Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON], в обґрунтування позову зазначили, що позивачам на праві спільної власності належала двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 50,4 кв.м. 08 жовтня 2014 року між ними та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 796 та накладено заборону відчуження вказаної квартири до припинення чи розірвання договору довічного утримання. Відповідно до умов договору позивачами було передано відповідачу у власність вказану двокімнатну квартиру, у свою чергу відповідач зобов'язався довічно надавати їм необхідне харчування, одяг, ліки та повністю їх утримувати. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги сторонами встановлено в розмірі мінімальної пенсії щомісяця, а також вартість стаціонарного лікування відчужувачів за необхідності такого. Однак, свої зобовязання за договором довічного утримання відповідач не виконує, утримання не надає, жодної допомоги від нього вони не отримували, хоча [PERSON] є інвалідом дитинства та потребує додаткового догляду. Навпаки, після прохань позивачів сплатити комунальні платежі, відповідач їх сплачував їх лише з умовою, що грошові кошти будуть надані ними. Після пропозиції щодо розірвання договору довічного утримання відповідач вимагав значні грошові кошти за свою згоду на добровільне розірвання договору та при цьому ставив умову, щоб саме вони сплатили належний з нього податок під час розірвання договору довічного утримання, а саме 16\~000, 00 грн. Таким чином, віддавши [PERSON] житло двокімнатну квартиру, так і не отримали того утримання, на яке розраховували, тому позивачі вважають, що квартира повинна бути повернута відповідачем. Тому просили суд розірвати договір довічного утримання та визнати право власності за позивачами на вказану квартиру. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, дала пояснення про те, що умови договору відповідач не виконував, на сплату комунальних платежів гроші вона давала дружині відповідача [PERSON] по 500-800 грн. щомісячно приблизно через місяць після укладення договору. Коли зрозуміла, що її постійно обманюють у звязку із наданою субсидією, сплачують щомісяця менші суми, припинила надавати кошти із квітня 2016 року сплачує комунальні послуги самостійно. Ні їй, ні дочці [PERSON] ніякої допомоги відповідачі надають, умови договору не виконують. Позивач [PERSON] була присутня у судовому засіданні ,але у звязку з тим, що є інвалідом 2-ї групи з 1980 року (з дитинства) безстроково, внаслідок психічного розладу, дати зрозумілі пояснення суду не змогла. Представник позивачів - [PERSON] позов підтримав і просив задовольнити. Сього числа у судове засідання позивачі та їх представник не зявилися, надали суду заяву, в якій позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги, проти заочного порядку розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, будучи повідомлений про час слухання справи шляхом направлення судової повістки. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.224 ЦПК України - суд, за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу 16.11.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 08.10.2014 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання. Договір посвідчений 08.10.2014 року ПН ХМНО, [PERSON] за реєстровим № 796 (а.с. 9). Відповідно до положень договору [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру за адресою: м. Харків, вул. Валдайська. 23, кв. 8 Відповідно до п. 5 договору довічного утримання [PERSON] зобов'язався довічно надавати [PERSON] та [PERSON] необхідне харчування, одяг, ліки та повністю їх утримувати. Вартість компенсації комунальних послуг, харчування, одягу та необхідної допомоги, сторонами встановлено в розмірі мінімальної пенсії щомісяця, а також вартість стаціонарного лікування відчужувачів за необхідності такого. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні дала свідчення про те, що знає сторони, як сусідів із яким проживає в одному будинку. Після смерті чоловіка позивача [PERSON], який помер 4 роки тому, вона допомагала їй оформити субсидію. У них однакові по площі квартири . І коли [PERSON] повідомила, що передає дружині [PERSON] по 600-800 грн. на сплату комунальних послуг, була дуже здивована, оскільки більше 350 грн. вона не сплачує. Давати гроші дружині [PERSON] на оплату комунальних послуг [PERSON] стала приблизно півтора року тому. Якщо сімя [PERSON] купувала ліки, то тільки за кошти [PERSON] Фізично [PERSON] також допомогу не надавав. Один раз, приблизно у 2014 році сімя відповідача прибирала балкон у квартирі позивачі . Свідок [PERSON], [INFO] дала суду свідчення про те, що проживає в одному підїзді з сторонами. Позивачів знає більше 40 років, відповідача як сусіда. Після укладання договору довічного утримання сімя [PERSON] невеликий проміжок часу тісно спілкувалися з [PERSON] Потім самоусунулися від допомоги. Коли [PERSON] та її дочка хворіли, то їм навіть нікому було купити ліки. Коли [PERSON] хворіла, вона залишалася у неї ночувати. [PERSON] та його сімя не тільки не допомагали після укладання договору, а ще й брали з [PERSON] гроші за оплату комунальних платежів більше, ніж необхідно було сплачувати. [PERSON] з дружиною лише один раз прибирали у квартирі, коли [PERSON] та її дочка хворіли. Свідок [PERSON], [INFO], дала свідчення про те, що знає [PERSON] більше 20 років, проживають в одному підїзді, є близькими подругами. Сімя [PERSON] живуть в цьому підїзді більше 30 років, знає їх як порядних людей і одобряла бажання [PERSON] та [PERSON] укласти договір довічного утримання з [PERSON] Але після укладення договору довічного утримання [PERSON] самоусунувся від будь-якої допомоги [PERSON]. Таким чином, зміст укладеного між сторонами Договору та вимоги зазначених вище норм матеріального права, які сторонам були роз'яснені нотаріусом, свідчать про те, що при укладанні зазначеного договору відповідач брав на себе всі види зобов'язання, тобто як матеріальне забезпечення позивача, а саме: забезпечення його харчуванням, одягом, довічним повним утриманням, яке сторони визначили у розмірі мінімальної пенсії, так і належним доглядом. Згідно ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. За змістом вказана норма права передбачає, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору, при цьому незалежно від вини набувача. Позивач в судовому засіданні як на підставу своїх вимог щодо розірвання зазначеного договору, посилається на неналежне виконання відповідачем умов зазначеного договору. Між тим, відповідач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, доказів, які б свідчили про те, що він надає позивачам необхідні продукти харчування та ліки, матеріальне утримання, суду не надав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] як набувач за договором довічного утримання, неналежно виконував свої обов'язки відносно [PERSON] та [PERSON]Л, а сасе: не забезпечивналежний догляд та не надавав необхідну допомогу, не компенсував суму комунальних послуг утриманням та доглядом, зокрема: в порушення умов Договору не забезпечив повністю продуктами харчування, одягом, доглядом. Суд вважає доведеною та обґрунтованою вимогу позивачів (відчуджувачів за Договором довічного утримання) про розірвання Договору у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків набувачем [PERSON], тому позовні вимоги про розірвання Договору довічного утримання підлягають задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову, та вважає необхідним договір довічного утримання, укладений позивачами з відповідачем розірвати та визнати за позивачами право спільної власності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved