Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 20.07.2005, укладений між [PERSON] та [PERSON], договір дарування земельної ділянки площею 0,1259 га для ведення особистого селянського господарства від 16.12.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель від 20.07.2005, укладеного між [PERSON] та [PERSON] є удаваними та насправді є договорами купівлі-продажу. Вказаний позов обґрунтувала наступним. Під час інших судових засідань, після надання їй Відповідачем [PERSON], копій правовстановлюючих документів позивачці стало відомо, що житловий будинок, який був придбаний нею та Відповідачем за спільні кошти у період, коли сторони перебували у шлюбі, а також земельна ділянка, на якій знаходиться будинок стали власністю [PERSON] на підставі договору дарування від 20.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. Для позивачки це стало несподіванкою, оскільки їй добре відомо, що за будинок та земельну ділянку по вул. Ізмаїльській, 179 сторонами було сплачено у 2005 році кошти у розмірі 6 000,00 (шість тисяч) долорів США, які належали подружжю на момент покупки. Тобто, як вказує позивачка, фактично було укладено договір купівлі-продажу, оскільки саме за грошові кошти було передано у власність житловий будинок та земельну ділянку. Позивачка не займалась документами щодо оформлення вказаних житлового будинку та земельних ділянок, оскільки цим займався її колишній чоловік - відповідач по справі - [PERSON] Разом з тим, всі роботи біля будинку, в тому числі і будівництво нових будівель на території будинку здійснювались за безпосередньої участі позивачки, як фізично так і матеріально. Також позивачка вказує, що дарувальник та обдарований не являються ані близькими родичами, ані близькими друзями, тобто у дарувальника були відсутні будь-які мотиви щодо безкоштовної передачі у власність Відповідачу житлового будинку та земельної ділянки. Крім того, позивачка вказує, що їй достеменно відомо, що дарувальник прийняв кошти від обдарованого у сумі 6 000,00 (шість тисяч) доларів США, оскільки вона була присутня при передачі вказаних коштів від колишнього чоловіка громадянину [PERSON] Таким чином, як вказує позивачка, оскільки вона та відповідач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 18.12.2004 року, який розірвали відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 07.09.2016 року, по справі № 495/4707-16-ц, а житловий будинок по [ADDRESS] було придбано у 2005 році, тобто під час перебування у шлюбі, позивачка вважає, що житловий будинок по [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,01259 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд за цією ж адресою, в силу приписів статті справді 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного та з посиланням на приписи статтей 6,11,12 ЦК України, статтей 202, 638, 203, 235 ЦК України просить суд задовольнити позов та визнати вказані договори дарування такими, що насправді є договорами купівлі-продажу. Позивачка [PERSON], адвокат в її інтересах [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, та просили, приймаючи до уваги доводи, викладені у позовній заяві та показання осіб, які були допитані у судових засіданнях в якості свідків, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Адвокат в інтересах відповідача -[PERSON] у судовому засіданні не погодився з позовними вимогами, просив суд відмовити у їх задоволенні, вказавши, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими у повному обсязі. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що добре знає і позивача, і відповідача. Їй відомо, що вони тривалий час проживали разом у квартирі, яку знімали, а після придбали будинок. Також їй відомо, що на момент придбання будинку та земельних ділянок, позивачка [PERSON] була у декреті, тому документальним оформленням придбання будинку та земельних ділянок займався відповідач - колишній чоловік позивачки. При документальному оформленні будинку та земельних ділянок свідок не була присутня. Про те, що будинок був саме придбаний свідок дізналася зі слів позивачки. Допитаний в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він є родичем позивача [PERSON] Пояснив, що йому відомо, що перед придбанням спірного будинку сторони по справі тривалий час проживали на зйомній квартирі, а коли [PERSON] була вже вагітна, вони придбали будинок. Про те, що будинок був саме придбаний сторонами, йому стало відомо зі слів позивачки. Як відбувалось документальне оформлення цих договорів, свідку не відомо, оскільки цим займався відповідач по справі. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою позивачки, та добре згає всю її родину. Також пояснила, що їй відомо, що тривалий час позивачка та відповідач проживали на квартирі, яку вони знімали, а потім придбали будинок та земельну ділянку, оскільки позивачка [PERSON] займається кіньми. Їй відомо, що сторони придбали будинок та земельну ділянку за 4000,00 доларів США. Також вказала, що на воротах будинку, який вони придбали було написано «продаж будинку». Про те, що будинок та земельна ділянка були придбані, їй стало відомо зі слів позивачки, при нотаріальному оформленні, та при передаванні грошових коштів вона не була присутня. Допитана в якості свідка у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є подругою позивачки з 1998 року, ще до її одруження з відповідачем, добре її знає. Також пояснила, що їй відомо, що позивачка та відповідач , перебуваючи у шлюбі, придбали будинок. На придбання цього будинку вона позичала [PERSON] грошові кошти у сумі 500,00 доларів США, це було приблизно восени 2004 року. Тобто, їй відомо, що цей будинок було саме придбано сторонами. При нотаріальному оформленні вказаних договорів свідок присутня не була. Матеріали справи містять письмові пояснення [PERSON], надані ним при проведенні його опитування адвокатом [PERSON], які приєднані до матеріалів справи за відповідною заявою адвоката [PERSON] про долучення до матеріалів справи письмового пояснення свідка. Згідно цього пояснення, [PERSON] вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок та земельні ділянки за адресою : [ADDRESS]. Вказаний будинок та земельні ділянки він подарував [PERSON], що не заборонено законодавством України. Вказані договори дарування були посвідчені нотаріусом, при укладенні цих договорів будь-які інші особи присутні не були. Також вказує, що грошових коштів за цей будинок та за земельні ділянки він ані від [PERSON], ані від будь-якої іншої особи не отримував. Дані договори були підписані [PERSON] при здоровому розумі та ясній пам'яті, без жодного спонукання. Заслухавши позивачку, адвоката в її інтересах, адвоката в інтересах відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що строни перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.12.2004 року, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.09.2016 року у справі №495/4707/16-ц. 20 липня 2005 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON], був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримав безоплатно у власність від [PERSON] житловий будинок з господарчими спорудами [ADDRESS]. 16 грудня 2015 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON], був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримав безоплатно у власність від [PERSON] земельну ділянку площею 0,1259 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. 20 липня 2005 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON], був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримав безоплатно у власність від [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. У відповідності до зазначених договорів дарування, дарувальник засвідчив що житловий будинок, земельні ділянки до цього часу нікому не продані, не подаровані, не заставлені, в спорі і під забороною не перебувають, всі витрати за складання та оформлення цього договору платить обдарований, зміст ст . 20, 120, 125, 126 ЗК України та ст.. 210, 717-728 ЦК України сторонам роз'яснено, особу сторін встановлено, їх дієздатність, також встановлена належність [PERSON] житлового будинку та земельних ділянок. Позивач - [PERSON] оспорює договори дарування житлового будинку з господарчими спорудами [ADDRESS]; договір даруваня земельної ділянки площею 0,1259 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою : [ADDRESS]; та договір дарування земельної ділянки площею 0,1259 га. для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою : [ADDRESS], посилаючись на те, що сторони договору насправді уклали договори купівлі-продажу, у зв'язку з чим вважає, що є підстави для визнання правочину дарування удаваним, та визнання цих договорів договорами купівлі-продажу. У відповідності до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що між сторонами дійсно укладені договори дарування, що в повній мірі узгоджується із дослідженими судом доказами та встановленими судом обставинами. Згідно роз'яснень, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Тобто, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини,які мають значення для вирішення справи. За приписами ст.77 ч.1 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підтвердження платності оспорюваних договорів дарування позивач вказує, що їй відомо, що за придбання будинку та земельних ділянок було сплачено суму у розмірі 6000,00 доларів США, які належали їй та [PERSON] Однак, жодних доказів на підтвердження цього матеріали справ не містять, суду не надано. Також вказує, що обдарований та дарувальник не знайомі між собою, не є родичами, не є друзями, тобто відсутні мотиви щодо безкоштовної передачі у власність будинку та земельної ділянки що також, на думку позивача, свідчить про удаваність цих договорів. Однак, сам по собі факт того, що [PERSON] та [PERSON] не є родичами, або друзями не є фактом який свідчить про удаваність укладених договорів. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, пояснили, що їм відомо зі слів позивача у справі - [PERSON] про те, що житловий будинок та земельні ділянки були саме придбані а не подаровані, при нотаріальному посвідченні даних договорів воним пристуні не були, іншу сторону оспорюваних договорів -[PERSON] вони не знають. Інших доказів на підтвердження спрямованості сторін правочину на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки матеріали справи не містять. Аналізуюючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність спрямованості волі сторін в договорі дарування на встановлення сторонами правовідносин, що регулюють договір купівлі-продажу та мету щодо приховання вчинення договору дарування спірних будинку та земельних ділянок. Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказі в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи зазначені норми права, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо і у їх сукупності, суд приймає їх до уваги і вважає, що надані на обґрунтування позову докази є недостатніми, та не свідчать про удаваність договорів дарування, тобто, позовні вимоги позивача є недоведеними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed