Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 06.06.2013 року ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України» був виданий наказ № 43, в якому вказувалося, що з метою приведення штатного розпису підприємства у відповідність до обсягів фонду заробітної плати, затвердженого МОЗ України у плані використання бюджетних коштів на 2013 рік, та збереження кваліфікованих кадрів не передбачати надбавки за стаж наукової роботи згідно з постановою КМУ № 494 від 14.04.2004 року та доплати за вислугу років працівникам бібліотеки згідно з постановою КМУ від 22.01.2005 року № 84, а в разі відмови співробітника продовжувати роботу в нових умовах праці трудовий договір з ним буде припинено через два місяці за ст. 36 п. 6 КЗпП України. Даний наказ був прийнятий у зв'язку із затвердженим кошторисом ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України», в якому зазначалося, що на оплату праці працівників установи передбачено 3 308 700 грн. при потребі 3 935 500 грн. Зазначали, що фінансування інституту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та коштів спеціального фонду, який формується за рахунок господарської діяльності та інших джерел дозволених чинним законодавством. Основним джерелом покриття витрат на утримання інституту були спецкошти, які формувалися за рахунок здачі в оренду приміщень інституту ДП «Львівдіалік» ДАК «Укрмедпром», однак, некомпетентність, неконструктивна позиція адміністрації призвела до того, що кошти за орендну плату, очевидно, вже ніколи не будуть повернуті інституту. Вказували, що наказом № 43 від 06.06.2013 року порушено ст. 43 Конституції України. При виданні вказаного наказу ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України» не враховано положення постанови КМУ від 14.04.2004 року № 494 та постанови КМУ від 22.01.2005 року № 84, в якій чітко вказується, що надбавка за стаж наукової роботи та доплата за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек виплачуються щомісяця. Тобто, дані норми не передбачають жодної альтернативи, а чітко вказують на обов'язок виплати надбавок. Та обставина, що фінансування інституту стало меншим не може вважатися змінами в організації виробництва і праці. З урахуванням наведеного просили суд визнати незаконним та скасувати наказ № 43 ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України» від 06.06.2013 року. Позивачі [PERSON], [PERSON] та представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у заяві, просили вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що згідно з затвердженим заступником Міністра охорони здоров'я України Богачевим P.M. плану використання бюджетних коштів на 2013 рік на оплату праці працівників установи у 2013 році із загального фонду передбачено 3 308 700 грн. Потреба інституту на оплату праці, включаючи надбавку за стаж наукової роботи, у 2013 році становить 3 935 500 грн. Таким чином, недофінансування потреб інституту на оплату праці у 2013 році складало 626 800 грн. Таке важке фінансове становище інституту змушувало адміністрацію установи неодноразово протягом всього 2013 року ставити питання перед керівництвом міністерства охорони здоров'я України про виділення додаткового фінансування на потреби інституту, в тому числі і на оплату праці працівників. Проте, в частині виділення додаткового фінансування на оплату праці МОЗ України неодноразово повідомляло керівництву установи про те, що відповідно до вимог як Бюджетного кодексу України так і постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого у кошторисах бюджетних установ. Для чого, пропонувалось привести чисельність працівників установи у відповідність з визначеним фондом оплати праці. 3 метою недопущення скорочення співробітників інституту та збереження було прийнято рішення змінити в бік погіршення умови оплати праці окремим категоріям працівників, а саме науковим співробітникам, які мають право на надбавку за стаж наукової робота та доплати працівникам наукової бібліотеки. Зауважував, що оплата праці і працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Оскільки в постановах КМУ від 14.04.2004 року № 494 та постанови КМУ від 22.01.2005 року № 84 визначено, що виплата надбавки за стаж наукової роботи, та доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек провадяться у межах коштів, передбачених державним науковим установам, організаціям та державним навчальним закладам на оплату праці. Таким чином, відповідачем правомірно було прийнято оскаржуваний наказ. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору. У відповідності до ст. 23 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» заробітна плата наукових працівників складається з посадових окладів (ставок), премій, доплати за наукові ступені, вчені звання, надбавки за стаж наукової (науково-педагогічної) роботи та інших надбавок, доплат та винагород за наукову (науково-педагогічну) діяльність, передбачених законодавством. Постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.2004 року № 494 затверджено Порядок виплати надбавки за стаж наукової роботи науковим працівникам. Приписами ст. 30 Закону України «Про бібліотеки та бібліотечну справу» визначено, що працівникам бібліотек можуть встановлюватися надбавки та доплати в межах затвердженого фонду оплати праці працівників бібліотек. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.2005 року № 84 затверджено Порядок виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних бібліотек Згідно зі ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічні положення містяться в ст. 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. З матеріалів справи вбачається, що наказом директора ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України» від 06.06.2013 року № 43 з метою приведення штатного розпису установи у відповідність до обсягів фонду заробітної плати, затвердженого МОЗ України у плані використання бюджетних коштів на 2013 рік, та збереження кваліфікованих кадрів не передбачати надбавки за стаж наукової роботи згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 494 від 14.04.2004 року та доплати за вислугу років працівникам бібліотеки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.2005 року № 84, а в разі відмови співробітника продовжувати роботу в нових умовах праці трудовий договір з ним буде припинено через два місяці за ст. 36 п. 6 КЗпП України. Підставою для прийняття вказаного наказу було затвердження кошторису ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України», в якому зазначалося, що на оплату праці працівників установи передбачено 3 308 700 грн. при потребі 3 935 500 грн. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Водночас, в силу приписів ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Однак, всупереч зазначених вище вимог нормативно-правових актів, ці виплати відповідачем було відмінено. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду України від 04.06.2003 року № 6-8582кс02, від 16.08.2006 року № 6-9994кс04, від 14.05.2003 року № 6-1719кс02. Оскаржуваним наказом відповідача від 06.06.2013 року № 43 передбачено запровадження зміни істотних умов праці для окремих працівників інституту, про що зобов'язано їх повідомити та попередити про можливість розірвання з ними трудового договору з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України. Можливість зміни істотних умов праці працівників при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою без згоди працівників регламентується ч. 3 ст. 32 КЗпП України, згідно з якою така зміна можлива виключно у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. При цьому, Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що зміни в організації виробництва і праці - це запровадження бригадної форми організації праці замість індивідуальної і навпаки, впровадження нової техніки і технології виробництва, освоєння нових методів праці тощо. Термін «зміни в організації виробництва і праці» використовується не тільки в ч. 3 ст. 32 КЗпП, а й у ст. 40 КЗпП та включає в себе ліквідацію, реорганізацію, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як було встановлено судом, підставою для прийняття оскаржуваного наказу було затвердження кошторису ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України», з статтею витрат на оплату праці працівників в розмірі 3 308 700 грн. при потребі 3 935 500 грн., тобто недостатність фінансування бюджетної установи. Проте, вказана обставина не є зміною в організації виробництва і праці в розумінні норм КЗпП України та не може бути підставою для зміни істотних умов праці, зокрема оплати праці, без згоди працівників. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ було прийнято відповідачем з порушенням норм чинного трудового законодавства, відтак вимоги позивачів щодо його скасування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved