Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому просить стягнути з останнього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2012 року по 11.02.2019 року у розмірі 180 895 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що з відповідачем перебувала у трудових відносинах, однак 31.10.2012 звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору. При звільненні не було проведено усіх необхідних розрахунків у відповідності до норм чинного законодавства, у зв`язку із чим було ухвалено Сихівським рійонним судом м. Львова 07.06.2017 р. та 22.10.2018 р. рішення про стягнення заборгованості по основній частині заробітної плати та компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати. Такі судові рішення не стосуються вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адже у день звільнення не було проведено усіх розрахунків у відповідності до ст. 116 КЗпП України, а стягнуто у подальшому судовим рішенням. Таким чином, у відповідності до ст. 117 цього Кодексу просить стягнути вказаний середній заробіток за період з 01.11.2012 (наступний день за днем звільнення) по 11.02.2019 (день перед днем виконання судового рішення) у розмірі, проведеному у відповідності до вимог чинного законодавства. Разом із тим, просить вирішити питання судових витрат. У судовому засідання 18.10.2019 р. представник позивачки позов підтримав з мотивів, наведених у ньому та просить його задовольнити. 09.12.2019 р. подав до суду письмову заяву, в якій просив про розгляд справи без його участі та без участі позивачки (а.с. 126). Представник відповідача в судовому засіданні 18.10.2019 р. та у відзиві, поданому до суду, позов заперечила. Вказала, що судовими рішеннями стягнуто на користь позивачки недоплачену заробітну плату у розмірі 18365,00 грн, як різницю між виплаченою і заробітною платою у нижчому розмірі ніж передбачено ЗУ «Про Державний бюджет України» та недонарахованою заробітною платою, а також суму ненарахованих надбавок та доплат за шкідливі умови праці без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 1469,17 грн., яка становила 20 % від загальної нарахованої і отриманої заробітної плати, та 21641,11 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. У відповідності до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 27.04.2016 р., збитковість підприємства, інше, вважає, що слід застосувати принцип співмірності та зменшити розмір спірної суми. В судове засідання 09.12.2019 р. не з`явилась, подала заяву, в якій просила про розгляд справи у її відсутності, відзив та додаткові пояснення підтримала в повному обсязі (а.с. 125). У судове засідання учасники судового процесу не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому суд з урахування поданих сторонами заяв, вирішив здійснювати розгляд заяви у їхній відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Оглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини та, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 4, 13, 81, 82 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Із позовної заяви, пояснень представника позивачки в суді, копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] працювала у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго», електрослюсарем з ремонту й обслуговування автоматики та засобів вимірювання електростанції 4 розряду, 31.10.2012 р. наказом № 60 звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 1-7, 13-14). Судом встановлено, при звільненні позивачки з роботи з нею не були проведені всі розрахунки. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2017 року, яке ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05.10.2017 р. залишено без змін та набрало законної сили, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з січня 2010 року по жовтень 2012 року у розмірі 18365,00 грн. Вирішено питання судових витрат (а.с. 17-21, 22-25). 22.10.2018 року рішенням цього ж суду у справі про стягнення із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 1469,17 грн. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 21641, 11 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати позов задоволено повністю. Вирішено питання судових витрат (а.с. 26-29). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суму строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так, із позовної заяви, копії Виписки по картковому рахунку № [NUMBER] по картці/рахунку [NUMBER] видно, що фактичний розрахунок з позивачкою [PERSON] відповідач провів 12.02.2019 року (а.с. 15). Оскільки фактичний розрахунок ЛМКП «Львівтеплоенерго» з [PERSON] проведено 12.02.2018 року, відтак позивачка має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.11.2012 р. по 11.02.2019 р. включно. Питання, пов`язані зі здійсненням виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, регулюються КЗпП України та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до проведеного позивачкою розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2012 року по 11.02.2019 року включно заборгованість становить у розмірі 180 895,00 грн = 1573 (кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку) х 115 грн (середньденна заробітна плата). Зазначений розрахунок суд бере до уваги, адже такий проведений у відповідності до вимог чинного законодавства з цього питання, заперечень із сторони відповідача щодо невірного проведення розрахунку не подано. Між тим, суд бере до уваги аргументи сторони відповідача щодо застосування принципу співмірності до спірних правовідносин щодо визначення розміру середнього заробітку за час невиплати заробітної плати. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс-16 при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. За наведеного, суд вважає за можливе застосувати принципи справедливості та співмірності у спірних правовідносинах, враховуючи наведені обставини судом касаційної інстанції та наявність таких у даній справі, а відтак, суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2012 року по 11.02.2019 року в сумі 90 447,50 грн. Отже, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що оскільки відповідачем не було вжито жодних заходів щодо усунення порушень вимог чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшли своє підтвердження, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути такий з урахуванням встановлених обставин, істотності цієї частки порівняно із середньою заробітною платою працівника, обставин, за яких була встановлена заборгованість, дій відповідача щодо їх виплати, інших обставин, встановлених судом, за період з 01.11.2012 року по 11.02.2019 року в сумі, зокрема 90 447,50 грн, а позов задовольнити частково. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу суд прийшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З огляду на наведене, за положеннями п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 452, 24 грн.

Outcome: partial