Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом до Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області. Просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що [INFO] померла її бабця [PERSON] , яка за час свого життя розпорядилась своїм майном склавши заповіт на користь батька позивачки [PERSON] та її дядька [PERSON] , які згодом померли та не прийняли спадщини за заповітом. Зокрема дядько помер [INFO] , а батько позивачки - [INFO] . Після смерті батька позивачки залишився спадковий будинок [ADDRESS] , 1925 року побудови, загальною площею 46,5 кв.м, який за життя належав її бабці [PERSON] . Позивачка стверджує, що вона фактично вступила в управління та розпорядження спадковим майном, здійснюючи догляд за будинком і присадибною ділянкою, виготовила на своє ім`я технічний паспорт на спірний житловий будинок, є спадкоємцем майна померлої за законом згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, та спадкоємцем першої черги за законом на майно, що за законом мав право батько, проте не встиг юридично оформити, ст. 1261 ЦК України, а інших осіб до даної спадщини не має. Оскільки позивачка не може оформити своїх спадкових прав через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок, які спадкодавець за життя не виготовила, а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов підтримує та просила його задовольнити. Ухвалою суду від 19.03.2021 року було проведено заміну відповідача в справі на Буську міську раду Золочівського району Львівської області, яка із 10 грудня 2020 року є правонаступником припиненої Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, направивши письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечують. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] , про що слідує із довідки Новосілківської сільської ради №768 від 04.12.2019 (а.с. 9). [PERSON] померла [INFO] в селі Новосілки Буського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 18.02.2015, а спадкова справа після її смерті не заводилась (а.с. 14, 22). Як убачається зі складеного [PERSON] заповіту, посвідченого секретарем виконкому Новосілківської сільської ради від 10.02.1996 року, актовий запис №5, що все своє майно померла у рівних частинах заповіла у власність [PERSON] (батько позивачки) та [PERSON] (дядько позивачки). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , а спадкова справа після його смерті не заводилась (а.с. 13, 22). [PERSON] помер [INFO] в місті Львові, про що вбачається зі свідоцтва про його смерть, копія якого долучена до позовної заяви (а.с. 11). Позивачка [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] , про що вбачається із долучених до справи свідоцтв про її народження та шлюб (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК УРСР). Частиною першою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Зокрема, суд вважає, що позивачка не довела належними і допустимими доказами, які б достовірно підтверджували факт прийняття спадщини її батьком ( [PERSON] ) після смерті його матері ( [PERSON] ) у порядку, визначеному частиною першою, другою статті 549 ЦК УРСР. Зокрема, спадкова справа після смерті матері позивачки не заводилась, її батько разом із померлою матір`ю не проживав, доказів, які б свідчили, що він фактично вступив в управління спірним житловим будинком, позивачкою не надано. Також не надано доказів належності спірного житлового будинку батьку позивачки, фактичного управління будинком, як і доказів фактичного вступу позивачки в управління та розпорядження спадковим майном. Більше того, як убачається із матеріалів справи, що після смерті батька позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , була заведена спадкова справа №287/2007 за заявами його дружини [PERSON] та сина померлого [PERSON] , які звернулись у Шосту Львівську державну нотаріальну контору із відповідними заявами та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 липня 2007 року. При цьому, матеріали спадкової справи свідчать, що позивачка не прийняла спадщини після смерті батька, оскільки відповідної заяви нотаріусу не подавала та відсутні відомості щодо її проживання разом зі спадкодавцем на день його смерті. Відтак, єдиними спадкоємцями, які прийняла спадщину після смерті спадкодавця є виключно його дружина та син, а не позивачка чи неналежний відповідач (Буська міська рада), що не претендує на спадщину. Згідно статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відтак, суд вважає, що даний позов є безпідставним, заявлений до неналежного відповідача (місцевої ради), оскільки належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину (дружина та син померлого), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 840,80 грн. (а.с. 1) покладаються на неї, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed