з нею не проведений повний розрахунок, у зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за грудень 2019 року у сумі 1 767,62 грн та середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 102 483,36 грн. 20.11.2020 року відповідач надав пояснення щодо належності доказів, відповідно до яких зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 1767,62грн відповідачем не заперечується. Щодо стягнення середнього заробітку за період затримки виплати нарахувань при звільненні відповідач зазначив наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995р №100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, підлягає застосуванню формула, за якою розмір середнього заробітку визначається шляхом множення середньоденного заробітку (обчисленого відповідно до положень Порядку) на кількість робочих днів у розрахунковому періоді згідно із графіком роботи підприємства. Таку правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 17.07.2019 року по справі №639/4820/16-ц. Вказує, що позивач звільнився 16.12.2019р, остаточного розрахунку із позивачем до цього часу не здійснено. Причиною затримки здійснення розрахунку із позивачем (як і з іншими звільненими працівниками ПрАТ «СКМЗ») є тяжке фінансове становище підприємства, що виникло внаслідок збігу низки об`єктивних причин, серед яких: економічний спад та стрімке зниження цін на металургійну продукцію на світових ринках у 2019 - 2020 роках (що суттєво обмежило купівельну спроможність контрагентів ПрАТ «СКМЗ») загострення епідеміологічної ситуації у зв`язку із поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, вжиття відповідних карантинних заходів тощо. У період з грудня 2019 року і до цього часу виробництво на ПрАТ «СКМЗ» фактично зупинено, більшість працівників звільнено. На підприємстві встановлено дводенний робочий тиждень. Джерела для виплати заборгованості по існуючим зобов`язанням практично відсутні. Запроваджений на ПрАТ «СКМЗ» графік роботи, передбачає, що у структурному підрозділі, де працював позивач у грудні 2019 року, у період з дня наступного після звільнення позивача (17.12.2019) до 31.12.2019 робочими були 10 днів; у січні 2020 року 13 днів, у лютому - 12 днів, у березні - 21 день; у квітні - 21 день, у травні - 6 днів; у червні - 8 днів, у липні 10 днів; у серпні 8 днів; у вересні 8 днів, у жовтні 8 днів, у листопаді має бути 8 днів. Зазначене випливає з: наказу ПрАТ «СКМЗ» №368 від 31.10.2019 (згідно із яким у січні 2020 року було встановлено 8 додаткових неоплачуваних вихідних днів); №391 від 26.11.2019 (згідно якого у лютому 2020 року було встановлено 24 годинний робочий тиждень із 8 годинним робочим днем), №49 від 02.03.2020 (згідно якого у травні 2020 року встановлені додаткові неоплачувані робочі дні на підприємстві, зокрема, додатково 9 днів); наказу №59А від 18.03.2020 (відповідно до якого, починаючи з 18.05.2020р по 18.07.2020р на підприємстві встановлено 2 денний робочий тиждень), наказу №134 від 30.06.2020 (згідно якого на весь період карантину встановлено неповний 2 денний робочий тиждень); постанови КМУ від 20.05.2020р №392, якою карантин продовжено до 31.07.2020р; постанови КМУ від 22.07.2020р №641, якою карантин продовжено до 31.08.2020р; постанови КМУ від 26.08.2020р №760, якою карантин продовжено до 31.10.2020р, постанови КМУ від 13.10.2020р №956 якою карантин продовжено до 31.12.2020р, листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019р №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». При розгляді справи просить врахувати той факт, що відповідно до чинних організаційно-розпорядчих документів та нормативно-правових актів, на підприємстві до кінця 2020 року запроваджено дводенний робочий тиждень та визначити розмір середнього заробітку, за період затримки розрахунку із позивачем, виходячи з фактичної кількості робочих днів на підприємстві. Крім того, відповідач подав суду заяву про застосування принципу співмірності, в якій просив, з метою забезпечення можливості виплати заробітної плати працюючим робітникам ПрАТ «СКМЗ», у разі задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України, при ухваленні рішення по суті справи, застосувати принцип співмірності заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~ У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ПрАТ «СКМЗ» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, суд вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як передбачено\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1\~ст.5\~ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст.12,\~13,\~81 ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього\~Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78\~ЦПК України). Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями\~ст.43 Конституції України\~гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Приписами ч.1 ст.46\~КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу. Так, статтею 116\~КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 06 червня 2017 року по 16 грудня 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] , згідно до якої на підставі наказу ПрАТ «СКМЗ» №224 від 17.12.2019р вона звільнена з підприємства за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до довідки, виданої ПрАТ «СКМЗ» про заборгованість по заробітній платі №675 станом на 09.09.2020 року, заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі за грудень 2019 року складає 1\~767,62 грн (після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів). Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідачем суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що ПрАТ «СКМЗ» має перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 1\~767,62 грн, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 1\~767,62 грн підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, починаючи з 17 грудня 2019 року по день ухвалення рішення, суд зазначає наступне. Аналіз статей\~116,\~117 КЗпП України\~свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. У п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100\~з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 17 липня 2019 року у справі № 639/4820/16-ц, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що відповідач повністю не розрахувався із працівником при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений. Виходячи з наданої відповідачем довідки про заборгованість по заробітній платі позивачці станом на 09.09.2020 року, її середньоденна заробітна плата складає 542,24грн без утримання податків і зборів. Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 цього Кодексу. Оскільки відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника, для обрахунку середньої заробітної плати працівника має бути взято його середньоденну заробітну плату без відрахування податків. З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивачки у розмірі 542,24 грн та робочі дні з дати, наступної після звільнення позивачки до дати ухвалення судового рішення. Відповідачем надані суду копії наказів генерального директора ПрАТ «СКМЗ» № 368 від 31.10.2019 (згідно із яким у січні 2020 року було встановлено 8 додаткових неоплачуваних вихідних днів); №391 від 26.11.2019 (згідно якого у лютому 2020 року було встановлено 24 годинним робочий тиждень із 8 годинним робочим днем), №49 від 02.03.2020 (згідно якого у травні 2020 року встановлені додаткові неоплачувані робочі дні на підприємстві, зокрема днів); наказу №59А від 18.03.2020 (відповідно до якого, починаючи з 18.05.2020 року по 18 07 2020 року на підприємстві встановлено 2 денний робочий тиждень); №134 від 30.06.2020 (згідно якого на весь період карантину встановлено неповний 2 денний робочий тиждень), які визначають кількість робочих днів на підприємстві, графік роботи, неробочі дні та дні простою. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, судом визначено кількість робочих днів: у період з дня наступного після звільнення Позивачки (17.12.2019) до 31.12.2019 робочими були\~10\~днів; у січні у 2020 року -\~13\~днів; у лютому -\~12\~днів; у березні -\~21\~день; у квітні\~21\~день; у травні -\~6\~днів; у червні -\~8\~днів; у липні -\~10\~днів; у серпні\~8\~днів, у вересні -\~8\~днів; у жовтні\~- 8\~днів; у листопаді до дня винесення рішення (26.11.2020 року) -\~19\~робочих днів. Таким чином, кількість робочих днів з 17.12.2019 (дата звільнення) до 26.11.2020 (дата ухвалення рішення) складає 144 дні. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягенню на користь позивачки, складає 78\~082,56 грн = (542,24 грн. х 144 дні). Позивачка просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку у сумі 104\~250,98 грн. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. З огляду на викладене, суд вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 78\~082,56 грн є неспівмірною із заборгованістю по заробітній платі в сумі 1\~767,62 грн, а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 5000,00 грн, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України) Оскільки, відповідно до п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~позивачка звільнена від сплати судового збору\~у справах про стягнення заробітної плати, то судовий збір підлягає стягненню на користь держави з ПрАТ «СКМЗ» у сумі 840,80 грн. за позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати. Крім того, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір, який був сплачений останньою за позовні вимоги немайнового характеру, в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial