Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на квартиру № 19 в будинку № 242 по бул. Шевченка в м. Маріуполі Донецької області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла 12.12.2014 року. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вказану квартиру мати залишила їм у спадок за заповітом у рівних частках. У встановлений законом строк вони звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті матері, а згодом з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але їм було відмовлено, оскільки наданий ними документ реєстраційне посвідчення, не входить до переліку документів, які підтверджують право власності спадкодавиці [PERSON] на квартиру. Позивачі у судове засідання надали заяви з проханням розглянути справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, рішення ухвалити на розсуд суду. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії I-НО №812389 від 13.12.2014 року [PERSON] померла 12.12.2014 року. Згідно наданої Першою маріупольською державною нотаріальною контрою інформації щодо майна померлої [PERSON] відкрита спадкова справа № 214/2015, спадкоємцями за заповітом, складеним [PERSON] 08.08.2000 року та посвідченим державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контри [PERSON], які прийняли спадщину шляхом подачі заяв до нотаріальної контори за вх. № 495 та № 496 від 17.04.2015 є діти померлої [PERSON] [PERSON] та [PERSON] Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 15 ЗУ «Про власність» від 07.02.1991 р., що діяв на момент спірних правовідносин член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Аналогічні положення містяться в п.5-1 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987 року, де зазначено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Згідно до абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Згідно реєстраційного посвідчення № 34756 від 22.05.1992 року, виданого Маріупольським БТІ на підставі довідки ЖБК «Граніт» від 30.04.1992 року[ADDRESS] в будинку № 242 по бул. Шевченка в м. Маріуполі Донецької області на праві власності належить [PERSON], і саме з цього часу [PERSON] набула право власності на вищевказану квартиру. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови ПВС України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно постанов державного нотаріуса Першої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] № 2257/02-31 від 19.10.2015 року та № 2256/02-31 від 19.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] відповідно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої 12.12.2014 року [PERSON] у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавиці на майно, а саме: квартиру № 19 в будинку № 242 по бул. Шевченка в м. Маріуполі. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачі, як спадкоємці прийняли спадщину після смерті матері, але не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру, то слід захистити їхні права та в судовому порядку визнати за кожним право власності на ? частку квартири № 19 в будинку № 242 по бул. Шевченка в м. Маріуполі, як за спадкоємцями за заповітом, які прийняли спадщину.

Outcome: approved