Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом,відповідно до якого зазначили,що вони є співвласниками торгово-закупівельної бази громадського харчування, що знаходиться в м.Буча (раніше смт Буча) Київської області [ADDRESS] згідно до договору дарування, посвідченого 28 грудня 1999 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Стрельцовою І.М. Право власності зареєстроване в Ірпінському МБТІ 06.01.2000 року. 16 листопада 2000 року вони також отримали Державний акт на право постійного користування землею площею 0,6183 га за адресою смт. [ADDRESS] із цільовим призначенням для обслуговування торгово-закупівельної бази. Відповідачі по справі - їхній бувший орендар [PERSON] приміщення Б по технічному паспорту торгово-закупівельної бази за адресою м. [ADDRESS] та співробітники організації, яка раніше орендувала вказаний об'єкт. У 2016 році від відповідачки [PERSON] їм стало відомо, що між вказаними особами 01 квітня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу будівлі незавершеної будівництвом у простій письмовій формі, де [PERSON], та [PERSON] виступають продавцями, а [PERSON] -покупцем. Відповідно до п. 1.1 предметом договору купівлі-продажу є будівля, незавершена будівництвом, приблизною площею 180 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS]. [PERSON] Майно належить продавцям на підставі спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу тимчасової споруди від 11.07.2008 року. Зараз відповідачка [PERSON] надає даний договір в Бучанську міську раду для отримання в оренду земельної ділянки для обслуговування будівлі незавершеного будівництва, а також в правоохоронні органи. Окрім того, шантажує даним договором, телефонує та пропонує викупити будівлю в неї за значні кошти, хоча будівля є самочинною, вони не визнають даний договір купівлі-продажу, що свідчить про існування спору між ними. Відповідачі уклали правочин, який вони вважають нікчемним так як він не відповідає вимогам закону. Позивачі просять визнати договір купівлі продажу будівлі незавершеного будівництвом, яка знаходиться за адресою м. [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] 01 квітня 2009 року, нікчемним. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав,просив у позові відмовити,поскільки право позивачів не порушено,до суду на було надано належних та допустимих доказів тих обставин,що позивачі є власниками земельної ділянки, не було надано оригіналу державного акту на право власності на землю для огляду у судовому засіданні.Також,представник посилається на ті обставини,що позивачами пропущено строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та просить у позові відмовити. Суд,заслухавши пояснення учасників процесу,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» У судовому засіданні встановлено,що позивачі по справі є співвласниками торгово-закупівельної бази громадського харчування, що знаходиться в м.Буча (раніше смт Буча) Київської області [ADDRESS] згідно до договору дарування, посвідченого 28 грудня 1999 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Стрельцовою І.М. Право власності зареєстроване в Ірпінському МБТІ 06.01.2000 року.(а.с.7) 16 листопада 2000 року позивачі також отримали Державний акт на право постійного користування землею площею 0,6183 га за адресою смт. [ADDRESS] із цільовим призначенням для обслуговування торгово-закупівельної бази,що підтверджується копією Державного акту на право власності на землю.(а.с.5) Також,у судовому засіданні встановлено,що відповідач [PERSON] згідно договору оренди від 30.03.2009р користувалась приміщенням ангару пл.. 322 кв.м за адресою м. [ADDRESS] (а.с.70-82). Крім того,було встановлено,що 01.04.2009р між [PERSON],[PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будівлі незавершеної будівництвом (а.с.69-78) Відповідно до п. 1.1 предметом вказаного договору купівлі-продажу є будівля, незавершена будівництвом, приблизною площею 180 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS]. [PERSON] зазначено,що майно належить продавцям на підставі спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу тимчасової споруди від 11.07.2008 року. Згідно СТ. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Як вбачається із правовстановлюючих документів на торговельно-закупівельну базу, що знаходиться за адресою [ADDRESS], єдиними власниками та землекористувачами є позивачі по справі.. На обґрунтування заперечень на позов,до суду були надані копії договорів купівлі-продажу від 11.07.2008р,укладених між відповідачами по справі. Так,11 липня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу тимчасової споруди за адресою [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] продав а [PERSON], та [PERSON] придбали тимчасову споруду за вказаною адресою(а.с.45-52) 11 липня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу виробничої лінії за адресою [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] продав ,а [PERSON], та [PERSON] купили виробничу лінію (а.с. 33-59). Однак,суду не було надано жодного жоказу на підтвердження тих обставин,що на час укладання даних договорів [PERSON] був власником вказаного майна.Крім того,вказані договори були укладені у простій письмовій формі та нотаріально не були посвідчені.Крім того,не надано доказів тих обставин,що [PERSON], та [PERSON] зареєстрували своє право власності на вказане майно у передбаченому законом порядку. [PERSON] ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки,єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У судовому засіданні встановлено,що договір купівлі-продажу будівлі,незавершеної будівництвом від 01.04.2009р, був укладений між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] у простій письмові формі і нотаріально даний договір не був посвідчений.Тому, відповідно до ст.. 220 ЦК України даний договір є нікчемним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009, №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено,що «Судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. 5. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.» Однак позивачами по справі не заявлено вимоги про встановлення нікчемності правочину,а заявлено вимогу про визнання правочину нікчемним,що не відповідає вимогам ст.. 215,216 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009, №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.» Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Однак суд при вирішенні даного спору по суті не може застосувати положення ст.. 5 ЦПК України ,поскільки позивачі у своїй позовній заяві не заявляють відповідних позовних вимог про захист їхніх прав у порядку,передбаченому ст.. 5 ЦПК України. Враховуючи викладені обставини ,суд відмовляє позивачам у позовних вимогах про визнання правочину нікчемним. На підставі ст.203,215,216,220,331,657,658 ЦК України,

Outcome: dismissed