Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Савранської селищної ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . До складу спадщини після смерті [PERSON] входить право власності на земельну ділянку площею 11,4243 га, кадастровий номер 5124383200:01:006:0266, яка розташована в межах території Полянецької сільської ради Савранського району Одеської області та належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 007977 від 29.09.2004, однак спадщину оформити неможливо оскільки вищевказаний правовстановлюючий документ пошкоджений. Любашівською державною нотаріальною конторою позивачці відмовлено в оформленні спадщини за заповітом, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 007977 від 29.09.2004 пошкоджений. На думку позивачки, єдиним належним способом захисту її прав та законних інтересів є звернення до Савранського районного суду Одеської області. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 08.11.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 30.11.2021. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 30.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 13.12.2021. В судове засідання позивачка не з`явилась, проте 29.11.2021 та 13.12.2021 подала до канцелярії суду заяву в якій підтримала позовні вимоги та просила справу розглянути без її участі (а.с.35,42). Представник відповідача Савранської селищної ради Одеської області в підготовче судове засіданні не з`явився, проте 30.11.2021 подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи без участі представника Савранської селищної ради Одеської області. Крім того, в цій заяві Савранська селищна рада Одеської області не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.36). Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.04.2020 (а.с.5). До складу спадщини після смерті [PERSON] входить земельна ділянка площею 11,4243 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Полянецької сільської ради Савранського району Одеської області, кадастровий номер 5124383200:01:006:0266 та яка належала [PERSON] на підставі Державного акту серії ОД № 007977 від 29.09.2004 (а.с.7). З листа Любашівської районної державної нотаріальної контори від 09.07.2021 № 876/02-14 вбачається, що Державний акт серії ОД № 007977 не відповідає чинному законодавству, тому що є пошкоджений внаслідок розірвання (а.с.8). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5116801242021 від 01.07.2021 власником земельної ділянки площею 11,4243 га з кадастровим номером 5124383200:01:006:0266 є [PERSON] (а.с.10,11). Із копії спадкової справи № 64/2020, наданої суду Любашівською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що 06.10.2020 [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] що підтверджується її заявою про прийняття спадщини (а.с.21). Відповідно до дублікату заповіту від 30.06.2015 посвідченого секретарем виконавчого комітету Полянецької сільської ради Савранського району Одеської області Ковальська В.С. заповіла позивачці [PERSON] належну їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД № 007977, земельну ділянку площею 11,4200, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Полянецької сільської ради (а.с.25-26). Любашівською державною нотаріальною конторою позивачці відмовлено в оформленні спадщини за заповітом, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 007977 від 29.09.2004 пошкоджений (а.с.32 на звороті, 33). Відповідно до листа Любашівської районної державної нотаріальної контори Подільського району Одеської області від 30.11.2021 № 1468/02-14, по спадковій справі 64/2020 після смерті [PERSON] спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку у спадщині до нотаріальної контори не звертались (а.с.39). При цьому суд враховує, що у відповідності до листа Відділу у Савранському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.07.2021 № 388/118-21 та протоколу виправлення помилки № 7792577 від 01.07.2021 правильний кадастровий номер земельної ділянки, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 007977 - 5124383200:01:006:0266 (а.с. 9,13). За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України однією з підстав виникнення права власності на земельну ділянку, є прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку у порядку спадкування переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до пункту 3 глави 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, не приймаються порвані документи та документи, викладені на двох і більше окремих аркушах, якщо аркуші не з`єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз`єднання без порушення цілісності, не пронумеровані і не скріплені підписом відповідної посадової особи та печаткою юридичної особи (у разі наявності), яка видала документ. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивачка не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у них немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному позивачкою в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, з урахуванням відсутності заперечень з боку відповідача, дійшов висновку, що позивачка має право успадкувати майно спадкодавця як спадкоємець за заповітом, оскільки вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а інших спадкоємців, які б прийняли спадщину або які мають право на обов`язкову частку у спадщині, судом не встановлено. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивачка не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved