Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що 02.04.2010 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» був укладений договір безвідсоткової фінансової допомоги, відповідно до договору позивачка надала відповідачу безвідсоткову фінансову допомогу в розмірі 61762,00грн. Як вбачається з умов договору відповідач повинен був отримати фінансову допомогу (позику) та повернути її в установлені строки, тоді як директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» [PERSON] отримав 02.04.2010 готівкові кошти в розмірі 61762,00грн не для поновлення обігових коштів, як визначено п. 2.1 Договору, а для особистих потреб як фізична особа. Підтвердження того, що договір вчинено без наміру створення правових наслідків для ТОВ «Білоруські меблі», а саме для поповнення обігових коштів, а для власного користування, свідчить факт: отримання готівки особисто [PERSON] . Позивач вважає, що порушено умови договору, а саме пункту 2.1, а тому такий договір є недійсним, відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсним договір безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі». Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.05.2021 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 17.09.2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 01.03.2021 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Шипілова Олександра Вікторовича про заміну предмету позову, відповідно до якої зазначив, що позивач та відповідач уклали спірний удаваний правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме позивач уклав з фізичною особою [PERSON] договір позики для отримання останнім готівкових коштів в борг. У зв`язку з викладеним представник позивача просить суд визнати недійсним договір безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі»; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 61762,00грн. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 12.08.2021 заяву про заміну предмету позову залишено без задоволення, оскільки позивач подав заяву 01.03.2021, а перше засідання відбулося 03.11.2020, що суперечить вимогам ч.3 ст. 49 ЦПК України, у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Представники позивача - адвокати Шипілов О.В. та Мороз І.В. 03.11.2020 та 19.10.2021 в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 11.11.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представників позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. ВідповідачТовариство з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» в судові засідання свого представника не направляли, про день, місце та час судових засідань повідомлялись за адресою, яка зазначена в позовній заяві, як місце знаходження відповідача, за юридичної особи ( м. Київ, вул. Радистів, буд. 73), однак до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв`язку з цим відповідача було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву і будь-яких заяв або клопотань не надходило. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] в судові засідання не з`явився, про день, місце та час судових засідань повідомлявся за адресою, яка зазначена в позовній заяві, як місце проживання третьої особи ( [ADDRESS] ), однак до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв`язку з цим третю особу було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». Третьою особою у встановлений законом строк до суду не подано пояснень чи заперечень на позовну заяву і будь-яких заяв або клопотань не надходило. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача та третьої особи виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 02.04.2010 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі», в особі директора [PERSON], що діє на підставі Статуту був укладений договір безвідсоткової фінансової допомоги. Пунктом 1.1. договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що кредитор надає позичальнику безвідсоткову фінансову допомогу, а останній зобов`язується повернути фінансову допомогу у визначений Даним Договором строк. Пунктом 1.2. договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що у зв`язку з тим, що між сторонами та даним договором плануються тісні взаємовигідні ділові стосунки, фінансова допомога позичальнику надається на безвідсотковій основі. Пунктом 2.1 договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що метою надання позики позичальнику: поповнення обігових коштів. Пунктами 3.1. та 4.2. договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що сума позики становить за даним договором 61762,00грн, фінансова допомога надається готівкою позичальнику. Пунктами 4.1. та 5.1 договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що кредитор зобов`язаний надати позику до 02.04.2010, строк надання фінансової допомоги позичальнику становить з моменту одержання - три місяці (до 01.07.2010). У Договорі безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що за порушення умов даного договору вина сторони відшкодовує завдані збитки, у тому числі втрачену вигоду, у порядку, передбаченому чинним законодавством України. [PERSON] зазначає, що надала кошти особисто директору Товариством з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» [PERSON] , однак кошти в строк не були повернуті та не реалізовані відповідно до пункту 2.1 договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010. 30.12.2019 [PERSON] направлено вимогу Товариству з обмеженою відповідальність «Білоруські меблі» та [PERSON] з вимогою повернення коштів. В матеріалах справи відсутнє підтвердження отримання вимоги Товариством з обмеженою відповідальність «Білоруські меблі» та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі, з договорів. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Поворотна фінансова допомога (безвідсоткова фінансова допомога) - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення, відповідно до п. 14.1.257 ст. 14 Податкового кодексу України. За правовою природою договір про безвідсоткова фінансова допомога відноситься до договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам закону. Він породжує не ті права і обов`язки, яких бажали його учасники, а правові наслідки, котрі прямо передбачені у законі. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із частин 2,3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц. Позивач [PERSON] вважає, що договір безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 є недійсним у відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК України, оскільки порушено умови пункту п. 2.1 Договору, директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» [PERSON] отримав та реалізував кошти не для поповнення обігу коштів, а для особистих потреб, як фізична особа. Пунктом 2.1 договору безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 визначено, що метою надання позики позичальнику: поповнення обігових коштів. На підтвердження зазначених вимог, що договір вчинено без наміру створення правових наслідків для ТОВ «Білоруські меблі» позивач посилається на певні підставі, а саме: відсутність факту приймання ТОВ «Білоруські меблі» готівки в розмірі 61762грн в касу товариства за прибутковим касовим ордером; отримання готівки в розмірі 61762грн особисто [PERSON] , про що свідчить розписка. Однак, суд критично ставиться до підстав наведених позивачкою, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що кошти надані позивачкою для Товариства з обмеженою відповідальність «Білоруські меблі» для поповнення обігових коштів не поступили в касу Товариства та не були вже використані Товариством. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, визначено, що оприбуткування готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і ведення касової книги, є здійснення обліку готівкою в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено беззаперечний факт, що договір безвідсоткової фінансової допомоги від 02.04.2010 був укладений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» в особі директора [PERSON], повноваження директора підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що [PERSON] було передано кошти директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоруські меблі» [PERSON], саме для його особистих потреб, як фізичній особі, з якої була взята розписка про повернення зазначеної суми, так як в матеріалах справи відсутня розписка на яку посилається позивачка, є лише зазначення на договорі безвідсоткової фінансової допомого від 02.04.2010, від руки написано «отримано 61762,00 (шістдесят одна тисяча сімсот шістдесят дві), з підписом. Отже суд зауважує, що зазначене посилання на договорі про отримання конкретної суми, яка відповідає сумі визначеною в самому договорі, не вважається розпискою особистого отримання коштів на власні потреби, як фізичній особі, а тому таке зазначення на договорі доказом в якості розписки судом до уваги не береться. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. До того ж, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. В постанові по справі № 369/11268/16-ц від 03.07.2019 Велика Палата Верховного Суду вказує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що договір має ознаки фіктивного правочину, які б свідчили що договір вчинено без наміру створення правових наслідків для ТОВ «Білоруські меблі», свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину, що дає підстави вважати про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, для визнання спірного договору недійсним. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed