Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до Ізмаїльської міської Ради Одеської області (далі: міська Рада) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (далі: спірний будинок) по 1/2 частині будинку за кожним з позивачів. Вимоги мотивували тим, що 27 лютого 2002 року між позивачами, [PERSON] і [PERSON], з одного боку та [PERSON] і [PERSON], з іншого боку, був укладений договір дарування частини незакінченого будівництвом спірного будинку, а саме 4/6 частин об'єкту нерухомості. [PERSON] і [PERSON] вказана частина будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 4 грудня 2011 року, реєстровий номер 2-11313. Спадщину вони отримали після смерті [PERSON]. На момент укладення договору, [PERSON] і [PERSON] повідомили позивачам про те, що не дивлячись на те, що за договором вони набувають право власності на 4/6 частин об'єкта нерухомості, до них переходить право власності не на весь будинок, оскільки за життя [PERSON] володіла не усім будинком. В свою чергу, [PERSON] була власником 4/6 частин об'єкта нерухомості, з яких 1/2 - як співвласник спільного майна подружжя та 1/6 частини, яку вона прийняла після смерті чоловіка - [PERSON]. Інша частина спадщина залишилася відкритою після смерті [PERSON], однак до цього часу спадщина після смерті останнього, окрім [PERSON] ніким не оформлювалася. З часу набуття позивачами права власності на 4/6 частин спірного будинку, вони володіють та користуються усім будинком, жодна особа протягом всього цього часу не заявила про свої претензії на частину будинку, що не була оформлена після смерті [PERSON] У зв'язку з цим, позивачі вважають, що мають право на визнання права власності на вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами за набувальною давністю - як особи, які добросовісно заволоділи чужим майном і продовжуємо відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. В судовому засіданні позовні вимоги представник позивачів підтримав в повному обсязі. Представник відповідача - міської Ради в судовому засіданні позовні вимоги визнала. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у розгляді справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що має бути задоволеними. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Відповідно до ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Судом встановлено, що 27 лютого 2002 року між позивачами, з одного боку та [PERSON] і [PERSON], з іншого боку, був укладений договір дарування частини незакінченого будівництвом спірного будинку, а саме 4/6 частин об'єкту нерухомості. [PERSON] і [PERSON] вказана частина спірного будинку належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 04 грудня 2011 року, реєстровий номер 2-11313. Спадщину вони отримали після смерті [PERSON]. В свою чергу, [PERSON] була власником 4/6 частин об'єкта нерухомості, з яких 1/2 - як співвласник спільного майна подружжя та 1/6 частини, яку вона прийняла після смерті чоловіка - [PERSON]. Інша частина спадщина залишилася відкритою після смерті [PERSON], однак до цього часу спадщина після смерті останнього, окрім [PERSON] ніким не оформлювалася. В судовому засіданні встановлено, що з лютого 2002 року позивачі почали проживати у спірному будинку та проживають в ньому по теперішній час, постійно доглядають за будинком: здійснюють повний комплекс робіт, необхідній для підтримки зазначеного будинку в задовільному стані, проводять ремонти, постійно сплачують комунальні послуги тощо, що в судовому засіданні також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В той же час, згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, спірний будинок був збудований у 1960 році. Згідно п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Отже, відповідно до діючого на теперішній час законодавства, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Таким чином суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову базується на законних підставах, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Представник відповідача діє в межах своїх повноважень, її дії не суперечать інтересам особи, яку вона представляє. Наслідки визнання позову сторонам роз'яснено в судовому засіданні. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved