Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

позивачка [PERSON] 30.09.2021 звернулась в суд із позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича №4190 від 23.01.2020 про звернення стягнення з неї на користь ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості за кредитним договором №003-13562-271212 від 27.12.2012 в розмірі 40\~542,87 грн., в тому числі 150 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Окрім цього, просить стягнути понесені ним судові витрати, а саме 908 грн. судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 7\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскаржуваний виконавчий напис приватного нотаріуса є незаконним та протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням чинного законодавства України, а саме ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172 (далі Перелік). При вчиненні вказаного виконавчого напису приватний нотаріус посилається на п.2 Переліку, до якого були внесені зміни відповідно до постанови КМУ №662. Разом з тим, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 20.03.2015 було визнано незаконною та не чинною постанову КМУ, а відтак приватний нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки в момент вчинення такого був відсутній нормативно-правовий акт, який допускав вчинення таких виконавчих написів. Також зазначає, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус не з`ясував безспірності правочину та заборгованості. До моменту ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, позивачці взагалі не було відомо про існування вищевказаної заборгованості. Факт наявності заборгованості вона не визнає. Ухвалою від 04.10.2021 прийнято до розгляду позов та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від представника відповідача ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» С.К.Велікданова 22.11.2021 надійшла заява про визнання позовних вимог. У вказаній заяві представник відповідача просив задовольнити позовні вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Просив вирішити питання щодо судових витрат таким чином: стягнути з відповідача в користь позивача 50% судового збору за подання позовної заяви у зв`язку із подачею заяви про визнання позову. Також подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 7\~000 грн. до 1\~907 грн. Окрім цього, 22.11.2021 від представника відповідача ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» С.К.Велікданова надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді. Клопотання відповідача про врегулювання спору за участю судді обґрунтоване тим, що на думку відповідача, спір можливо вирішити у мировому порядку за умов взаємних поступок, оскільки наявність заборгованості за кредитним договором позивачем не спростовується, лише міститься посилання щодо надмірно великої суми заборгованості, у зв`язку із чим запропоновано вирішити даний спір в мировому порядку. У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. Від представника позивача адвоката Івашківа Ю.В. надійшла заява, у якій останній просив розглядати справу у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує повністю, просить такі задовольнити. Щодо клопотання відповідача про врегулювання спору за участю судді заперечив. Від представника третьої особи начальника Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Нагоряняка В.Я. 25.10.2021 надійшло клопотання, у якому останній просив розглядати справу у відсутності державного виконавця Голіян Д.Г. У відповідності\~до вимог\~ч.2\~ст.247\~ЦПК України\~у\~разі неявки\~в судове\~засідання всіх\~учасників справи\~чи в\~разі якщо\~відповідно до\~положень цього\~Кодексу\~розгляд\~справи здійснюється\~судом за\~відсутності учасників\~справи,\~фіксування судового\~процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу\~не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Як вбачається\~з матеріалів\~справи та\~встановлено судом,\~23.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис №4190 щодо звернення стягнення із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія\~управління активами» заборгованості за кредитним договором №003-13562-271212 від 27.12.2012 в розмірі 40\~542,87 грн., в тому числі 150 грн. плати за вчинення виконавчого напису. Старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Голіян Д.Г. 09.09.2021 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 4190, вчиненого 23 січня 2020 року та розпочато процедуру примусового виконання. Згідно із\~статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~ст. 88 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Відповідно до пункту 1 Переліку «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у разі стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною\~Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в частині, у тому числі і у п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 23.01.2020, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічні висновки викладено також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), справа № 172/1652/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19). Таким чином, приватний нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Згідно із ч. 1-2, 4\~ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку що вимоги позивачки [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, підлягають задоволенню, оскільки відповідач визнав пред`явлений до нього позов та заявлені позовні вимоги не суперечать положенням наведених вище норм закону. Щодо заявленого відповідачем клопотання про врегулювання спору за участю судді, суд вважає, що таке клопотання не підлягає задоволенню, оскільки таке врегулювання спору, відповідно до ч. 1\~ст. 201 ЦПК України, проводиться за згодою сторін та за участю всіх сторін. Разом з тим, сторона позивача такої згоди не виявила, тому застосування такої процедури вирішення спору, як врегулювання спору за участю судді, є неможливим. Згідно з ч.1\~ст.142 ЦПК України\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із квитанції №513Т003МКР АТ «ОТП Банк» від 27.09.2021 позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір відповідно до ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 908 грн. Враховуючи вищевикладене, а також і те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, що підтверджується її матеріалами, суд приходить до переконання, що позивачці [PERSON] слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 454 грн. Відповідно до\~ст.141 Цивільного процесуального кодексу України\~на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 454 грн. судового збору. Щодо заяви позивача про стягнення витрат на професійну правнику допомогу адвоката, слід зазначити таке. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів. рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Встановлено, що правнича допомога надавалась позивачці [PERSON] адвокатом Івашківим Ю.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 24 березня 2016 року серії ЛВ №000300, видане Радою адвокатів Львівської області) на підставі договору про надання правової допомоги від 23.09.2021. Позивачем подано суду договір про надання правової допомоги, а також квитанцію №513Т003МКО від 27.09.2021 про оплату на рахунок АО «Івашків і партнери» 7\~000 грн. за надання правової допомоги. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що в даному випадку наявна неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатами робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатами на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, заяви представника відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України\~і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 2\~000 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для позивачки, яка була змушена до залучення професійної допомоги адвоката.

Outcome: approved