Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до\~\~[PERSON], який було уточнено 31.08.2017 року,про визнання договору купівлі-продажу від 20.01.2009 року дійсним та визнання права власності на житловий будинок №26 по вул. Набережна в с.Яковенково, Балаклійського району, Харківської області. В обґрунтування заявлених вимог в позові зазначили, що власником спірного домоволодіння є [PERSON]. 20.01.2009 року між ними та відповідачем було укладено договір купівлі продажу будинку в простій усній формі, за яким вони передали [PERSON] грошові кошти в розмірі 20\~000 грн., а останній продав їм будинок №26 по вул. Набережна в с.Яковенково, Балаклійського району, Харківської області. На підтвердження продажу будинку [PERSON] надав розписку про отримання грошей. Крім того, відповідач їм надав нотаріально посвідчену довіреність від 20.01.2009 року на право користування та розпорядження зазначеним вище житловим будинком, а також документи на будинок: технічний паспорт, домову книгу, договір купівлі продажу, ключі від будинку. Позивачі зазначають, що з 20.01.2009 року і по теперішній час вони проживають у придбаному будинку, сплачують комунальні послуги, ведуть домашнє господарство, несуть усі витрати, пов»язані з експлуатацією будинку, тому вважають, що у відповідності зі\~ст. 220 ЦК України набули право власності на будинок.\~\~ На теперішній час відповідач відмовляється звернутися до нотаріуса для посвідчення договору. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат [PERSON] та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги визнав в повному обсязі та зазначив, що дійсно отримав від позивачів 20000 грн. та видав їм довіреність на розпорядження будинком. Суд, вислухавши позивача та представника позивачів, відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за первісними і похідними підставами. За первісними підставами право власності на житловий будинок виникає вперше або незалежно від волі попередніх власників : новостворене майно (ст.331 ЦК), переробка речі (ст.332 ЦК\~),безхазяйна річ (ст.335 ЦК), набувальна давність (ст.344 ЦК), набуття права власності в разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (ст.345 ЦК\~), реквізиція (ст.353 ЦК), конфіскація (ст.354 ЦК). За похідними підставами право власності на житловий будинок виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини, спадкування за законом і за заповітом). Позивач, звертаючись до суду із позовом, може скористатись конкретним способом захисту свого порушеного права, який визначений\~статтею 16 ЦК, або договором чи спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч.2\~ст.220 ЦК\~, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення ,суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.10.2008 року [PERSON] є власником житлового будинку №26 по вул.Набережна, 26 в с.Яковенково, Балаклійського району, Харківської області ( а.с.4,5,6-8). Відповідно до нотаріально посвідчених довіреностей від 20.01.2009 року (а.с.11) та від 22.07.2017 року (а.с.12) [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] підготувати та оформити всі необхідні документи для продажу та продати за суму і на умовах на свій власний розсуд належний йому житловий будинок з надвірними будівлями. Як вбачається з розписки, наданої 20.01.2009 року [PERSON], він отримав від [PERSON] та [PERSON]за продаж будинку 20 тисяч гривень (а.с.13). У відповідності зі\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі\~ст.657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу ,житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податкові заставі. Відповідно до ч.3\~ст.640 ЦК України\~договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. Вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, необхідно врахувати, що норма ч.2\~ст.220 ЦК\~ не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст.220, ч.3 ст.640\~ЦК\~пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов»язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації ,тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2\~ст.220 ЦК\~. Зазначена частина статті 220 застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам. Визнання в судовому порядку дійсним правочину щодо нерухомості суперечить законодавству, оскільки такий правочин підлягає обов»язковій державній реєстрації, тому частина 2\~статті 220 ЦК\~до таких правовідносин не застосовується. Такого висновку дійшов ВСУ ,висловивши у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 свою правову позицію, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов»язковою для всіх судів України . Частинами 1,4\~статті 334 ЦК України\~встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом;якщо договір про відчудження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто на об»єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації , право власності у набувача за договором відповідно до ч.4\~ст.334 ЦК\~виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін . Отже, передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності договору та державної реєстрації . Враховуючи те, що при вчиненні відчуження будинку шляхом викупу за розпискою наведених вимог не дотримано, суд приходить до висновку, що позивачі не набули права власності на вищевказану нерухомість, а тому вимога про визнання права власності є необгрунтованою . \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed