Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері. Позовна заява мотивована тим, що позивачка є літньою жінкою, на час звернення до суду її вік становить 76 (сімдесят шість) років, не працює, отримує пенсію за віком та інших джерел доходів не має, а тому її матеріальне становище є досить нужденним. В свою чергу донька позивача [PERSON] матеріальну допомогу позивачці не надає, натомість морально пригнічує та принижує. На думку позивачки, її донька має матеріальну можливість допомагати своїй матері, оскільки наразі малолітніх дітей на своєму утриманні відповідачка не має, а також отримує дохід за місцем працевлаштування, а відтак позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на свою користь у розмірі 2 000, 00 грн., довічно. Ухвалою судді від 15.07.2019 року позовну заяву було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст.175-177 ЦПК України, та позивачу було роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання ухвали усунути виявлені недоліки. 02.08.2019 року до суду від позивача на виконання вищевказаної ухвали надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Дослідивши матеріали позову та заяви про усунення недоліків та додані до неї документи, ухвалою судді від 06.08.2019 позовну заяву було повторно залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст.175-177 ЦПК України, та позивачу було роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання ухвали усунути виявлені недоліки. На виконання вищевказаної ухвали позивачем 11.09.2019 було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою судді від 12.09.2019 було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Представником відповідача - адвокатом Махініч Р.В. було заявлено клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що між сторонами вже розглядався спір з тих само підстав та було постановлено відповідне судове рішення, яким відмовлено в задоволенні вимог позову. Ухвалою судді від 19.12.2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою судді від 19.12.2019 року позовну заяву було залишено без руху та визначено позивачу термін для усунення вказаних недоліків. На виконання вищевказаної ухвали позивачем 02.01.2020 було усунуто зазначені судом недоліки. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд про їх задоволення, в своїх поясненнях посилалась на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] , щодо вимог позовної заяви заперечував, надаючи пояснення посилався на те, що обставини викладені в позовній заяві не обґрунтовані та не відповідають дійсності. В суді пояснював, що відповідачка зареєстрована, як фізична особа-підприємець, згідно довідок ДПІ її дохід за 2019 рік загалом складає 40 350, 00 грн. Також, відповідачка перебуває на обліку в РУПСЗН в м. Києві, з тих підстав, що на її утриманні перебуває неповнолітня дитина, Проте, не зважаючи на скрутне матеріальне становище відповідачка допомагає матері, зокрема сплачує комунальні послуги, про що представником було надано копії квитанцій. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про народження. Згідно копії рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2018 року було частково задоволено позовну заяву [PERSON] та відповідно стягнуто з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання останньої в розмірі 300 грн., починаючи з 30.10.2017 року до зміни матеріального чи сімейного стану сторін. Рішенням Київського апеляційного суду від 10.12.2018 було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2018 року та прийнято нове, яким в позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, відмовлено. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами. Згідно ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Тобто, виходячи із зазначених норм, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. А необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Таким чином, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання. Стан непрацездатності повинен супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка [PERSON] , є пенсіонером за віком з 17.10.1998 року, як вбачається з довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивачка отримала пенсію за період з грудня по травень 2020 року в загальному розмірі 13 679, 05 грн. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік», установлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Відповідно до вимог діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою, тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю одиначкою, утримує неповнолітню дитину, 2006 року народження, її дохід як Фізичної особи -підприємця за 2019 рік складає 40 350, 00 грн., що підтверджується довідкою ГУ ДПС у м. Києві. Також, [PERSON] перебуває на обліку в РУПСЗН в м. Києві, як одинока мати неповнолітньої дитини та отримує соціальну допомогу, яка в загальному розмірі за період з січня по грудень 2019 року складає 3 763, 80 грн., що підтверджується довідкою № 884 від 07.02.2020 року. Згідно пояснень представника відповідачки її матеріальне становище досить скрутне. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] має на утриманні неповнолітню дитину 2006 р.н. та отримує заробітну плату, як фізична особа -підприємець, в середньому розмірі 3 362, 5 грн., а також соціальну допомогу, як мати одиначка, розмір якої станом на грудень 2019 року скдладав 647,16 грн.. Крім того, представником було додано до матеріалів справи копії квитанцій з яких вбачається, що відповідачка хоч і має досить скрутне матеріальне становище, допомагає непрацездатній матері, шляхом сплати комунальних послуг. Разом з тим, судом встановлено, що пенсія [PERSON] у 2000 грн. станом на грудень 2019 року та у 2135,81 грн. на даний час перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений станом на 1 січня 2020 року у розмірі 1638 гривень, та практично дорівнює розміру доходу, що припадав на відповідачку та неповнолітню дитину станом на грудень 2019 року (на кожну з вказаних осіб по 2004,83 (3362,50 грн. + 647,16) : 2=2004,83). З огляду на вищевикладені доводи, враховуючи надані суду докази з позиції їх належності та допустимості, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed