Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], а саме: на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свій позов обґрунтовують тим, що померлий [PERSON], який був чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивачів [PERSON] та [PERSON] не залишив заповіту після смерті. За час шлюбу [PERSON] та позивача [PERSON], у період з 1975 по 1991 роки, побудовано житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на який не було зареєстровано належним чином. Відповідно до положень ст.529 ЦК УРСР, спадщину прийнято шляхом проживання та користування спадковим майном на час відкриття спадщини, що підтверджується наявністю відповідних записів про реєстрацію місця проживання позивачів в будинковій книзі. В березні 2017 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Красневича О.А. із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак 14.03.2017 року нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №146/02-31, якою позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та роз'яснено право звернення до суду для визнання права власності на майно. У зв'язку з вищенаведеним та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20.07.2018 року позивачі просять: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме: по 1/6 частки житлового будиноку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кожному. Представник позивачів в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачів, в якій позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник відповідача Луцької міської ради в судове засідання не з'явився, через відділ документального забезпечення та звернень громадян суду, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Частина 3 ст. 211 ЦПК України передбачає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09 січня 1998 року (а.с. 7). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 21 липня 1963 року та рішення Луцького міськрайонного суду від 16 квітня 2018 року про встановлення юридичного факту, померлий [PERSON] був чоловіком позивача [PERSON] (а.с. 8). За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження та свідоцтвами про укладення шлюбів останніх (а.с. 12-21). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається зі спадкового майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Право власності на вказаний будинок за період життя померлого належним чином не оформлювалось, правовстановлюючі документи на нерухоме майно відсутні. Відповідно до ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне законодавство, зокрема, відповідні правилаЦивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР). Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. У відповідності до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається з матеріалів справи, підтвержденням факту прийняття спадщини позивачами слугує наявність відповідних записів про реєстрацію їх місця проживання в будинковій книзі житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] (а.с. 68-78). В березні 2017 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Красневича О.А. із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Згідно пп. 4.15 та 4.18 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. 14.03.2017 року нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №146/02-31, якою позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 42). У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Положенням ч. 1ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Відповідно до технічного паспорта на нерухоме майно від 21.11.2016 року, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами збудований в період з 1975 по 1991 року (а.с. 130). Це дає можливість стверджувати, що вищевказане майно є об'єктом спільної власності подружжя, оскільки набуте подружжям під час шлюбу. Виходячи з рівності часток спільної власності подружжя, а також рівності часок між спадкоємцями, після смерті [PERSON] відкритою спадщиною можна вважати лише ? частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS], оскільки інша ? частка вищезазначеного майна має належати позивачу [PERSON] як частка в спільній власності подружжя. Як наслідок ? частки спадкового майна після смерті [PERSON] розділяється в рівних частинах між спадкоємцями: дружиною [PERSON] та дочками [PERSON], [PERSON], що становить по 1/6 частки кожного (? : 3). В свою чергу, частка майна позивача [PERSON], як дружини спадкодавця в спільній власності подружжя та спадкоємця першої черги , становить 2/3 (? + 1/6). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред'явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями - судові витрати покладаються на самих позивачів.

Outcome: approved