Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка 20 січня 2015 року звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом про усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням,яке належить їй на праві вланості. В судовому засіданні позивачка просила позовні вимоги задовольнити. В обгрунування позову зазначила, що з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 29 травня 2006 року. За рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2010 року про поділ майна подружжя, вона є власником ? частини будинку [ADDRESS] Харківської області. Рішенням даного суду від 26 січня 2012 року, ? частина вищезазначеного будинку виділена їй в натурі. Висилятися з виділених кімнат, її колишній чоловік [PERSON] не збирався, тому вона звернулась до суду і 09 жовтня 2013 року було винесено рішення про усунення перешкоди у користуванні частиною житлового будинку,шляхом виселення [PERSON] із виділених кімнат будинку. На теперішній час дане рішення виконати не можливо, так як в її частині мешкає дружина колишнього чоловіка [PERSON]. В добровільному порядку [PERSON] та [PERSON] покидати виділені їй кімнати не збираються, та продовжують мешкати в них. Тому вона звернулась до суду та просить усунути перешкоду у здійсненні права користування та розпорядження частиною будинку, що належить їй, згідно рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 26 січня 2012 року, шляхом виселення [PERSON] з кімнат 1-2; 1-3; 1-4; 1-7; 1-8 будинку [ADDRESS] Харківської області. Відповідачка [PERSON] у судові засідання не з'являлась, хоча про час і місце проведення судових засідань повідомлялась належним чином, поважної причини своєї неявки суду не повідомила. Відповідно акту складеного комісією у складі працівників відділу освіти Шевченківської райдержадміністрації Харківської області від 24 лютого 2015 року за місцем роботи відповідачки , зазначено, що [PERSON] відмовилася від вручення їй судової повістки про явку до суду, для участі у справі №637/68/15-ц. Третя особа [PERSON] у судові засідання не з'являвся, хоча про час і місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином, поважної причини неявки суду не повідомив. Представник ВДВС Шевченківського РУЮ Харківської області, в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] ,не заперечував. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Суд заслухавши пояснення позивачки, представника ВДВС Шевченківського РУЮ, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, оцінивши їх у сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає ,що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запере чень. Судом установлені такі факти, і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається ,що рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 27 вересня 2010 року позивачку визнано власником ? частини будинку, розташованого за адресою: Харківська область, с.м.т. Шевченкове, вул.Гордєєва, 1, власником іншої ? частини будинку є - [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 26 січня 2012 року [PERSON] було виділено в користування кімнати 1-2, 1-3, 1-4, 1-7, 1-8, в будинку [ADDRESS]. 09 жовтня 2013 року Шевченківським районним судом Харківської області було винесено рішення про усунення перешкод в користуванні частиною вищезазначеного житлового будинку шляхом виселення [PERSON] Після вступу рішення суду в законну силу позивачка звернулась до ВДВС Шевченківського РУЮ з вимогою провести виконавчі дії та вселити її до належної частини будинку. Державним виконавцем було здійснено виходи на місце виконання рішення та проведено виконавчі дії щодо виділення позивачки частини будинку та вселення її в виділену частину. З акту державного виконавця від 22 липня 2014 року про виконання рішення суду від 9 жовтня 2013 року про виселення [PERSON] , також пояснень державного виконавця в судовому засіданні вбачається ,що рішення суду про виселення [PERSON] з зазначених в рішенні суду приміщень не можливо , оскільки там мешкає його друга дружина [PERSON] Судом встановлено ,що позивачка зареєстрована в спірному будинку, незважаючи на рішення судів яки набули чинності , не може користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки подружжя [PERSON] чинять перешкоди і не дають позивачці користуватися її приміщеннями, які визнані за нею згідно рішення суду. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст.150 Житлового кодексу України, особи, які мають в приватної власності житловий будинок, (частину житлового будинку), квартиру, користуються ним, (нею) для особистого проживання та проживання членів родини, та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм бажанням (продавати, дарити, заповідати, надавати в оренду, укладати угоди). Об'єктом власності за правилами ст. 379, 382 Цивільним Кодексом України, може бути ,зокрема житло - житловий будинок, садиба , квартира. Право власника житлового будинку , квартири визначені ст.383 Цивільного кодексу України , які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів родини , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливі лише з підстав,передбачених законом. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ,до якого України приєдналась 17 липня 1997 року ( Закон України від 17 липня 1997 року « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ,Першого протоколу та протоколів №2.4.7 та 11 до Конвенції»,закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним йому майном,на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист прав власності ,закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав. Способи захисту прав власності передбачені нормами ст. 16,386,391 Цивільного кодексу України. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку,що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими ,що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved