Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, по якому просять суд поновити строки позовної давності, для звернення з позовом про визнання заповіту недійсним та набуття права власності на 215/1000 частин квартири; визнати заповіт [PERSON] від 01.08.2001 року недійсним; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 215/1000 частини квартири,- ( на кімнату, яка у технічному паспорті відмічена під № 6) за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовують тим, що позивач по справі [PERSON] доглядала свою сусідку [PERSON] з 1991 по 2002 роки. Перед смертю остання запропонувала заповісти свою кімнату в комунальній квартирі [PERSON]. Остання погодилась та попросила [PERSON]скласти заповіт на ім'я [PERSON] ( на момент укладання заповіту вони з [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі). Також позивачі в позові зазначають, що між [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] існувала усна домовленість, після оформлення спадку та досягнення [PERSON] повноліття кімната буде переоформлена на неї. Після смерті [PERSON] сімейні відносини позивача та відповідача погіршились, хоча офіційно шлюб не розірвано, однак на даний момент вони спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивачі в позові посилаються на те, що догляд за спадкодавцем здійснювала [PERSON], інших спадкоємців немає, вона є єдиною спадкоємицею за законом та просить суд визнати заповіт недійсним. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач по справі та його представник в судовому засідання позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Відповідач по справі, скориставшись своїм правом, подав до суду зустрічний позов до [PERSON], по якому просив суд витребувати у відповідача 215/1000 часток квартири [ADDRESS], отримане нею у власність безоплатно від [PERSON] за договором дарування від 15.02.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 519; зобов'язати [PERSON] звільнити кімнату плошею 24,3 кв.м., що входить до складу 215/1000 часток квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обгрунтовує тим, що Приморським районним судом м. Одеси розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] від 01.08.2002 року недійсним. Заочним рішенням від 19.05.2011 року позовні вимоги задоволено, за [PERSON] визнано право власності на 215/1000 частин квартири ( кімнату 24,3 кв.м.)за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] було подано заяву про перегляд вищезазначеного заочного рішення, яке Приморським районним судом м. Одеси скасовано та справу призначено до нового розгляду в загальному порядку. Під час розгляду справи [PERSON] подав зустрічний позов, яким просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2013 року позов [PERSON], про визнання заповіту недійсним та зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013 року; зобов'язано [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні власністю, а саме 749/1000 квартири [ADDRESS], до складу яких входила кімната площею 24,3 кв.м., де раніше мешкала [PERSON] Під час розгляду справи судом стало відомо, що 15.02.2012 року між [PERSON], яка на той момент являлась власником 215/100 частин квартири на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси ,та [PERSON] укладено договір дарування, яким 215/1000 частин квартири безоплатно перейшли у власність [PERSON]. Заочне рішення, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну частину квартири в подальшому скасовано, таким чином, [PERSON] зазначає, що має право витребувати належне йому майно від добросовісного набувача, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним зустрічним позовом. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надала до суду заперечення на зустрічний позов. Третя особа за первісним позовом приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Надала до суду заяву, по якій просила суд справу розглядати за її відсутності та зазначила, що нею дійсно був посвідчений заповіт від 01.08.2001 року, за яким [PERSON] заповідала [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS]. Заповіт був волевиявленням гр. [PERSON], яка діяла добровільно без будь-якого примусу. Суд ознайомившись та дослідивши матеріали справи, надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню, а в задоволенні первісного позову слід відмовити на підставі наступного. [PERSON] була власницею 215/1000 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства ВК ОМР від 09.09.1994 року, за реєстровим № 7-3738, що вбачається з копії технічного паспорту на квартиру, наявної в матеріалах справи ( а.с. 9-10). 16.04.2002 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 3583, наявною в матеріалах справи (а.с.12) Як вбачається з матеріалів справи, перед смертю [PERSON] заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 01.08.2001 року, наявною в матеріалах справи ( а.с.15). 13.11.2002 року [PERSON] прийняв у спадщину 215/1000 частин квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 10-3365 ( а.с.14). Право власності на дану частку квартири 10.08.2010 року було зареєстроване в КП « ОМБТІ та РОН» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим № 453 в книзі 709пр-89 ( а.с. 71). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] недійсним та визнання права власності на 215/1000 часток квартири [ADDRESS]. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року, позовні вимоги задоволено, визнано недійсним заповіт [PERSON] від 01.08.2002 року та визнано за [PERSON] право власності на 215/1000 частин спірної квартири ( а.с.58-61). [PERSON], скориставшись своїм правом подав до суду заяву про перегляд вищезазначеного заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року. Ухвалою суду дане рішення було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. В ході розгляду справи [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, по якій просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2013 року первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] залишено без задоволення ( а.я.56). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2013 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням скасовано; зобов'язано [PERSON]. [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні власністю, а саме 749/1000 частин квартири [ADDRESS]; в решті рішення залишено без змін (а.с.67-69). Таким чином 215/1000 частин квартири [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі заповіту [PERSON] від 01.08.2002 року. Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2012 року укладено договір дарування, [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла в дар 215/1000 часток квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі № 519 ( а.с.79). Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права. Одним із способів захисту цивільних прав є, зокрема, визнання права власності. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно 4.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях. Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 року « про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутись до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набуло право власності на 215/1000 частин квартири від особи, яка не мала права його відчужувати, таким чином права [PERSON] , як власника спірного приміщення на підставі заповіту порушені, отже суд вважає за можливе зустрічний позов задовольнити. Позивачі за первісним позовом, як підставу для визнання заповіту від 01.08.2002 року недійсним зазначають ст. 205 ЦК України 2004 року, але на момент спірних правовідносин діяв Цивільний кодекс в редакції 1963 року. Позивач за первісним позовом [PERSON] посилається на те, що між нею та [PERSON] було укладено усний договір довічного утримання , оскільки саме вона доглядала за нею. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання ( догляду) одна сторона ( відчужувач) передає другій стороні ( набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Позивачем в позові зазначено та з матеріалів справи вбачається, що договір довічного утримання був укладений в усній формі, що суперечить ч.1 ст. 745 ЦК України, а саме, що договір довічного утримання ( догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Також позивач [PERSON] посилається на те, що у неї з [PERSON] існувала усна домовленість, що після оформлення спадку, та виповнення повноліття [PERSON] кімната буде переоформлена на неї, а також те, що [PERSON] склала заповіт на ім'я [PERSON], аргументуючи це тим, що [PERSON] вже мала кімнату та боялась, що щось буде неправомірно з приводу приватизації. Суд не бере до уваги дане твердження, оскільки відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачі за первісним позовом просять суд поновити їм строки позовної давності, для звернення з позовом про визнання заповіту недійсним , посилаючись на ту обставину, що перебували в омані за обіцянками [PERSON] у зв'язку із чим даний строк був пропущений. Суд вважає, що причини на які посилаються позивачі не є поважними, тому підстав для поновлення строку немає. Як зазначено в ч.3 п. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] не через пропуск строку звернення до суду з позовом за захистом своїх прав, а через безпідставність заявлених позовних вимог. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити у зв'язку з порушенням його прав як власника спірної частки квартири, а в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити через безпідставність заявлених вимог. Відповідно до ст.ст. 3, 15,16,317, 319, 321, 328, 388, 744,745, 1223, 1268 ЦК України, та

Outcome: approved