Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на майно. Обґрунтовують позов тим, що [PERSON] 29.09.2016 року придбано мобільний телефон IРhone 7, серійний номер [NUMBER] , вартістю 920 дол. США, що на даний час згідно офіційного курсу НБУ становить 22475,60 грн., що підтверджується товарним чеком від 29.09.2016 року та гарантійним талоном. Крім того, [PERSON] належать грошові кошти у сумі 573 долари США, які він надав [PERSON] для придбання запчастин до автомобіля. Зазначають, що позивачу [PERSON] належать золоті вироби на суму 83039,42 грн., а саме печатка золота вагою 6,24 г, вартістю 14495 грн., ланцюг золотий, 58,60 г, вартістю 68544,42 грн., що підтверджується бирками на золоті вироби. Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та братом [PERSON] . У лютому 2017 року відповідач був затриманий працівниками поліції за підозрою у вчиненні ним кримінальних правопорушень. На даний час справа за обвинуваченням [PERSON] розглядається Шевченківським районним судом м.Чернівці, згідно ухвали Шевченівського районного суду м.Чернівці від 02.08.2019 року відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою та згодом продовжено строк тримання під вартою. Ухвалами слідчого судді від 22.06.2017 року відмовлено у поверненні вказаних речей позивачам. В зв`язку з викладеним позивачі просили визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти у сумі 573 долари США, мобільний телефон IPhone 7, модель 7 (32Gb) Black, серійний номер [NUMBER] , вартістю 920 дол. США, які були вилучені у [PERSON] , у ході його затримання 18.02.2017 року на території м.Чернівці під час огляду місця події, а саме транспортного засобу марки «Peuget 307» ДНЗ «[NUMBER] в рамках кримінального провадження № 12016260120000487 від 30.12.2016 року; визнати за [PERSON] право власності на золоту печатку 585 проби, вагою 6,24 г, вартістю 14495, 00 грн., золотий ланцюг 585 проби, вагою 58,60 г, розмір 60 см, вартістю 68544,42 грн., які були вилучені у [PERSON] , у ході його затримання 18.02.2017 року на території м.Чернівці в рамках кримінального провадження № 12016260120000487 від 30.12.2016 року. Ухвалою від 30.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 09.10.2019 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову згідно якої він зазначив, що він користувався золотими виробами, вказаними в позові, які були придбані його матір`ю [PERSON] для його рідного брата [PERSON] , а також визнав, що гроші в сумі 537 дол. США надав йому рідний брат [PERSON] для придбання запасних частин до автомобіля та вказані кошти належать [PERSON] . Крім того, вказав, що користувався мобільним телефоном IРhone 7, модель 7 (32Gb) Biach, серійний номер [NUMBER] , вартістю 920 дол. США, який належить [PERSON] . При його затриманні вказані речі були вилучені працівниками поліції. Ухвалою суду від 01.11.2019 року задоволено клопотання представника позивачів про виклик та допит свідків та відмовлено у прийнятті визнання позову у справі відповідачем; підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідач [PERSON] є її сином. Золотий ланцюжок та золоту печатку вона придбала за власні кошти у товариша її сина на ім`я [PERSON] , а саме за 1800 доларів США. На підтвердження купівлі в неї зберіглися бирки на золотий ланцюжок та золоту печатку. Дані золоті вироби її син [PERSON] взяв у неї без дозволу. 18.02.2017 року їй зателефонували працівники поліції, повідомивши, що сина затримали та вона виявила, що золотих виробів вдома немає. В судовому засіданні представник позивача Іванічек О.І. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав позов в повному обсязі та пояснив, що позивач [PERSON] є його матір`ю, а позивач [PERSON] його брат. Вказані в позові речі належать відповідачам, зазначеними речами він користувався, а гроші в сумі 537 дол.США дав йому брат та вони належать [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що золоті вироби, які він придбав для себе на замовлення, [PERSON] купила у нього за 1800 доларів США, а саме золотий ланцюг вагою 58,6 грама та золоту печатку чоловічі. Бирки, які надала для огляду позивач, це бирки від золотого ланцюга та печатки. Вказані золоті вироби він продав, оскільки йому потрібні були кошти. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, покази свідків, дослідивши наявні у справі письмові докази, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] купив в магазині «iPeople» в м . Вінниця по вул.Соборна , 53 а, телефон IPhone 7, модель 7 (32Gb) Black, серійний номер [NUMBER] , вартістю 920 дол. США, що підтверджується товарним чеком від 29.09.2016 року (а.с.9) та гарантійним талоном від 29.09.2016 року (а.с.10). Встановлено, що [PERSON] володіє бирками від золотого ланцюга 585 проби, розмір 60 см, маса виробу 58,60 г та золотої печатки розміру 20,5, вагою 6,24 г (а.с.11). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.06.2017 року відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] в інтересах [PERSON] на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна (а.с.13). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.06.2017 року відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] в інтересах [PERSON] на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна (а.с.14). Відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 червня 2017 року [PERSON] продовжено строк тримання під вартою до 08.08.2017 року (а.с.17-18). З ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 серпня 2019 року встановлено, що [PERSON] продовжено строк тримання під вартою до 30 вересня 2019 року (а.с.15-16). Відповідно до клопотання адвоката Іванічек О.І., поданого до Шевченківського районного суду м.Чернівці по кримінальному провадженню № 12016260120000487 від 30.12.2016 року, наданого до матеріалів даної справи, встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Чернівці перебуває вказане кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.85, ч.2 ст.289, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289, ч.3 ст.289 КК України; адвокат звернувся до суду, що розглядає кримінальне провадження з клопотанням про повернення [PERSON] та [PERSON] мобільного телефону IPhone 7, модель 7 (32Gb) Black, серійний номер [NUMBER] , вартістю 920 дол.США, коштів в сумі 573 дол. США, золотої печатки вагою 6,24 г, золотого ланцюга 58,60 г, які були вилучені у [PERSON] в ході його затримання 18.02.2017 року, просить вирішити питання під час ухвалення судового рішення за наслідками кримінального провадження в порядку ст.100 КПК України (а.с.74). Згідно із ч.ч.1,2,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Із цим кореспондується ст.11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого шляху для відновлення порушеного права. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Як встановлено в ході судового розгляду право власності позивачів [PERSON] , [PERSON] на майно, зазначене в позові відповідачем [PERSON] не оспорюється. Разом з тим, визнання відповідачем позову суперечить закону виходячи з наступного. Слід зазначити, що судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Згідно з вимогами статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Разом з тим, частиною першою ст. 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Порядок скасування арешту майна, накладеного в порядку кримінального судочинства, визначено у ст.174 КПК України, відповідно до положень якої підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Чернівці перебуває кримінальне провдження, внесене в ЄРДР за № 12016260120000487 від 30.12.2016 року по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні ч.1 ст.85, ч.2 ст.289, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289, ч.3 ст.289 КК України. Судом встановлено, що 24.09.2019 року адвокат Іванічек О.І. звернувся до суду, що розглядає кримінальне провадження в інтересах [PERSON] , [PERSON] з клопотанням про повернення їм мобільного телефону IPhone 7, модель 7 (32Gb) Black, серійний номер [NUMBER] , вартістю 920 дол.США, коштів в сумі 573 дол. США, золотої печатки ваго. 6,24 г, золотого ланцюга 58,60 г, які були вилучені у [PERSON] в ході його затримання 18.02.2017 року та просить вирішити дане питання під час ухвалення судового рішення за наслідками кримінального провадження в порядку ст.100 КПК України. Таким чином, у разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право звернутися до суду лише в порядку, передбаченому нормами КПК України. Разом з тим, чинним цивільним процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства. Зазначена правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц. Ураховуючи наведені обставини, зважаючи на те, що визнання права власності на майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, лише у випадку відсутність іншого шляху для відновлення порушеного права, суд дійшов висновку про необхідність відмовити позивачам у задоволенні позову. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно дост. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Виходячи з вищевикладеного суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed