Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] . Уточнивши підстави позову, просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 09.07.2013 року укладений між нею та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, оскільки у момент укладення спірного договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судове засідання позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі. Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову та росили суд застосувати строки позовної давності. У відзиві на позовну заяву відповідачка просили відмовити у задоволенні позову як необґрунтованого. З`ясувавши правову позицію учасників судового процесу, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі дублікату довідки, виданої об`єднанням співвласників будинку «ПЕРЕМОГА» 31.10.2012 року за №90, зареєстрованого в КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 24.12.2012 року, належала квартира [ADDRESS] . 19.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С.. Позивачка стверджує, що у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому просила визнати спірний договір недійсним посилаючись на ч.1 ст.225 ЦК України. Відповідачка заперечувала проти доводів позивачки, оскільки пропозиція укласти договір надійшла саме від [PERSON] , натомість відповідачка більше п`яти років з дня укладення договору доглядала позивачку, щодня готувала їй їжу, оплачувала комунальні послуги. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 717 ЦК (далі - ЦК України) України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ст.ст. 203, 204 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц. В ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, згідно вимог ч.2 ст.719 ЦК України. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №28-ц (а.с.96-98), виконаний судовим експертом КЗ КОР «ОПНМО» Глубоковою Н.А. , [PERSON] у момент укладення договору дарування квартири 09.07.2013 року страждала на органічне ураження головного мозку судинного генезу ( гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) з вираженим депресивно-іпохондричним синдромом, з мнестичними та когнітивними розладами (МКХ-10, F 06.3), і за своїм психічним станом вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Заперечення представника відповідача адвоката Гаделії В.Р. проти висновків експерта на увагу не заслуговують, оскільки самі висновки експерта не спростовують. Пояснення свідка [PERSON] та інші докази у справі не суперечать висновкам експертизи. Судом не встановлено підстав для призначення додаткової чи повторної експертизи в порядку ст.113 ЦПК України. Щодо застосування строків позовної давності суд вказує на таке. В розумінні статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідачка заявляючи клопотання про застосування трирічного строку позовної давності, зазначає, що він сплинув 09.07.2016 року, тобто через три роки з дня укладення договору. Такий висновок відповідачки не узгоджується з приписами ч.1 ст.261 ЦК України, оскільки в силу специфіки своєї хвороби [PERSON] у момент вчинення спірного правочину 09.07.2013 року була позбавлена можливості довідатись про порушення своїх прав. [PERSON] є дієздатною, однак погіршення її психічного здоров`я має мінливий та нестійкий характер, тому суд вважає, що звернення позивачки до суду з даним позовом 12.04.2018 року відбулося в межах строків позовної давності. Оскільки доводи позивачки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивачка, як інвалід другої групи, звільнена від сплати судового збору, тому з відповідачки на користь Держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн., що узгоджується з вимогами ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved