Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що була прийнята на роботу на підприємство відповідача головним бухгалтером вугільного підприємства наказом №56-к від 28.03.2005 року. У період роботи позивачки, з січня 2019 року заробітна плата відповідачем в повному обсязі та своєчасно жодного разу не була виплачена. Наказом відповідача №191-к від 03.11.2020 року позивача 03 листопада 2020 року було звільнено з підприємства внаслідок невідповідності стану здоров`я, в порядку п. 2 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення відповідачем не було здійснено розрахунок при звільненні з позивачем. Відповідно до листа відповідача №3393 від 30 грудня 2020 року заборгованість із заробітної плати перед позивачкою на станом на 22.12.2020 року становила 96365,72 гривень. Середньоденна заробітна плата позивача на день його звільнення становить 775,14 гривень. У зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до ст.117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що на момент складання вказаної позовної заяви, а саме 18.01.2021 року, до суду становить 35656,44. Окрім того, незаконні дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку із [PERSON] при звільненні, поставили останню у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило забезпечення нормального існування позивача та членів її сім`ї, що вимагало від останньої додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел для забезпечення її життя та життя її сім`ї, що вплинуло на фізичний та психологічний стан здоров`я [PERSON] . Тому, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка внаслідок затримки розрахунку при звільненні при цьому виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, [PERSON] оцінює моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», у розмірі 5000,00 гривень. З огляду на викладене позивачка просить суд стягнути з відповідача на їі користь: заборгованість із заробітної плати у розмірі 96365,72 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 35656,44 гривень; в порядку відшкодування моральної шкоди 5000,00 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 02 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 29 березня 2021 року (а.с. 21). Від позивачки на адресу суду 16.02.2021 року надійшла заява про зміни в позовній заяві згідно з якою позивачка просила суд вилучити з прохальної частини позовної заяви вимоги про стягнення з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] нараховану та несплачену суму заробітної плати у розмірі 96365,72 гривень та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в зв`язку звільненням з роботи у розмірі 35656,44 гривень. Натомість [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на користь неї нараховану та несплачену суму заробітної плати у розмірі 98961,56, а також стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 55810,08 гривень.(а.с. 24) Від відповідача на адресу суду 23 лютого 2021 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 02 лютого 2021 року, надійшов відзив на позов, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що позивач був звільнений наказом по підприємству №191-к від 03.11.2020 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Сума до сплати, яка належала [PERSON] на час звільнення становила 98588,02 гривень, яка була частково сплачена та станом на 17.02.2021 року невиплачена сума заробітної плати позивачу становить 97767,48 гривень. Так, джерелами виплати заробітної плати працівникам ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП України. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованості перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 29-30). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 28 березня 2005 року по 03 листопада 2020 року працювала на Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1», та була звільнена 03 листопада 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] (а.с.7-15). Відповідно до листів Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» за вихідним номером №3393 від 30 грудня 2020 року [PERSON] дійсно працювала на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1. Згідно з наказом підприємства №191-к від 03.11.2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я позивачку було звільнено з підприємства 03.11.2020 року (а.с.16, 25). На момент звільнення нараховані [PERSON] грошові кошти склали 122469, 58 гривень. Сума до сплати за листопад 2020 року складала 98588,02 гривень, не сплачена сума за вересень 2020 року становить 2595,84 гривень. Грошові кошти позивачці перераховані згідно платіжного доручення №75 від 18 грудня 2019 року у сумі 2222,30 гривень (а.с.17). При цьому зазначені листи містять різні суми не виплачених позивачці грошових коштів станом на 22.12.2020 року, а саме: 96365,72 гривень та 98961,56 гривень. Середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення склала 775,14 гривень (а.с. 16, 25). Як вбачається з листа відповідача №573 від 22 лютого 2021 року несплачена позивачці сума заробітної плати за вересень 2020 року складає 1998,80 гривень. Станом на 18.02.2021 рік невиплачена сума [PERSON] склала 98364,52 гривень (а.с. 36). Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 19 жовтня 2020 року, та актів про продовження цілозмінних простоїв від 2 січня 2020 року, від 4 квітня 2020 року та від 01 липня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Держвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 жовтня 2020 року ДПЗД «Укрінтеренерго» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 32-35). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно з 28 березня 2005 року працювала на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та була звільнена з підприємства 03 листопада 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. В день звільнення з останньою не було проведено повного розрахунку всіх належних їй сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 775,14 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, позивачкою було надано до суду два листи Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» за одним вихідним №3393 від 30.12.2020 року,які визначають різні суми невиплачених позивачці станом на 22 грудня 2020 року грошових коштів. При цьому відповідачем пізніше надано до суду лист №573 від 22 лютого 2021 року, а тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі відомостей викладених саме у зазначеному листі. Як вбачається з листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №573 від 22 лютого 2021 року та платіжного доручення №75 від 18 грудня 2020 року, станом на день розгляду даної цивільної справи заборгованість по заробітній платі та сумах, які належали до сплати [PERSON] при звільненні, була частково сплачена відповідачем. Так, розмір невиплачених [PERSON] у при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 98364,52 гривень ((98588,02 гривень + 1998,80 гривень) - 2222,30 = 98364,52), тому, на виконання вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ці кошти підлягають стягненню з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь позивачки, а вимоги позову в частині стягнення з відповідача нарахованої та несплаченої суми заробітної плати у розмірі 98961,56 гривень - частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 775,14 гривень, що підтверджується листом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №573 від 22 лютого 2021 року не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачкою визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з дня звільнення до дня звернення до суду, а саме до 28 грудня 2020 року, включно, у розмірі 55810,08 гривень, яку останній вираховував виходячи з 72 робочих днів за які має бути оплачений середній заробіток та середньоденного заробітку - 775,14 гривень, зазначений розрахунок здійснено вірно, тому суд погоджується з даним розрахунком позивачки. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачкою не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 04 листопада 2020 року по 16 лютого 2021 року, включно, становить 55810,08 гривень (72 робочих днів х 775,14 гривень = 55810,08 гривень), а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконувала покладені на неї трудові зобов`язання, а Державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», здійснюючи підприємницьку діяльність, не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої заробітної сплати останній складала 122469,58 гривень, а сума яка підлягала до сплати позивачці, на час розгляду справи так і не була сплачена у повному обсязі, що підтверджується довідкою відповідача №573 від 22 лютого 2021 року, а тому, суд приходить до висновку, що при стягненні з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55810,08 гривень буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої або позбавлення її можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивачки, яка більше 25 років працювала на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та була вимушена звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачці від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення її життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.1956319087.1 від 24 грудня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 908.00 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність задоволення вимог позову [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди в повному обсязі, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивачки витрати зі сплати судового збору розмірі 908,80 гривень. Окрім того, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] в частині стягнення нарахованої та несплаченої суми заробітної плати, а останній у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з відповідною позовною вимогою, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 983,64 гривень (98961,56 гривень* 989,61 гривень / 98364,52 гривень = 983,64 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial