Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивачі [PERSON]А.к. та [PERSON]С.о. звернулися до суду з вище вказаним позовом, в якому просять суд визнати недійсними прилюдні електронні торги, організовані [PERSON] підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України від 24.09.2015р. щодо реалізації квартири, яка знаходиться за адресою: м.Харків пр. Ювілейний (пр. Пятдесятиріччя ВЛКСМ)[ADDRESS], у звязку з чим, скасувати акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 06.10.2015року у виконавчому провадженні №40206508; визнати недійсним свідоцтво про право власності №1791 від 13.11.2015року, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], що посвідчує право власності [PERSON] на квартиру. В обґрунтування позову зазначили, що 04.03.2008року між [PERSON]С.о. та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено Рамкову угоду №SMERS00721, в рамках якої, згідно договору про надання траншу №SME0009446 від 04.03.2008року, [PERSON]С.о. було надано 74000,00 доларів США на придбання нерухомого майна. В забезпечення виконання зобовязань за рамковою угодою ЗАТ «Альфа-Банк» і [PERSON]С.о. 04.03.2008року уклали договір іпотеки №SMERS00721/1. Предметом іпотеки є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м.Харків, пр. Ювілейний (пр. Пятдесятиріччя ВЛКСМ)[ADDRESS]. Також, 04.03.2008року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]А.о. був укладений Договір поруки №SMERS00721/2, відповідно до якого [PERSON]А.о. зобовязується відповідати перед ЗАТ «Альфа-Банк» за виконання [PERSON]С.о. усіх його зобовязань, передбачених Рамковою угодою №SMERS00721. 20.10.2009 року Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський союз» частково задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON]С.о. та [PERSON]А.о. про стягнення заборгованості. Прийнято рішення стягнути з [PERSON]С.о. та [PERSON]А.о. солідарно на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у сумі 711966,47грн. 25.09.2013року державним виконавцем Московського ВДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження №40206508 за виконавчим листом №6-310/10, виданим 06.04.2010року Новозаводським районним судом м.Чернігова, на виконання зазначеного вище рішення Третейського суду. 24.09.2015року, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» під час виконавчого провадження було звернено стягнення на квартиру [ADDRESS], яка знаходиться в іпотеці у ПАТ «Альфа-Банк» відповідно до договору іпотеки від 04.03.2008року. Квартиру було реалізовано шляхом проведення електронних торгів [PERSON] підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Результати торгів оформлено протоколом №117058, переможцем визначено [PERSON]. 06.10.2016року державним виконавцем Московського ВДВС ХМУЮ складено акт про реалізацію предмета іпотеки, на підставі якого 13.11.2016року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] видано [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м.Харків пр.Ювілейний (пр.П?ятдесятиріччя ВЛКСМ)[ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON]А.к. та [PERSON]С.о. - [PERSON] позовні вимоги підтримала. Крім того зазначила, що усупереч вимогам ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», п.6.2 договору іпотеки, предмет іпотеки було реалізовано незаконно, так як реалізація предмета іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах не може відбуватись на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто за відсутності рішення суду, виконавчого напису нотаріуса і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, державний виконавець Московського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області не мав права передавати на реалізацію квартиру, яка була предметом іпотеки, для примусового виконання рішення суду про стягнення на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором. Також представник позивачів зазначала, що на момент проведення оцінки предмета іпотеки, квартира на законних підставах належала позивачам та перебувала у користуванні останніх, інші особи не могли забезпечити доступ до неї субєкту оціночної діяльності. Тобто оцінка предмета іпотеки є незаконною і обєктивною, так як була проведена без доступу до оцінюваного нерухомого майна. Таким чином було порушено вимоги п.5 Розділу ІІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014року №656/5 (надалі Тимчасовий порядок), ч.6 ст.5 Закону України «Про іпотеку», ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», ч.2 ст.11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Водночас, сторони договору іпотеки (п.3.3) узгодили вартість предмета іпотеки у сумі 74\~050,00 доларів США. Незважаючи на це, ціну продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах визначено за неправомірною та необєктивною ціною субєкта оціночної діяльності. Крім іншого зазначила, що у порушення п.5 Тимчасового порядку, державним виконавцем не було опубліковано повідомлення про проведення електронних торгів у друкованих засобах масової інформації та не повідомлено про день та час проведення електронних торгів і про початкову ціну продажу майна, всіх осіб, зареєстрованих у квартирі, що є предметом іпотеки. Крім того, враховуючи те, що квартира [ADDRESS] придбана позивачем [PERSON]С.о. за час шлюбу з [PERSON]А.к. дане нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Так [PERSON]А.к. не була залучена до участі у виконавчому провадженні, в рамках якого було проведено оскаржувані торги та реалізовано квартиру. Остання будучи співвласницею майна, не отримувала копії жодних документів, повязаних з продажем квартири та проведенням оскаржуваних торгів. В результаті проведення прилюдних торгів [PERSON]А.к. була протиправно позбавлена свого права на квартиру, яка була предметом іпотеки. Також представник зазначила, що позивач отримав від ПАТ «Альфа-Банк» у кредит грошові кошти у сумі 74000доларів США, які в повному обсязі були витрачені на придбання житла для [PERSON]С.о. та його родини. Незважаючи на те, що в договорі про надання траншу визначено цільове призначення, у якому вказано «для підприємницької діяльності», правова та фактична природа даного договору є споживчою. Вказує, що [PERSON]С.о. на момент придбання квартири дійсно був зареєстрований як фізична особа підприємець, але в договорі про надання траншу він виступає як фізична особа. З вище викладених підстав просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях та заявах. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що при підготовці і проведенні прилюдних торгів з реалізації майна, на яке було накладено арешт, були дотримані вимоги закону, а тому позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Представник третьої особи ПАТ «Альфа-Банк» - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як убачається з матеріалів справи, 04.03.2008року між [PERSON]С.о. та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено Рамкову угоду №SMERS00721, в рамках якої, згідно договору про надання траншу №SME0009446 від 04.03.2008року, [PERSON]С.о. було надано 74000,00 доларів США з цільовим призначенням - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності /а.с.8-10/. В забезпечення виконання зобовязань за рамковою угодою ЗАТ «Альфа-Банк» і [PERSON]С.о. 04.03.2008року уклали договір іпотеки №SMERS00721/1. Предметом іпотеки є двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: м.Харків, пр. Ювілейний (пр. Пятдесятиріччя ВЛКСМ)[ADDRESS] /а.с.11-12/. Також, 04.03.2008року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON]А.о. був укладений Договір поруки №SMERS00721/2, відповідно до якого [PERSON]А.о. зобовязався відповідати перед ЗАТ «Альфа-Банк» за виконання [PERSON]С.о. усіх його зобовязань, передбачених Рамковою угодою №SMERS00721 /а.с.13/. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 20.10.2009року частково задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON]С.о. та [PERSON]А.о. та солідарно стягнуто з останніх на користь банку заборгованість за договором про надання траншу у сумі: за кредитом - 562\~256,16грн., за відсотками 3900,84грн., пені 145\~710,46грн. та третейський збір у сумі 99,01 грн. (а. с. 14-16). Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 25.09.2013року відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа №6-310/10, виданого Новозаводським районним судом м.Чернігова від 06.04.2010 року, про стягнення солідарно з [PERSON]С.о. та [PERSON]А.о. на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу у загальному розмірі 711966,47грн. /а.с.17/. 25.09.2013 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження й накладено арешт на все майно, що належить [PERSON]С.о. /а.с.174/. З метою виконання вищевказаного виконавчого провадження 06.11.2013 року державним виконавцем складено акт опису та винесено постанову про арешт майна боржника, згідно з якими описано та арештовано наступне майно: квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON]С.о. /а.с.175-176/. Крім того, судом встановлено, що 20.03.2015року державним виконавцем винесено постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Вартість майна, згідно проведеної субєктом оціночної діяльності ТОВ «[PERSON] Співдружність», становить 626\~500,00грн. без урахування ПДВ. 08.04.2015року [PERSON] відділом ДВС ХМУЮ на адресу [PERSON]С.о. (вказану у договорі іпотеки) та ПАТ «Альфа-Банк» направлено повідомлення про оцінку арештованого майна /а.с.179/. Повідомлення про проведення електронних торгів 24.09.2015року квартири №194, розташованої по пр.П?ятдесятиріччя ВЛКСМ, 59 в м.Харкові, надавались у дві газети: «Харківський курєр» та «Премєр» 03.09.2015року. 24.09.2015року проведено електронні торги зазначеної квартири. Стартова ціна нерухомого майна становила 313\~250,00 грн. Переможцем прилюдних торгів було визнано учасника 27 прилюдних торгів [PERSON] /а.с.222-224/. 06.10.2015року державний виконавець склав акт про реалізацію предмета іпотеки /а.с. 225-226/. На підставі [PERSON] державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 06.10.2015року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] видано [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м.Харків пр.Ювілейний (пр.П?ятдесятиріччя ВЛКСМ)[ADDRESS] /а.с.22/. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до правочинів купівлі-продажу, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України. Отже, дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов'язковою умовою правомірності правочину. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення Закону України «Про іпотеку» застосовуються до зобов'язань, виконання яких забезпечене іпотечним майном. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, у межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. За змістом ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні ч. 1 ст. 52 цього Закону є підставою для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про іпотеку». З огляду на зміст ч. 1 ст. 575 ЦК України, ст. ст. 44, 52, 54 Закону «Про виконавче провадження» норми цього Закону дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за певних умов (відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом № 898-IV). Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 6-2411цс15. З врахуванням того, що позивачі не надали суду доказів щодо наявності у боржника [PERSON]С.о. будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення та наявності заборгованості перед іншими іпотекодержателями, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця щодо передачі на реалізацію нерухомого майна шляхом продажу на прилюдних торгах без рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та договору про задоволення вимог іпотекодержателя були правомірними та відповідали вимогам Закону. Частиною третьою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Відповідно до вимог п. 3 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. Згідно ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» у разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Зі змісту ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вбачається, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Як вбачається з матеріалів справи, 08.04.2015року відповідачем [PERSON] відділом ДВС ХМУЮ на адресу [PERSON]С.о. (вказану у договорі іпотеки) направлено повідомлення про оцінку арештованого майна, натомість, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що висновок про проведення оцінки нерухомого майна є необ'єктивним, а також не надано доказів наявності суттєвих порушень при проведенні оцінювання квартири, які могли б потягнути за собою незаконність висновку про вартість. Доказів на спростування цього звіту сторонами також надано не було. Крім того, відповідно до п.5 розділу ІІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014року №656/5 (в редакції, чинній на момент проведення торгів), підготовка, організація та проведення електронних торгів з реалізації предмета іпотеки здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про іпотеку». Організатор зобовязаний не пізніше ніж за 15 днів до початку проведення електронних торгів з реалізації предмета іпотеки опублікувати принаймні в двох місцевих (за місцем розташування предмета іпотеки) друкованих засобах масової інформації повідомлення про проведення електронних торгів. У повідомленні зазначаються інформація про дату і час проведення електронних торгів, опис предмета іпотеки, що підлягає продажу, місце, де можна отримати додаткову інформацію про умови проведення електронних торгів, та інша необхідна інформація. Не пізніше дня публікації повідомлення про проведення електронних торгів у засобах масової інформації Організатор письмово повідомляє державного виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна. Отже, при розгляді питання про дотримання при проведенні торгів положень пункту 5 розділу 3 Тимчасового порядку, суди мають установити, чи було письмово повідомлено, зокрема, іпотекодавця та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна. Як встановлено судом, організатором електронних торгів було надано повідомлення про проведення електронних торгів 24.09.2015року квартири №194, розташованої по пр. Пятдесятиріччя ВЛКСМ, 59 в м.Харкові, у дві газети: «Харківський курєр» та «Премєр» 03.09.2015року. Крім іншого, сам по собі факт неналежного повідомлення про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, яка є обовязковою для всіх судів України. Так, позивачами не доведено таких порушень, які б вплинули на результати торгів та які б завдали шкоди іпотекодавцю. Що стосується твердження позивачів, що вищевказаний кредитний договір є споживчим, а тому на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», суд зазначає наступне. 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто, однією з умов застосування цього положення є саме споживчий кредит наданий у іноземній валюті. Згідно з положенням пунктів 22,23 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Як встановлено судом, [PERSON]С.о. було надано кредит у розмірі 74000,00 доларів США з цільовим призначенням - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності. Таким чином, даний кредит не є споживчим, а тому посилання позивача на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними. Суд, також не бере до уваги доводи позивачів, про те, що прилюдні торги від 24.09.2015 року мають бути визнанні недійсними у звязку з реалізацією квартири з порушенням прав [PERSON]А.к., оскільки остання була співвласником квартири відповідно до ст .60 СК України, а тому квартира є спільною сумісною власністю, зважаючи на визначену правову позицію Верховного Суду України, висловлену 16 грудня 2015 року Судовою палатою у цивільних справах ВСУ при розгляді справи №6-2641цс15, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому ці обставини не презумуються, а підлягають доказуванню і встановленню на підставі належних та допустимих доказів у процесі судового розгляду позову одного з подружжя до іншого, на чиє імя здійснено державну реєстрацію права власності обєктів нерухомого майна. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачами не були доведені ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed