Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO]: право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та на земельні ділянки площею 1,2577 га та 2,2945 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 15 лютого 2005 року та серії [NUMBER] від 15 лютого 2005 року; право на грошові заощадження в сумі 7123,40 грн., які знаходяться на рахунку [NUMBER] в Ощадному банку України, у Бережницькому відділені на ім'я [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](зять), [PERSON](онука), [PERSON](онук), що підтверджується записами в погосподарських книгах.Частка кожного становила 1/6 житлового будинку. [INFO] померла її мати [PERSON], якій на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Відтак, її батько та чоловік останньої - [PERSON] успадкував майно (прийняв спадщину) [PERSON], оскільки фактично вступив в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформив. [INFO] помер її батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (1/6 - як член колишнього колгоспного двору; 1/6 - успадкована після смерті дружини; земельних ділянкок площею 1,2577 га та 2,2945 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 15 лютого 2005 року та серії [NUMBER] від 15 лютого 2005 року та грошових заощаджень в сумі 7123,40 грн., які знаходяться на рахунку [NUMBER] в Ощадному банку України, у Бережницькому відділені на ім'я [PERSON]. На випадок своєї смерті її батько заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом, окрім неї є відповідач по справі, її рідний брат та син померлого - [PERSON]. Проте останній, від належної частки у спадковому майні батька відмовляється на її користь. Відмовляються від своєї частки у майні колгоспного двору і інші відповідачі, які не заперечуть проти визнання за нею цілісно права власності на спадковий будинок. Відтак, вона звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], проте отримала відмову у видачі такого, у зв'язку з тим що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 січня 1990 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON]. Вказаний факт додатково підтверджується довідкою виданою Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за №624 від 28 березня 2016 року /а.с. 11, 20/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Бережниця Жидачівського району Львівської області №1267 від 23 жовтня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](зять), [PERSON](онука), [PERSON](онук) /а.с. 25/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](зять), [PERSON](онука), [PERSON](онук). Частка кожного члена двору становила 1/6. Судом встановлено та підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою виданою виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області за №1266 від 23 жовтня 2017 року, що [INFO] померла [PERSON]. Факт смерті останньої додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Проте, на день смерті із нею проживав та був зареєстрований її чоловік - [PERSON] /а.с. 5, 24/. Відтак, останній, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняв, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть [NUMBER], вбачається що [INFO] у віці 71 року помер батько позивачки - [PERSON].(голова двору), про що [INFO] зроблено відповідний актовий запис №37 /а.с. 4/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (1/6 - як член колишнього колгоспного двору; 1/6 - успадкована після смерті дружини; земельних ділянок площею 1,2577 га та 2,2945 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 15 лютого 2005 року та серії [NUMBER] від 15 лютого 2005 року та грошових заощаджень в сумі 9123,40 грн., які знаходяться на рахунку [NUMBER] в Ощадному банку України, у Бережницькому відділені на ім'я [PERSON]. Заповіту щодо розпорядження вказаним майном померлий не складав /а.с. 11-21/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що позивачка по справі є дочкою спадкодавця, а тому відноситься до спадкоємців першої черги. Окрім неї спадкоємцем вказаної черги є рідний брат позивачки(син спадкодавця) відповідач по справі - [PERSON] /а.с. 7-10/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, за змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з наявної в матеріалах справи, належним чином завіреної та посвідченої, заяви [PERSON] від 23 листопада 2016 року, вбачається, що останній вказаною заявою повідомляє, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]. Спадщини він не приймає, на її оформлення не претендує. Відмовляється від належної йому за законом частки в спадщині. Не заперечує проти видачі свідоцтва на спадщину дочці померлого - [PERSON] /а.с. 26/. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області за №1269 від 23 жовтня 2017 року, вбачається що до дня смерті і на день смерті [PERSON].(спадкодавця) разом з ним була зареєстрована та проживала його дочка [PERSON] (позивачка), яка і надалі продовжує жити в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] /а.с. 27/. За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за законом після смерті свого батька, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 675\\02-31 від 27 жовтня 2016 року, встановлено факт звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, у зв'язку з тим що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с. 6/. З долучених до матеріалів справи заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що останні позовні вимоги позивачки визнають, а тому суд приходить до висновку, що від належних їм як членам колгоспного двору часток вони відмовляються на користь [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Судом встановлено, що спадкова маса, яка відкрилась після смерті [PERSON] окрім належного нерухомого майна складається із грошових заощаджень в сумі 9123,40 грн., які знаходяться на рахунку [NUMBER] в Ощадному банку України, у Бережницькому відділені. Відповідно до ч.1 ст.1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Разом з тим, на сьогоднішній день право на вклад у банку (фінансовій установі) входить до складу спадщини (частина 2 статті 1228 ЦК України), а виплата банківського вкладу, незалежно від наявності заповідального розпорядження, здійснюється на підставі наступних документів: свідоцтва про право на спадщину; дозволу нотаріуса на одержання спадкоємцем частини вкладу спадкодавця (оскільки, в даний момент питання не до кінця врегульовано, нотаріус має право, але не зобов'язаний, надавати такий дозвіл на одержання вкладу до закінчення шести місяців в особливих випадках);рішення суду (пункт 10.15 Інструкції № 492). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved