Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], на спадкове майно, а саме: житловий будинок з погосподарськими будівлями [ADDRESS] та земельні частки (паї): розміром 2,80 га, згідно сертифікату на право на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] та розміром 2,15 га, згідно сертифікату на право на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що житловий будинок по [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина) [PERSON](дочка), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Вказані особи є відповідно, вона(позивачка), та її матір та батько відповідно, що підтверджується долученими нею до позову документами. [INFO] помер її батько, [PERSON], якому на день смерті, окрім належної частки житлового будинку належало право на земельну частку (пай): розміром 2,80 га. На випадок своєї смерті померлий заповіту не склав. Відтак, вона та її матір, успадкувала майно [PERSON](прийняли спадщину), оскільки фактично вступили в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформили. Її матір померла [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина на належну частку житлового будинку [ADDRESS] земельну частку (пай): розміром 2,15 га. На випадок своєї смерті померла склала заповіт, згідно якого все належне майно заповіла своїй дочці, тобто їй. Після її смерті вона фактично спадщину прийняла, оскільки на день її відкриття постійно проживала із спадкодавцем та протягом законодавчо визначеного строку не заявила про відмову від неї. Проте, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про праву на спадщину, а саме на житловий будинок по [ADDRESS] - отримала відмову у видачі такого, у зв'язку з тим що спадкове майно є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області в судове засідання не з'явився. Проте, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглянути дану справі за його відсутності. Позовні вимоги визнають в повному обсязі. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 квітня 1990 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] /а.с. 8/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією виписки з погосподарської книги с. Заболотівці Жидачівського району Львівської області №2749 від 29 листопада 2016 р., що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина) [PERSON](дочка) /а.с. 15/. Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок в [ADDRESS], виготовленого на замовлення [PERSON], загальна площа такого будинку становить 80,2 кв.м., (житлова - 56,1 кв.м.) рік побудови - 1975. Сумарна інвентаризаційна вартість з господарськими будівлями та спорудами - 256 702 грн. /а.с. 9-12/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування земельної ділянки має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина) [PERSON](дочка). Частка кожного члена двору становила 1/3. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON], помер [INFO], в селі Заболотівці Жидачівського району Львівської області, у віці 56 років, про що 29 липня 1995 року складено відповідний запис №26 та Бережницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 29 липня 1995 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с.3/. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку житлового будинку [ADDRESS] та земельну частку (пай): розміром 2,80 га, згідно сертифікату на право на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 12 листопада 2012 року за вих. №2385/а.с.35/. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтв про укладення шлюбу серії [NUMBER] та серії [NUMBER], вбачається, що батьками позивачки - [PERSON](дошлюбне прізвище - [PERSON]), зазначено: [PERSON] та [PERSON]/а.с.16-18/. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли, оскільки були єдиними спадкоємцями першої черги та фактично вступили в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформили. Відтак, їх частка в спірному житловому будинку останніх стала по ?. Вказаний факт додатково підтверджується виданою виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 12 листопада 2012 року за вих. №2385/а.с.35/. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], вбачається, що [INFO] у віці 67 років померла [PERSON], про що 30 листопада 2004 року зроблено відповідний запис №43/а.с.4/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вище встановлено, спадщина померлої складається із частини житловому будинку по [ADDRESS], земельної частки розміром 2,15 га, згідно сертифікату на право на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] та частини земельної частки розміром 2,80. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 08 квітня 1997 року, вбачається, що [PERSON], на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю своїй дочці, [PERSON]» /а.с. 34/ З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва свідоцтв про укладення шлюбу серії [NUMBER] та серії [NUMBER], вбачається, [PERSON] в результаті укладення шлюбу, змінила прізвище на [PERSON] /а.с.17-18/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що до дня смерті і на день смерті [PERSON] разом з нею була зареєстрована та проживала, її дочка [PERSON](позивачка), яка і надалі продовжує жити в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] /а.с.35/. За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своєї матері, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №1014/02-31 від 06 грудня 2016 року, виданої завідувачем Жидачівською державною нотаріальною конторою, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері - [PERSON], яка померла [INFO], у зв'язку з тим, що спадкове майно є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /а.с.19/. Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнає, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved