Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 15.11.2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що вони з відповідачем мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Натомість, як зазначає позивачка, відповідач є фізичною особо-підприємцем, має стабільний дохід та банківський вклад в АТ «Імексбанк», що дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 3000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] та адвокат Стрезєв А.І., який діє в її інтересах не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, проте адвокат Волощук Т.В., яка діє в його інтересах, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на даний час вже є рішення суду, згідно якого на користь позивачки вже було стягнуто з відповідача аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] . Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, доводи сторін та надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 26.12.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №538. Згідно Довідки №153 від 11.11.2019 року, виданої КП «ЖЕО-1» та Акту від 11.11.2019 року, спільна дитина сторін [PERSON] знаходиться на утриманні матері. Відповідно до Довідки про заробітну плату [PERSON] №2 від 14.01.2020 року, його місячна заробітна плата складає 4173,00 грн. На утриманні відповідача [PERSON] перебуває неповнолітня дитина від іншого шлюбу [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 15.01.2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №791 та мати похилого віку - [PERSON] . Твердження позивачки [PERSON] про те, що у відповідача наявний вклад у АТ «Імексбанк» спростовується повідомленням від 17.02.2020 року, виданого представником Процедури ліквідації АТ «Імексбанк». З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2015 року по справі №495/2223/15-ц було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 31.03.2015 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дане рішення було змінено Рішенням Апеляціного суду Одеської області від 09.07.2015 року. Тобто, на даний час вже є рішення суду, яке є чинним, таким, що набрало законної сили та яким врегульовані спірні відносини сторін щодо предмету спору у даній справі. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). Згідно вимог ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. п. 1, 2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-Х1І від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог\~ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).\~ ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні\~проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Враховуючи вищезазначене, оскільки на даний час вже є рішення суду, яке є чинним, таким, що набрало законної сили та яким врегульовані спірні відносини сторін щодо предмету спору у даній справі, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачки. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed