Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з уточненим позовом до [PERSON] , ФОП [PERSON] , ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на наступне. 09 грудня 2016 року [PERSON] керуючи мікроавтобусом Renault-Master, реєстраційний номер [NUMBER] , порушив п. 12.1 ПДР (швидкість руху) не впорався з керуванням, втратив курсову стійкість, виїхав за межі проїжджої частини та зіткнувся з деревом. Внаслідок даного ДТП від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні [PERSON] . Того ж дня відносно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12016130000000190 за ч. 2 ст. 286 КК України (порушення ПБДР особами, які керують ТЗ, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження). 05 листопада 2018 року вироком Біловодського районного суду [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років. Додержуючись вимог чинного законодавства [PERSON] звернувся до ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з заявою щодо відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, що була заподіяна [PERSON] внаслідок ДТП, що сталась 09 грудня 2016 року, внаслідок якої він отримав тілесні ушкодження несумісні з життям. ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» своєю відповіддю повідомила, що поки триває судовий розгляд, справа № 170000123164 буде призупинена і лише при повторному зверненні та подачі всіх необхідних документів страховик повернеться до розгляду справи. Вказує, що страхова компанія ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» була вчасно повідомлена про подію, що має ознаки страхового випадку. Страховою компанією ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» була відкрита справа № 170000123164 щодо виплати страхового відшкодування. Зазначає, що позивачем були виконані всі покладені на нього зобов`язання та дотримані норми і приписи чинного законодавства, а саме: до страхової компанії ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» в порядку передбаченому законодавством було подано заяву на виплату страхового відшкодування. Позивач пішов на поступки страховій компанії ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» і погодився на зменшення суми страхового відшкодування для забезпечення як найскорішого відшкодування більшої частини спричиненої шкоди. Але відповідач всупереч вимогам законів України вирішив взагалі не платити під вигаданим приводом, а саме поки не буде винесено рішення суду. Рішення суду по кримінальній справі винесено, особа визнана винною, а страховик свої зобов`язання не виконує. Вказує, що страхова компанія ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відмовляючи у виплаті страхового відшкодування незаконно та необгрунтовано посилається на неіснуючу підставу, чим порушує вимоги норм чинного законодавства. Зазначає, що винність ФОП [PERSON] та його робітника [PERSON] встановлена вироком Біловодського районного суду від 05 листопада 2018 року. Рішення набрало законної сили, в частині визнання [PERSON] винним у смерті [PERSON] . Передчасна смерть батька стала важкою психологічною втратою для його рідних і близьких, зокрема сина та дружини. Їм завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу втрати близької людини, їх турбує безсоння, порушено їх нормальний спосіб життя, у зв`язку з чим вони докладають неймовірні зусилля для його налагодження та організації. Втрата батька - це втрата підтримки і допомоги у житті, тепер всі турботи про їх спільне життя лягло на плечі позивачів. Смерть діда дуже вплинула на малолітнього сина позивача. Крім порушення сну, дитина часто плаче, спогади про діда травмують дитячу психіку, став замкнутішим. А тому позивачі звернулися до суду з наявним позовом, в якому просять суд тягнути на їхню користь: - з [PERSON] - в розмірі 50.000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди; - з фізичної особи-підприємця [PERSON] , а у випадку припинення його діяльності з [PERSON] - в розмірі 100.000 (сто тисяч) гривень моральної шкоди; - з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - в розмірі 200.000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди та 70.000 (сімдесят тисяч) гривень матеріальної шкоди. ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» подало до суду відзив на вищезазначену позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнавало та просило суд відмовити позивачам у повному обсязі, посилаючись на наступне. 03 листопада 2016 року між ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та [PERSON] укладено поліс № АЕ/6060253 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого транспортний засіб «Renault-Master, реєстраційний номер [NUMBER] - є забезпечений. ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» прийняло на себе майнову відповідальність в розмірі страхової суми (ліміту відповідальності). Вказує, що страховиком не було прийнято ані рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки заяви про страхове відшкодування не подавалося. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявами про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідач ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»», в судове засідання не з`явилось, у своєму відзиві на позовну заяву зазначило, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні, та просило слухати справу у їх відсутність. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив суд справу розглядати за його відсутності. Позов не визнає в повному обсязі посилаючись на те, що в силу положень ч.2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, повинна відшкодовуватися його власником ФОП [PERSON] , з яким він перебував в трудових відносинах. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлене законом. Судом встановлено, що загиблий в ДТП [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 липня 1984 року, та чоловіком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26 серпня 1983 року. [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12 грудня 2016 року Біловодським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у луганській області. Вироком Біловодського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року у справі № 408/2114/17-к, що набрав законної сили в частині визнання вини [PERSON] , останнього було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Даним вироком встановлено, що 09 грудня 2016 року, приблизно об 11 годині 30 хвилин, у світлий час доби та відсутності атмосферних опадів, в умовах необмеженої видимості у напрямку руху, [PERSON] , керуючи мікроавтобусом «Renault-Master», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи пасажирські перевезення, рухаючись слизькою автодорогою Т 13-14 з смт Станиця Луганська в напрямку смт. Біловодськ Луганської області, що має по одній смузі руху в кожному напрямку, на 63 км + 751,2 м, в порушення п. 12.1 ПДР, яким передбачається, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, повинен був, але не вибрав безпечної швидкості руху, у зв`язку з чим не впорався із керуванням мікроавтобусу, через що транспортний засіб втратив курсову стійкість, виїхав за межі проїжджої частини та зіткнувся з нерухомою перешкодою - деревом, що розташоване поблизу будинку № 66 по вул. Луганська в с Данилівка Біловодського району Луганської області. Внаслідок вказаної ДТП пасажир мікроавтобусу [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні. З матеріалів справи № 408/2114/17-к, по якій постановлено вирок, вбачається, що власником і одночасно володільцем транспортного засобу, яким керував водій [PERSON] , належить [PERSON] , який використовував цей транспортний засіб з метою отримання прибутку як підприємець, статус якого також знаходить своє підтвердження в копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії ВОО №925156, виданого 23 червня 2003 року. [PERSON] перебував з ФОП [PERSON] у трудових відносинах, тобто працював водієм на мікроавтобусі «Renault-Master», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснюючи пасажирські перевезення, в тому числі в той день, коли відбулося ДТП. Даний факт також знаходить своє підтвердження в матеріалах вищевказаної справи та не оспорюється сторонами. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Renault-Master», реєстраційний номер [NUMBER] , фізичної особи-підприємця [PERSON] була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/6060253, згідно якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого становить 200 000,00 гривень, поліс дійсний з 03 листопада 2016 року по 02 листопада 2017 року. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] суд вказує наступне. Частиною 1 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 6 Постанови Пленуму від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснив, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Аналогічна правова позиція викладена ВСУ у Постанові від 15.04.2020 року по справі № 610/1100/17 з аналогічним предметом сопору. Отже з огляду на викладене, враховуючи, що відповідач [PERSON] на час скоєння ДТП здійснював регулярне пасажирське перевезення, перебуваючи в трудових відносинах з ФОП [PERSON] , який є власником джерела підвищеної небезпеки, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог до [PERSON] в частині стягнення з останнього моральної шкоди, та, відповідно, відмови в цій частині позову. Щодо позовних вимог до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення з останнього моральної шкоди суд приходить до наступного. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (далі - Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 9 цієї Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Отже, з урахуванням характеру і обсягу страждань, яких зазнали позивачі з причини смерті їх близького родича внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивачів та стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] , як власника джерела підвищеної небезпеки, на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] завданої моральної шкоди в сумі 100 000,00 гривень. Стосовно позовних вимог про стягнення з ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» моральної шкоди та матеріальних збитків суд зазначає наступне. Позивачами було заявлено вимогу про стягнення ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень, 70 000 гривень матеріальної шкоди, яка складається з 36 мінімальних заробітних плат, відповідно до п. 27. 2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та 25 000 гривень витрат на поховання, тобто у загальному розмірі 270 000 гривень, який перевищує ліміт відповідальності страховика. Так, розмір страхової суми, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, встановлений ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі п. 22. 1 ст. 22 вищевказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 зазначеного Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортна пригоди, є, зокрема, шкода пов`язані із смертю потерпілого. Статтею 27 вищенаведеного Закону врегульовує відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаних зі смертю потерпілого. Так, пунктом 27. 2 статті 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Таким чином, судом встановлено, що розмір страхового відшкодування передбачений п. 27. 2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може бути меншим, ніж 55 800 грн. (1550 - розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку *36). Пункт 27.3 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлює, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Судом встановлено, що розмір страхового відшкодування передбачений п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» складає 18 600 грн. (1550 - розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку *12). В свою чергу пунктом 27.4 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Суд акцентує увагу, що позивачами було заявлено вимогу про стягнення ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» витрат на поховання в розмірі 25 000 гривень, однак відповідно до наданих копій документів, що підтверджують витрати, а саме товарний чек від 12.12.2016, щодо продажу ритуальних товарів на суму 2 800 гривень, та замовлення на надання ритуальних послуг 12.12.2016 з організації та проведення поховань на суму 13 130 рублів, що в еквіваленті іноземної валюти складає 3 211,68 гривень по курсу НБУ на 12.12.2016 /дата чеку/, підтверджується, що позивачами було витрачено на поховання кошти на загальну суму 6 011,68 гривень. Отже, сума, яка підлягає стягненню з ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за п. 27.4 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника на обох позивачів разом складає - 6 011,68 гривень. Суд критично ставиться до позиції ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», викладеній у відзиві, щодо відсутності правових підстав для відшкодування ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь позивачів шкоди, у зв`язку з тим, що останні заяв про страхове відшкодування не подавали, оскільки Луганський апеляційний суд 29 січня 2019 року розглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами на вирок Біловодського районного суду від 05 листопада 2018 року, яким [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286 КК України, виходив з того, що у суду першої інстанції були відсутні підстави відмовляти у задоволені позовних вимог до ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», з посиланням на відсутність звернення потерпілих до страховика. Оскільки позовні вимоги потерпілих до ФОП [PERSON] , який повинен відповідати за деліктними відносинами, та до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яке відповідає за наявності відносин обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, нерозривно пов`язані між собою, колегія суддів вважала, що вирок суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог з страховика, так і в частині задоволення позовних вимог до ФОП [PERSON] . Крім того, листом ПАТ «Українська Страхова Компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від 28.12.2018 вих.№8439 підтверджується, що страхова компанія отримувала заяву [PERSON] щодо відшкодування шкоди, що заподіяна [PERSON] внаслідок ДТП, справа була призупинена. Отже враховуючи викладене суд приходить до висновку про те, що з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» підлягає стягненню шкода: в розмірі 55 800 (п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот) гривень, відповідно до п. 27. 2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна смертю потерпілого; 18 600 (вісімнадцять тисяч шістсот) гривень, відповідно до п. 27. 3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», моральна шкода; 6 011,68 гривень, відповідно до 27. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», витрати на поховання. На підставі наведених аргументів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial