Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їм на праві спільної часткової власності кожному належить по ? частці житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка є співвласником і їй належить ? частка вказаного будинку. Згідно з державним актом серії ЯЛ № 896200 вони є також співвласниками земельної ділянки площею 0,0429 га, яка знаходиться за вказаною адресою. На підставі рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 01.10. 2012 року по справі № 2/0109/2740/2012 виділено в натурі [PERSON] та [PERSON] належну їм у рівних частках ? частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а саме: у квартирі [NUMBER] - 1-1 -прихожу; 1-2 коридор; 1-3 кухню, 1-4 жилу кімнату, літню кухню літ. «Б», тамбур до літньої кухні літ. «б», сарай літ. «В», [PERSON] на ? частку виділено в натурі у квартирі [NUMBER] прихожу 2-1, жилу кімнату - 2.2, жилу - 2.3, кухню -2.4, складову 2.5, гараж літ. «Д», встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] На підставі викладеного, позивачі просять суд розділити земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] площею 0,0429га. (кадастровий номер 0110100000:02:019:0564 ), виділивши на праві спільної сумісної власності в натурі в цілому [PERSON] та [PERSON] з її складу земельну ділянку площею 0,0297 га; виділити у власність [PERSON] на правів власності в натурі в цілому земельну ділянку площею 0,0132 га за адресою: [ADDRESS]; припинити право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0429 га (кадастровий номер 0110100000:02:019:0564), розташовану за адресою: [ADDRESS], право власності на яку посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку від 25.05.2012 року серія ЯЛ№8962000, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011010001002191; припинити право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON], представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали в повному об'ємі. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору про поділ майна подружжя від 12.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1945, позивачам па праві власності по 1/4 частки належить житловий будинок з відповідною часткою надвірних побудов, розташований за адресою: [ADDRESS]. ( а.с. 4). Власником іншої 1/2 частки зазначеного житлового будинку з надвірними побудовами є відповідачка [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 01 жовтня 2012 року по справі № 2/0109/2740/20121, виділено в натурі [PERSON] та [PERSON] належну їм у рівних частках ? частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а саме: у квартирі [NUMBER] - 1-1 -прихожу; 1-2 коридор; 1-3 кухню, 1-4 жилу кімнату, літню кухню літ. «Б», тамбур до літньої кухні літ. «б», сарай літ. «В», що зазначені жовтим кольором у додатку №?2 до висновку експерта №12/12 від 23.07.2012 р., [PERSON] на ? частку виділено в натурі у квартирі [NUMBER] прихожу 2-1, жилу кімнату - 2.2, жилу - 2.3, кухню -2.4, складову 2.5, гараж літ. «Д», що зазначені зеленим кольором у додатку №?2 до висновку експерта №12/12 від 23.07.2012 р., встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] згідно з додатком № 1 до висновку експерта №12/12 від 23.07.2012 р., за яким вирішено передати у спільне користування [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку зазначену жовтим кольором, а [PERSON] - зеленим кольором. Межа поділу зазначена червоним кольором. ( а.с. 9). Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На сьогодні позивачі звернулися до суду із цим позовом та просять припинити право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS], оскільки рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 01 жовтня 2012 року їх частку та частку відповідача у праві власності на зазначене вище домоволодіння виділено в натурі, а право спільної часткової власності не припинено. Крім того, просять виділити в натурі належну їм частку земельної ділянки припинивши на неї право спільної сумісної власності із відповідачем. Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 89 ЗК Україна в спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників житлового будинку. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що перебуває у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. При поділі майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно підпункту «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, у випадках, передбачених статтями 86 - 89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. При цьому у п. 19 цієї Постанови встановлено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. У пункті 21 Постанови зазначено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Крім того, у п. 22 Постанови зазначено, що суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. У резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю. Як вбачається з матеріалів справи, порядок користування спірною земельною ділянкою між сторонами по справі вже визначено рішенням суду від 01.10.2012 року, яке набуло законної сили та є обов`язковим до виконання. Проте, сторони по справі на сьогодні, заявили вимоги про виділення в натурі їх часток в праві власності на земельну ділянку із зазначенням розмірів земельних ділянок, що не відповідають визначеному рішенням Київського районного суду м. Сімферополя від 01.10.2012 року порядку. До того ж, позивачі просять при загальній площі спірної земельної ділянки 0,0429 га., виділити їм у власність земельну ділянку площею 0,0297 га, у власність відповідача - 0,0132 га., що навіть менш ніж третина земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS], що в свою чергу свідчить про те, що таких розділ спірної земельної ділянки в натурі явно ущемляє законні права [PERSON] Таким чином, на порушення приписів ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд вважає що позивачами не доведено тих обставин, на які вони посилались, як на підставу своїх вимог, а саме: не доведено обґрунтованості виділення в натурі земельних ділянок як й розділення земельної ділянки, по якій встановлений порядок користування між сторона на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Враховуючі, що решта вимог сторін по справі, про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку, є похідним від вимог про виділення в натурі частки земельної ділянки у власність, то вони також задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивачів про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS], то суд також не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно до п. 1.7 Методичних рекомендацій щодо порядку державної реєстрації речових прав у разі поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна та об'єднання об'єктів нерухомого майна, схвалених Протоколом Державної реєстраційної служби України № 3 від 11.12.2012 року, за результатами проведеного аналізу законодавства, яким врегульовано відносини, пов'язані з виділом у натурі частки та поділом нерухомого майна, що належить особам на праві спільної власності, слід відмітити, що відмінністю між таким виділом та поділом є те, що поділ нерухомого майна супроводжується припиненням права спільної власності. Водночас, при виділі частки з майна, що є у спільній власності, право спільної власності припиняється лише для співвласника, який здійснив такий виділ, крім випадків наявності лише двох співвласників на спільне майно. В даному випадку співвласників спірного домоволодіння є троє, тому припинення право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] в порядку зазначеному позивачем неможливо. Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачі не надали суду належні та допустимі докази, не довели суду їх переконливість, а також не довели обставини, на які посилаються як на підставу своїх вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Тому, відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України суд дійшов висновку, що позивачами не було надано доказів того, що їх права порушені і підлягають захисту судом у спосіб вказаний в позовній заяві, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог відмовляється. На підставі викладеного, ст. ст. 356, 357, 358, 364, 376 ЦК України, ст. ст. 88,89 ЗК України,

Outcome: dismissed