Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому після уточнення просили стягнути з відповідачки [PERSON] на їх користь в рівних частинах 11571 гривень заборгованості з орендної плати за найману квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; 2412,25 гривень заборгованості за комунальні послуги у вказаній квартири; судові витрати; а також виселити із зазначеної квартири [PERSON] разом з членами її сімї, без надання іншого приміщення. В обґрунтування позову вказали, що їм належить квартира [ADDRESS], однак по цей момент не можуть користуватись своєю нерухомістю, оскільки у квартирі з листопада 2013 року, без належних правових підстав, проживає [PERSON] зі своєю родиною. При цьому [PERSON] не здійснювала сплату найму житла, не оплачує надані комунальні послуги, та відмовляється пускати позивачів до приміщення квартири. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви (а.с. 59, 81) про розгляд справи за їх відсутності в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась. Про розгляд справи була повідомлена особисто (а.с.47, 58, 68, 73, 78). З урахуванням того, що попередні судові засіданні неодноразово відкладались за її клопотаннями (а.с.50, 60, 76), суд розцінює її неявку як як спосіб затягнути розгляд справи, та відповідно до ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України розглядає справу в порядку заочного провадження. Треті особи були належним чином повідомлені про розгляд справи (а.с.46, 49, 53, 54, 65, 69, 74, 79), проте до суду не зявились з невідомих причин, що не перешкоджає проведенню судового засідання. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] і [PERSON] (а.с.36, 8, 9, 10). 18 грудня 2012 року між [PERSON], що діяла за дорученням від [PERSON] і [PERSON] (а.с.11-12), та [PERSON] укладено договір найму жилого приміщення (а.с.13-14) строком до листопада 2013 року. Згідно п.1.2.3. вказаного договору, плата за найм квартири складає 1000 гривень на місяць, та сплата усіх комунальних послуг 100% за квитанціями до 20го числа щомісячно. Крім того, за п.2.2.5 договору, наймач зобовязується звільнити квартиру за спливом обумовленого у цьому договорі строку найму. Зазначені пункти договору також узгоджуються з ч.1 ст. 810, ч.3 ст. 815, ч.3 ст. 820 ЦК України. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526, ст. 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, закону тощо. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з додатку №1 до договору розписки про взаєморозрахунки (а.с.15), [PERSON] сплачена передплата за п.1.2.4. договору в сумі 429 гривень. Відповідно до викладених позивачами обставин, [PERSON] не сплачувала будь які інші кошти за договором найму. Заперечень проти вказаних обставин, а також доказів на їх спростування, відповідач не надала. Крім того, як вбачається з довідки ЖБК-296 «Турбіна-2» (а.с.16), та копії попередження (а.с.17) станом на 01 листопада 2014 року заборгованість за комунальними послугами складала 2441,64 гривень. Заперечень щодо сплати комунальних послуг, або доказів на спростування заборгованості, відповідач також суду не надала. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 47 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статті 150 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Згідно ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З огляду на викладене, за відсутністю спростування вказаних фактів, враховуючи усі обставини у сукупності, суд вважає підлягаючими задоволенню позовні вимоги позивачів щодо виселення відповідача та її родини із належної позивачам квартири, а також щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за найману квартиру, та заборгованості за комунальні послуги. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів.

Outcome: approved