Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до відповідача [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа - Виконком Покровської районної у місті Кривому Розі ради, в якому просила суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи свою заяву тим, що вона є власником житла, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , відповідно договору купівлі-продажу ВАМ № 308248 від 19.09.2003 року права власності зареєстрованого 13.11.2003 р. № 2387514. Окрім неї у цій квартирі була зареєстрована її покійна донька [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Москва Російськї Федерації. В квартирі зареєстровано двох неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після смерті доньки позивачки - [PERSON] , [INFO] , старша онука - [PERSON] , 2002 року народження, отримала громадянство Російської Федерації, з 10.05.2017 року зареєстрована за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Опікуном молодшого онука [PERSON] , [INFO] , призначено [PERSON] . Визначено місце проживання [PERSON] разом з опікуном [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мають реєстрацію та місце проживання у місті Москва Російської Федерації. Всі комунальні послуги позивачка сплачує самостійно, несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, не має можливість оформити субсидію, тому вимушена звернутися з цим позовом до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] мешкають на території Російської Федерації. За правилами статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Оскільки відповідачами у справі є громадяни Російської Федерації, на спірні приватно-правові відносини поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом. Статтею 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено: особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. За змістом ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України. Згідно п.п. 2, 4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. З огляду на наведені положення закону суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Оскільки між Україною та Російською Федерацією не укладено міжнародних договорів у сфері регулювання цивільно-правових відносин, судом направлені судові доручення про допит відповідача. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,причини неявки суду не повідомила, будь - яких клопотань на адресу суду від неї не надходило. Представниця позивачки в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання, надала через канцелярію суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , що є законним представником - опікуном та діє в інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи в порядку доручення іноземним судам. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомили. В матеріалах справи міститься письмове клопотання представниці [PERSON] в якій остання просить проводити розгляд справи без їх участі. Щодо позовних вимог заперечували частково, а саме: щодо визнання втративши право користування житловим приміщенням [PERSON] , [INFO] не заперечували; щодо визнання втративши право користування житловим приміщенням [PERSON] , 19.02.2012 року заперечували в повному обсязі. Рішення просили прийняти відповідно до норм чинного законодавства. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд). Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступних висновків. Відповідно до приписів ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ст.ст. 13, 81 ЦПК України вбачається, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Растєгаєвим Вадимом Михайловичем, зареєстровано у реєстрі за № 5071, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом про державну реєстрацію прав № 1983399 від 13.11.2003 (а.с.10 - 11). Як вбачається з довідки виконавчого комітету ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ РАДИ ВІДДІЛУ РЕЄСТРАЦІЇ МІСЦЯ ПРОЖИВАННЯ ГРОМАДЯН зареєстровані за адресою [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] , з 18.01.2013 року та [PERSON] , [INFO] , з 27.01.2004 року (а.с. 47, 48). [PERSON] , [INFO] , 08 лютого 2017 року у відповідності до пункту «а» частини 6 статті 14 Федерального закону від 31.05.2002 року отримала громадянство Російської Федерації, що підтверджується довідкою № 2/105071 від 20.02.2017 року, виданою ГОЛОВНИМ УПРАВЛІННЯМ МІНІСТЕРСТВА ВНУТРІШНІХ СПРАВ РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ В МІСТІ МОСКВА (а.с. 22). У зв`язку з отриманням громадянства Російської Федерації, 28.03.2017 року [PERSON] отримала паспорт Громадянина Російської Федерації, згідно якого місце її проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 10 травня 2017 року (а.с. 15). Місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначено за місцем проживання його опікуна [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується розпорядженням Управління соціального захисту населення Західного адміністративного округу міста Москви Відділ соціального захисту населення Філі - Давидково № 246-Р від 28.10.2015 року, посвідченого Приватним нотаріусом міста Москва Щекочіхіною С.А., зареєстровано в реєстрі за № 77/630-н/77-2018-2-1532 (а.с. 25). [PERSON] , [INFO] , тимчасово мешкає без реєстрації з 10 листопада 2015 року по [INFO] на території Російської Федерації, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошено: кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст. 8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п. п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Враховуючи що [PERSON] , [INFO] , є повнолітньою особою, здобула громадянство Російської Федерації та згідно з відмітки в паспорті з 10 травня 2017 року має постійне місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] у суду є підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Що стосується вимог позивачки про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків (опікунів) , оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків (опікунів), дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків (опікунів) з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки [PERSON] , [INFO] , в віці восьми років не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не є безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , [INFO] , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (опікуна) малолітньої дитини. Вищевказане узгоджено з правовою позицією Верховного Суд України в Постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц; провадження № 61-11414св19. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відтак, вимога про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою порушує його житлові права та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial