Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивачі звернулися до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просять визначити за ними частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірі 1/5 частини квартири за кожним співвласником. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.11.2001 року реєстраційний номер № [NUMBER] виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( після укладення шлюбу прізвище змінено на [PERSON] ), [PERSON] (після укладення шлюбу прізвище змінено на [PERSON] ). Кожному з них належить частка у праві власності на вказане майно, у зв`язку з чим позивачі просять суд визначити розмір часток у праві спільної сумісної власності. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.12.2020 року закрито підготовче судове засідання, справи призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 22.12.2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачі у позовній заяві зазначають, що оригінал свідоцтва про право власності на житло від 26.11.2001 року, реєстраційний номер [NUMBER] виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS] знаходиться у неї, що не відповідає дійсності. Зазначила, що вищевказані документи перебувають у позивачів. 22.12.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якій [PERSON] просила суд визначити за нею 1/5 частину у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] 24.12.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідачем не зазначено про визнання чи невизнання позовних вимог, не зазначені посилання на докази та норми права, таким чином відзив на позов не відповідає вимогам ч.3 ст.178 ЦПК України. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.01.2021 року зустрічну позовну заяву об`єднано з первісним позовом. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надавши суду сьому заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Згідно ч.2 ст.2 ЦПК України встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 3 ст.2 ЦПК України визначено основні засади (принципи) цивільного судочинства, до яких згідно п.11 віднесено і неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У загальному вигляді можна сформулювати наступні види зловживань процесуальними правами в цивільному процесі, зокрема: 1) зловживання правом на пред`явлення позову (подача завідомо безпідставного позову, зустрічного позову, за змовою сторін, до неналежного відповідача або неналежним позивачем та інших так званих «технічних» позовів); 2) зловживання правами, спрямовані на затягування строків розгляду справ (подача клопотання про зупинення провадження, безпідставне або повторне заявлення клопотань, залучення до участі у справі як можна більшої кількості учасників (співвідповідачів, третіх осіб)); 3) умисні дії учасників фактичного характеру, спрямовані на затягування строків розгляду справи, ухилення учасника процесу від участі в судових засіданнях, наприклад, ухилення від отримання повідомлення про час судового засідання, імітація «хвороби» та інших «поважних причин» з метою відкладення судового засідання; 4) зловживання правами, які пов`язані з оплатою судових витрат; 5) зловживання правом на відвід судді; 6) неподання або несвоєчасне подання доказів тощо. Оскільки відповідач сім разів поспіль не з`явилася до суду, то така поведінка відповідача має розцінюватися не інакше, як зловживання правами: умисні дії останньої фактичного характеру, спрямовані на затягування строків розгляду справи, ухилення відповідача від участі в судових засіданнях. Одночасно суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд не вбачає підстав для чергового, восьмого, відкладення розгляду справи та дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю відповідача [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.11.2001 року реєстраційний номер № [NUMBER] виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради. Квартира зареєстрована у міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності за №П-3-25949від 30.11.2001 р. Зазначена квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». При отриманні свідоцтва про право власності на житло частки співвласників квартири виділені не були, але при цьому розумілось, що частки у спільній сумісній власності рівні, тому що всі вони користувались рівними правами та несли рівні обов`язки щодо квартири. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова, сформованої 26.10.2020 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 3 ст. 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. При цьому відповідно до ч.3 цієї статті, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Звертаючись з даним позовом позивачі просять визначити їх частку майна у спільній сумісній власності. Оскільки спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності п`яти співвласників без визначення їх часток, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/5. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд зазначає наступне. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача (усіх позивачів) в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частина п`ята статті 223 ЦПК України). Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України). Як встановлено судом судові засідання призначалися неодноразово, однак позивач за зустрічним позовом [PERSON] неодноразово зверталась до суду з клопотаннями, про відкладення розгляду справи, а саме: 16 березня 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Розгляд справи відкладено на 20 квітня 2021 року. 19 квітня 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Розгляд справи відкладено на 14 червня 2021 року. 14 червня 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Розгляд справи відкладено на 30 червня 2021 року. 30 червня 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Розгляд справи відкладено на 15 липня 2021 року. 15 липня 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Розгляд справи відкладено на 31 серпня 2021 року. 18 жовтня 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яка призначена на 19.10.2021 року через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Розгляд справи відкладено на 08 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через погіршення стану її здоров`я та продовженням дії карантину на території України. Отже, вбачається, що належним чином повідомлена позивачка не з`являлася у судове засідання. Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду. При цьому позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо нез`явлення позивача є перешкодою для розгляду справи. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача. Вказана позиція неодноразово підтримувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 серпня 2020 року у справі № 405/8125/15-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18. Отже, враховуючи те, що справа тривалий час перебувала на розгляді в суді, розгляд справи неодноразово відкладався, позивачка за зустрічним позовом належним чином була повідомлена про призначення справи до розгляду, про дату та час розгляду справи, не з`явилася у судове засідання, суд пригодить до висновку про залишення зустрічної позовної заяви [PERSON] без розгляду на підставі пункту 3 частин першої статті 257 ЦПК України. Крім того, суд зазначає, що запровадження заходів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), не заслуговують на увагу, оскільки позивачка за зустрічним позовом не була позбавлена можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень статті 212 ЦПК України. Залишення заяви без розгляду не порушує право позивача за зустрічним позовом на судовий захист, оскільки відповідно до положень частини другої статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду з тією ж позовною заявою. Питання про стягнення судових витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved