Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивачка 22.10.2014 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 01.08.2003 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від спільного шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Спільне життя з [PERSON] не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні обов'язки та відносини з ведення спільного господарства та виховання дитини. Подружні стосунки, ведення спільного господарства та спільне проживання фактично припинено з червня 2014 року. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їхньої дитини. При таких обставинах вважає, що їх шлюб підлягає розірванню та примирення між ними неможливе. При цьому просила залишити проживати дитину разом з нею. В судове засідання 02.12.2014 року позивачка [PERSON] не з'явилася, але надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі в якій просила залишити за нею шлюбне прізвище [PERSON]. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, але надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що на розірвання шлюбу згоден та позовні вимоги визнає у повному обсязі. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (надалі сторони) 01.10.2003 року зареєстрували шлюб у Першому відділі реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 0.08.2003 року, актовий запис № 189 (а.с.2). З свідоцтва вбачається, що дошлюбне прізвище позивачки [PERSON]. Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 27.04.2010 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 163 (а.с.3). Дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її повному утримані. Подружнє життя сторін не склалося, про що зазначено у позовній заяві. З червня 2014 року сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть разом спільного господарства та спільно не проживають. На час розгляду справи майнові вимоги, будь кого з сторін, суду не пред'явлені. Питання щодо проживання та утримання дитини сторонами узгоджено. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами не має, примирення між ними неможливе. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідач визнав позов та не заперечував проти винесення судового рішення. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні відносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб між сторонами носить формальний характер і тому підлягає розірванню. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою, проти чого не заперечує відповідач, тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки щодо встановлення місця проживання дитини разом з матір'ю. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved