Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивачі свої вимоги мотивують тим, що вони мешкають у будинку [ADDRESS], який належить їм на праві спільної часткової власності згідно з договором дарування від 30.12.1993 року. [PERSON] належить 56/100 частин будинку, [PERSON] - 44/100 частин. Згідно з договором дарування будинок розташований на земельній ділянці площею 2 342 кв. м, але загальна площа земельної ділянки, за яку позивачі сплачують земельний податок, згідно з даними ДПІ в м. Суми - 1 837 кв. м. Вважають, що відповідач самовільно захопив частину належної їм земельної ділянки і незаконно приватизував свою земельну ділянку по [ADDRESS]. Просять визнати недійсним і скасувати державний акт на право власності на землю, виданий на ім'я відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, вважав, що позивачами не надано жодного доказу на підтвердження порушення їхніх законних прав з боку відповідача. Представник Сумської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Вивчивши матеріали справи та проаналізувавши зібрані у ній докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необґрунтованістю, виходячи з наступного. Встановлено, що згідно з договором дарування від 30.12.1993 року [PERSON] належить 56/100 частин будинку [ADDRESS], [PERSON] - 44/100 частин (а.с.6-9). Як вбачається з інформації ДПІ в м. Сумах від 28.04.2015 року [PERSON] є користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,1029 га, [PERSON] - загальною площею 0,0808 га, що в сумі дорівнює 0,1837 га (а.с.10-11). Ці дані щодо загальної площі земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивачів, відповідають даним їх технічного паспорту (а.с.18). Згідно з рішенням Сумської міської ради від 27.07.2011 року № 683-МР, [PERSON], [PERSON] передана у власність земельна ділянка по [ADDRESS], - по ? від 0,0761 га кожному. (а.с.12-13). 02.12.2011 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 11.03.2012 року. (а.с.51). Державний акт був виданий на підставі розробленої та затвердженої у встановленому законом порядку технічної документації із землеустрою (а.с.33-47). В судовому засіданні представник позивача надав суду копію акту про погодження меж земельної ділянки за адресою [ADDRESS], від 23.05.2011 року, в якому містяться підписи суміжних землевласників (землекористувачів), у тому числі, [PERSON] (а.с.90). Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Цивільного та Земельного кодексів України. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані ЗК. Так, згідно з частинами першою, другою статті 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до статті 120 ЗК до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають, відповідно до ст. 125 ЗК України, з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, судом встановлено, що у позивачів не виникло право власності на всю земельну ділянку, яка знаходиться на даний час в користуванні позивачів. Перевіривши обставин, які свідчать про наявність спору між сторонами, суд вважає, що позивачами не доведено, що відповідачами порушуються права позивачів щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою, тобто про наявність підстав для визнання такого акту недійсним. Оскільки позивачами не визначені та не закріплені у встановленому законом порядку межі їхньої земельної ділянки на місцевості, і взагалі не надано доказів, що наявність державного акту на право приватної власності відповідача [PERSON] якимось чином порушує їхні законні права, суд вважає їх вимоги необґрунтованими. Крім того, на думку суду, з огляду на положення ст. 152 ЗК України , позивачами обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] не заявлялася.

Outcome: dismissed