Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] 30.01.2014 року звернулась до суду з позовом, в якому просила поновити її на посаді юрисконсульта КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради з 31 грудня 2013 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2013 року по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. 4 березня 2014 року позивачка подала суду заяву про внесення змін до предмета позову, в якій додатково просила визнати незаконними накази директора КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради №31 від 01 листопада 2013 року та №34 від 31 грудня 2013 року. Свої вимоги мотивує тим, що з 24.03.2008 року працювала на посаді юрисконсульта КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради. 01.11.2013 року директор КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради видав наказ №31, яким у зв'язку зі змінами в організації виробництва, зменшеннями обсягу робіт для юрисконсультів підприємства та з метою недопущення звільнення працівників з 01 січня 2014 року встановив чотирьохденний робочий тиждень зі збереженням трудових функцій для юрисконсультів, тривалість робочого дня з понеділка по четвер - 7 годин, п'ятниця - вихідний, в останній четвер кожного місяця здійснювати корегування робочого часу з метою виходу на 2/3 відпрацьованого робочого часу за місяць в залежності від місячної норми робочого часу. 01.11.2013 року вона була ознайомлена з даним наказом та 19 .12. 2013 року на ім'я директора підприємства надала письмову відмову працювати в умовах неповного робочого часу. Наказом №34 від 31.12.2013 року вона була звільнена з роботи на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що звільнена незаконно, оскільки має статус одинокої матері, так як сама виховує малолітнього сина, а тому підпадає під захист ст. 184 КЗпП України. У судовому засіданні позивачка свій позов підтримала, посилаючись на викладені у ньому обставини, при цьому суду пояснила, що накази №31 від 01.11.2013 року та №34 від 31.12.2013 року є незаконними по відношенню до неї, оскільки на час звільнення мала достатню кваліфікацію, належним чином виконувала посадові обов'язки. Крім того, вона самостійно виховує та утримує малолітнього сина, а тому підлягає гарантованому захисту згідно ст. 184 КЗпП України. Вона погоджується, що кількість юрисконсультів на підприємстві більша, ніж потрібно, обсяг роботи зменшився, але директор не повинен був скорочувати тривалість робочого часу для всіх юрисконсультів, а провести вивільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Представник відповідача КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради Менько Д.Д, позовні вимоги не визнав і суду пояснив, що жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивачки не було допущено. У 2013 році після дострокового переривання відпустки по догляду за дитиною [PERSON] чисельність юрисконсультів збільшилась до трьох, що призвело до збільшення фонду зарплати на їх оплату, тоді як обсяг виконання ними робіт зменшився. Відсутність нормативної завантаженості для всіх юрисконсультів за умови роботи протягом повного робочого часу не відповідають «Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року №869. У зв'язку з цим виникла необхідність у зміні суттєвих умов праці для юрисконсультів. Позивачка була своєчасно за два місяці повідомлена про такі зміни, під розпис. Остання добровільно відмовилась працювати на умовах скороченого робочого часу. Оскільки вона була звільнена на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, то гарантії, передбачені ст. 184 КЗпП України, на неї не поширюються, так як таке звільнення не є звільненням за ініціативою адміністрації. Крім того, до вимог про визнання незаконним наказу директора від 01.11.2013 року прохав застосувати строк позовної давності, виходячи з того, що позивач пропустила 3-х місячний термін для звернення до суду з цього питання, а поновити його не прохає. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, директор КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради Беседа В.К. позов не визнав, підтримав доводи представника відповідача, суду пояснив, що через збитковість підприємство змушене було вживати заходів до змін в організації виробництва і праці. З метою недопущення звільнення юрисконсультів було прийняте рішення встановити для них з 01.01.2014 року чотирьохденний робочий тиждень. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що наказом №3 від 22.01.2007 року позивачка [PERSON] була прийнята на роботу на посаду юрисконсульта КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради з 23.01.2007 року. Відповідно до наказу №9 від 03.03.2008 року була звільнена з роботи згідно ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом на нове місце проживання. 24.03.2008 року позивачка була знову прийнята на посаду юрисконсульта КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради (наказ №13 від 24.03.2008 року) (а.с.15). У зв'язку зі змінами в організації підприємства 01.11.2013 року директор КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради видав наказ №31 «Про введення неповного робочого часу у зв'язку зі змінами в організації виробництва». Відповідно до даного наказу у зв'язку зі змінами в організації виробництва, зі зменшенням обсягу робіт для юрисконсультів підприємства та з метою недопущення звільнення працівників з 01 січня 2014 року для юрисконсультів підприємства встановлюється чотирьох денний робочий тиждень, семигодинний робочий день, п'ятниця - вихідний день. В останній четвер кожного місяця здійснюватиметься корегування робочого часу з метою виходу на 2/3 відпрацьованого часу за місяць, в залежності від місячної норми робочого часу (а.с.7). Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Аналогічні положення містяться і в ч.1 ст. 56 та ст. 103 КЗпП України. На виконання указаних вимог Закону адміністрація КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради 01.11.2013 року письмово повідомила позивачку про зміну істотних умов її праці (а.с.6). Указана обставина визнана сторонами в судовому засіданні, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. 19.12.2013 року позивачка подала директору підприємства свою письмову незгоду з наказом №31 від 01.11.2013 року (а.с.51). З копії акту від 31.12.2013 року та заяви від 19.12.2013 року вбачається, що позивачка не погодилась продовжувати роботу в нових умовах праці (а.с., а.с. 51, 66). Крім того, в судовому засіданні позивачка пояснила, що письмову відповідь від 19.12.2013 року на наказ від 01.11.2013 року №31, необхідно розцінювати, як її відмову від продовження роботи на умовах скороченого робочого часу. Наказом директора КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради від 31 грудня 2013 року №34 [PERSON] була звільнена з роботи з 31.12.2013 року за п.6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи через зміну умов праці. Аналіз зібраних у справі доказів, а також їх належна правова оцінка дають підстави для висновку про те, що звільнення позивачки відповідає вимогам Закону. Так, відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Доводи позивачки про те, що її звільнення не пов'язане зі змінами в організації виробництва, а є наслідком навмисно створених умов для її примусового звільнення і залишенні на роботі юрисконсульта Городецької Л.А., яка прийнята на роботу останньою, не заслуговують на увагу та спростовуються зібраними у справі доказами. Комунальне підприємство «Ромнитеплосервіс» є власністю Роменської міської ради та діє на підставі Статуту (а.с.62-65). Так, в п. 2 Статуту КП «Ромнитеплосервіс» Роменської міської ради вказано, що основною метою підприємства є вироблення та постачання споживачам теплової енергії, пару та гарячої води, а також інших послуг та продукції і, на основі одержаного прибутку (доходу), задоволення соціальних ті економічних інтересів підприємства, засновника, членів трудового колективу (а.с. 62). Згідно ч.1 ст. 6 Господарського кодексу України загальними принципами господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського Кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис. Пунктом 18 Статуту підприємства передбачено, що директору надані повноваження щодо вирішення всіх питань господарської та іншої діяльності підприємства, за винятком тих, що відносять до виключної компетенції Засновника. Питання організації роботи персоналу, штатний розклад, розмір заробітної плати, режим робочого часу не відносяться до виключних повноважень засновника, тому рішення приймається директором. Судом встановлено, що станом на 2013 рік на підприємстві штат юридичної служби підприємства склав три одиниці, що суперечить «Міжгалузевим нормам чисельності працівників юридичної служби», затвердженими наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 року №108, Типовим нормам чисельності працівників на підприємствах комунальної теплоенергетики», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 14.05.2001 року №118, відповідно до яких гранична чисельність працівників юридичної служби в КП «Ромнитеплосервіс» повинна становити одну штатну одиницю. Крім того встановлено, що обсяг робіт юрисконсультів з часу прийняття позивачки на роботу з 2008 року значно зменшився. Указану обставину сторони визнали у судовому засіданні. З досліджених судом письмових доказів: розрахунку чисельності юрисконсультів на підприємстві, довідки про фактичну чисельність юрисконсультів на підприємстві, службової записки, змін до правил внутрішнього трудового розпорядку, довідки про витрати на заробітну плату юрисконсультів вбачається, що підприємство змушене було вжити заходи до змін в організації виробництва і праці (а.с.67-75). Саме з цією метою і був виданий наказ №31 від 01.11.2013 року, оскільки встановлення неповного робочого часу є різновидом змін в організації виробництва і праці. Про зміну істотних умов праці позивачка була повідомлена не пізніше ніж за два місяці, що відповідає ч.3 ст. 32 КЗпП України. Отже, враховуючи те, що в КП «Ромнитеплосервіс» відбулися зміни в організації виробництва і праці, а позивачка добровільно відмовилась працювати зі зміненими умовами праці, вона була звільнена на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України, тобто наказ №36 від 31.12.2013 року відповідає вимогам трудового законодавства. Посилання позивачки на порушення відповідачем ст. 184 КЗпП України є безпідставними, оскільки вказана норма встановлює гарантії для певної категорії жінок у разі звільнення з ініціативи адміністрації, тоді як вона звільнена за п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України, що не є звільненням з ініціативи адміністрації. Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з безпідставністю основних вимог. Суд вважає, що позивачка не пропустила строк звернення до суду щодо вимог про визнання незаконним наказу №31 від 01.11.2013 року, оскільки вона звернулась до суду 30.01.2014 року і фактично даний наказ нею оскаржувався, хоча в резолютивній частині вона про це не зазначала. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed