Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивачка 26 лютого 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в особі Дніпропетровського обласного управління ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 травня 2011 року [PERSON] керуючи транспортним засобом М-412, д/н [NUMBER], рухався по вул.. Центральній в с. Дніпрове Дніпропетровського району, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем БМВ Х6, д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], який належить їй на праві власності. Внаслідок ДТП автотранспортний засіб позивачки отримав механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2011 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124, ч.2 ст.130 КУпАП. Загальна сума матеріального збитку, згідно висновку експерта, спричиненого позивачці внаслідок ДТП становить 47 311,90 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу була застрахована в Дніпропетровському обласному управлінні ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія», ліміт якої становить 25 000,00 грн. ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» було відшкодовано позивачці частину матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП в сумі 24 990,00 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 13 325,44 грн., яку зобов'язаний відшкодувати відповідач. Також, наголосивши на тому, що внаслідок вищевказаної ДТП позивачка зазнала значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв'язку із пошкодженням автомобіля. Посилаючись на вищевикладене, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь 13 325,44 грн. різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн., та судові витрати по справі. Позивачка, в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду представником [PERSON] надано письмову заяву, в якій вона просить справу розглядати в заочному порядку (а.с.28-29). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач 22 травня 2011 року керуючи транспортним засобом М412, д/н [NUMBER], по вул. Центральній в с. Дніпрове в Дніпропетровському районі, виїхав на смугу зустрічного руху і скоїв зіткнення з автомобілем Х6, д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Своїми діями [PERSON] порушив п.п.11.2, 2.5 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2011 року визнано [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.ст.124, 130 ч.2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки (а.с.4). У відповідності до ч.4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, тобто є обставиною, яка не потребує доказування. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю позивачки було завдано механічних ушкоджень. Згідно висновку №z82/11 експертного дослідження про оцінку вартості матеріальної шкоди від 12.07.2011 року, розмір матеріального збитку завданого автомобілю «BMW X6 50i» д/н [NUMBER], складає 47 311,90 грн. (а.с.14-21). На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу була застрахована в ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія», звернувшись до якої позивачка отримала страхове відшкодування в сумі 24 990,00 грн. (а.с.22). За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У відповідності до ч.2 ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У відповідності до ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України 27 березня 1992 року № 6 (із змінами та доповненнями), володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). За п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, особи, винними діями яких завдано шкоди майну, яке використовується при здійсненні діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо таким особам не було завдано шкоди цим джерелом, відповідають за завдану шкоду на підставі статті 1166 ЦК. Відповідно до ст.. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки щодо стягнення матеріальної шкоди, а саме різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, з відповідача є обґрунтованими, в повному обсязі доведеними з її боку та підлягають задоволенню, внаслідок чого слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 13 325,44 грн. Щодо заявлених вимог позивачки в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить із наступного. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди - є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Отже, аналізуючи доводи позивачки щодо завданої їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди діями відповідача моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, а тому підлягають задоволенню, так як позивачка будучи багатодітною матір'ю зазнала чималих психологічних страждань. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, сторони від сплати судового збору не звільнені, позовні вимоги задоволені, тому з відповідача належить стягнути на користь позивачки судовий збір в сумі 243,60 грн., а також, на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved