Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та мешкають за адресою [ADDRESS] . Разом з позивачами у вказаній квартирі зареєстровані їх доньки [PERSON] , [PERSON] та онука [PERSON] , що підтверджується довідками з місця реєстрації (а.с.7, 36-38). Як вбачається з копії свідоцтва на право власності на житло, виданого органом приватизації Краматорського міськвиконкому 14.09.1993 року, власниками квартири [ADDRESS] є позивачі [PERSON] , [PERSON] , а також їхні доньки (відповідачі по справі) - [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з акту від 31.08.2020 №01-20/165-263, складеного головою та секретарем комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] в період часу з 2017 р і по теперішній час 2020 року, фактично не проживають (а.с.8). Позивачі, посилаючись на те, що відповідачі без поважних причин не мешкають у квартирі, а їх реєстрація перешкоджає їм, як власникам квартири, користуватися та розпоряджатися своїм майном, просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та винести рішення про скасування державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, зазначена норма діючого законодавства регулює взаємовідносини між власником житла та членами його сім`ї. Разом з тим, згідно зі ст.41 Конституції України, право приватної власності і непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами частини першої ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] разом із позивачами [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як співвласники зазначеної квартири, мають право користуватися житловим приміщенням та не можуть бути позбавлені такого права на підставі ч.2 ст.405 ЦК України внаслідок тривалої відсутності за місцем проживання. Таким чином, підстави для позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] відсутні. Щодо вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло, виданого органом приватизації Краматорського міськвиконкому 14.09.1993 року та не заперечується позивачами, про що зазначено у позовній заяві (а.с.6) Відповідачка [PERSON] є донькою відповідачки [PERSON] та зареєстрована у вказаній квартирі з 09.06.2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу та довідкою про реєстрацію місця проживання особи №45023 від 05.10.2020 року (а.с.23, 24, 36). За змістом ст.156 ЖК Української РСР та ст.405 ЦК України, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідачка [PERSON] набула право користування квартирою з 09.06.2000 року як член сім`ї співвласника квартири. Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Разом з тим, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , як співвласники спірної квартири за адресою [ADDRESS] , які разом із позивачами мають право користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною квартирою, вимог до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування належною їм квартирою не заявляли. Крім того, наданий позивачами на підтвердження обставин позову акт Комітету мікрорайону №4 від 31.08.2020 року №01-20/165-263, відповідно до якого [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2017 року та письмові пояснення [PERSON] не є належними та достатніми доказами для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, оскільки не підтверджують того факту, що відповідачка [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин. Письмові пояснення [PERSON] суд не приймає у якості доказу, оскільки вони не є письмовими доказами в розумінні ст.95 ЦПК України, а клопотання про допит зазначеної особи у якості свідка позивачами заявлено не було. Доводи позивачів щодо перешкоджання відповідачів їх законному праву розпорядитися спірною квартирою суд вважає необґрунтованими, оскільки розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а доказів того, що співвласники [PERSON] та [PERSON] надали таку згоду або уповноважили позивачів на розпорядження вказаною квартирою, як передбачено ч.2 та ч.3 ст.369 ЦК України, у матеріалах справи відсутні. Захист прав власників у цій справі в частині несплати відповідачами комунальних послуг, як зазначають позивачі у позовній заяві шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є неспівмірним з правом відповідачів на користування житлом. Враховуючи також те, що позивачі вказані права можуть захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідачів відповідних сум комунальних послуг, сплачених за них. Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed