Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділення у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, посилаючись на те, що 14 лютого 1994 року була приватизована квартира по [ADDRESS] усіма мешканцями, котрі були прописані на той час. Свідоцтво на право власності на житло видано на підставі розпорядження органу приватизації 14.02.1994 року [ADDRESS] належить на праві приватної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 14 лютого 1994 року право власності зареєстровано в Полтавському КП «Інвентаризатор» на праві приватної власності, про що зроблено запис в реєстрову книгу №2 за №357. Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності є одним із видів права спільної власності. Разом з тим, право спільної сумісної власності відрізняється від права спільної часткової власності за такими ознаками: визначеністю часток, оскільки у спільній сумісній власності частка кожного із співвласників не визначена,тоді як у спільній частковій власності частки визначаються законом або домовленістю сторін. Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, згідно зі ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. При володінні майном на праві спільної сумісної власності, розмір частки кожного з співвласників є не визначеним, що не позбавляє права на виділ частки з майна, що належить особі на праві спільної сумісної власності , у натурі, тому вона змушена звернутися до суду. Прохала виділити у натурі [PERSON] 25/100 (двадцять п`ять сотих) часток із квартири [ADDRESS] , котра (квартира) належить їй на праві спільної сумісної власності. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачка та відповідачі [PERSON] і [PERSON] , надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, де позивачка позов підтримала, а відповідачі позов визнали, не заперечували щодо його задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав, про причину неявки суд не повідомив. Відповідач також викликався шляхом розміщення інформації на веб-сайті Полтавського районного суду Полтавської області, веб-портал «Судова влада Ураїни». Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи за наявності від них заяв. Судом встановлено, що позивачка є одним із власників квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 14 лютого 1994 року, № 59. Відповідно до якого квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Право власності зареєстровано в Полтавському КП «Інвентаризатор» на праві приватної власності, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 2 за № 357 від 14 лютого 1994 року. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вказано в ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, частки в квартирі [ADDRESS] , набутої внаслідок приватизації, учасниками спільної сумісної власності не визначено. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню відповідно до ст. 364, 368-370 ЦК України.

Outcome: approved