Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом [PERSON], третьої особи Лозівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що їм на праві сумісної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані позивачі та відповідач по справі. Відповідач по справі з моменту реєстрації в квартирі в ній не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті. В зв'язку з чим просять визнати відповідача по справі такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме спірною квартирою. 15 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про поновлення порушеного права на користування житловим приміщенням та вселення, в якому просить поновити їй порушене право користування житловим приміщенням, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], вселивши її у спірну квартиру, посилаючись на те, що відповідач вигнав її з квартири, забравши ключі від неї. Вона на даний час є студенткою денного відділення університету, а тому змушена проживати в м. Харкові, іншого житла не має, крім спірної квартири. 27 жовтня 2014 року позивачі по первісному позову уточнили свої позовні вимоги та просили визнати відповідача по справі такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач та по зустрічному позову позивач з моменту реєстрації в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті, оскільки починаючи з 2007 року по теперішній час мешкає в м. Харкові. Також зазначили, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] донька за власним бажанням залишилася проживати разом з матір'ю, яка на даний час мешкає в м. Харкові. Відповідач по справі була тільки зареєстрована в спірній квартирі, але ніколи туди не вселялася, не проживала та претензій на житло не заявляла. Позивач та по зустрічному позову відповідач [PERSON], який діє як в своїх інтересах так і в інтересах позивача [PERSON], в судовому засіданні наполягав на задоволенні уточнених позовних та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав та вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ні дружина, ні донька жодного дня не проживали в спірній квартирі, хоча дитина була зареєстрована в ній з 16 червня 2007 року, так як [PERSON] продала належну їй квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], де вони були зареєстровані. Після реєстрації в спірній квартирі дитина проживала у своїх бабусі та дідуся за адресою: [ADDRESS], де у неї була своя кімната. В червні 2007 року вони забрали дитину в м. Харків, де орендували житло. Там вона мешкає і на даний час. Тобто, відповідач та по зустрічному позову позивач ніколи, а саме з моменту реєстрації та по теперішній час не мешкала в спірній квартирі. Тому вважає, що права відповідача та по зустрічному позову позивача ніяким чином не були порушені, в зв'язку з чим її зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню. Представник відповідача та по зустрічному позову представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні зустрічної позовної заяви, уточнений первісний позов не визнала повністю з тих підстав, що дитини прописана за місцем проживання батька і є його донькою. Тому вважає, що порушене право на житло її онуки полягає в тому, що її примусово виписують зі спірної квартири, пояснивши при цьому, що дійсно [PERSON] з моменту реєстрації в спірній квартирі ніколи не мешкала, її особистих речей в квартирі ніколи не було, так як вона спочатку мешкала з ними, а потім її батьки забрали до м. Харкова, де онука мешкає і на даний час. Після розірвання шлюбу онука бажала, щоб батьки помирилися, але залишилася мешкати разом з матір'ю. Позивач та по зустрічному позову відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але раніше надавала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності в зв'язку з виїздом за межі м. Лозова, Харківської області. На задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Відповідач та по зустрічному позову позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи Лозівського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. Підставою для його проживання за вищевказаною адресою є свідоцтво про право власності на житло, видане Лозівським ковальсько-механічним заводом 26 січня 1994 року. Згідно якого йому та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить дана квартира. 16 липня 2005 року в відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. З моменту реєстрації шлюбу та по серпень 2011 року [PERSON] та [PERSON] постійно мешкали в м. Харкові, але до 2007 року не мали належних житлових умов для достатнього утримання доньки, тому [PERSON] постійно мешкала разом зі своєю бабусею та дідусем за адресою: [ADDRESS], при цьому вона була зареєстрована разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS]. В червні 2007 року [PERSON] продала належну їй квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], де вона була зареєстрована разом з дочкою. Тому 16 червня 2007 року відповідач та по зустрічному позову позивач [PERSON] була зареєстрована за місцем реєстрації позивача [PERSON], як одного з батьків, тобто за адресою: [ADDRESS], але фактично залишилась мешкати в квартирі своїх дідуся та бабусі за адресою: [ADDRESS]. 26 червня 2007 року [PERSON] разом з дружиною забрали доньку до себе в м. Харків та [PERSON] була зарахована на навчання до Харківського навчально-виховального комплексу № 45 «Академічна гімназія» (м. Харків), що підтверджується довідкою даного учбового закладу № 59 від 24.02.2012 року, який вона закінчила в червні 2013 року. Тобто увесь період навчання відповідач та по зустрічному позову позивач фактично проживала разом зі своїми батьками в орендованих квартирах м. Харкова: з червня 2007 року по серпень 2009 року за адресою: [ADDRESS], а починаючи з серпня 2009 року та по теперішній час за адресою: [ADDRESS]. 05 березня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області. При розгляді даної справи місце проживання дитини [PERSON] було визначено з її матір'ю. У відповідності до ст. 160 Сімейного кодексу України відносини, пов'язані з місцем проживання дитини, котра досягла 10 років, визначаються за спільною згодою батьків і самої дитини. У тому разі, коли неповнолітня дитина вибуває разом з один із батьків на інше місце проживання, право користування житловим приміщенням, у якому вона проживала або була зареєстрована, разом з другим із батьків, за нею не зберігається. Так, ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України передбачає, що в разі, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається самою дитиною. Як вбачається з матеріалів справи відповідач та по зустрічному позову відповідач обрала своє місце проживання - разом з матір'ю, за адресою: [ADDRESS]. Тобто, [PERSON] з моменту її реєстрації в спірній квартирі не проживає, вибула на інше постійне місце проживання, де і мешкає по теперішній час. На протязі всього часу реєстрації в спірній квартирі, відповідач та по зустрічному позову позивач претензій на житло не мала, не зверталася з цього приводу до правоохоронних органів. Всі обов'язки зв'язані з договором найма житлового майна виконують позивачі по справі. [PERSON] в даному разі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивачі не користуються, але повинні сплачувати з вини відповідача, тощо. Неодноразові, як усні так і письмові вимоги позивачів за первісним позовом щодо зняття з реєстрації [PERSON] ігнорує. Позивачі та по зустрічному позову відповідачі ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу [PERSON] не чинили, за захистом порушеного права на проживання відповідач та по зустрічному позову позивач не зверталася, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач та по зустрічному позову позивач вибула на інше постійне місце проживання, не проживає більш ніж один рік, отже з цього моменту вона втратила право користування жилим приміщенням. Як вбачається з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається той факт, що дійсно відповідач та по зустрічному позову позивач ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS], її інколи бачили, коли вона приходила в гості до бабусі та дідуся, але останнім часом, років 3-4 назад [PERSON] розлучився з [PERSON] і з цього часу в вищевказаній квартирі проживає лише позивач [PERSON]. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. За таких обставин суд вважає, що уточнені позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON] про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням та вселення, то суд вважає за необхідне відмовити в її задоволенні з наступних підстав. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як свідчать матеріали справи, а також твердження представника відповідача та по зустрічному позову позивача, нею не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем та по зустрічному позову позивачем та її представником не вказано, підстав позову, а саме - які саме права [PERSON] були порушені в зв'язку із чим. В даному випадку [PERSON] сама обрала своє місце проживання - разом з матір'ю, за адресою: [ADDRESS]. Відповідач та по зустрічному позову позивач та її представник не довели тих обставин на які посилаються як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування позовних вимог, не спростували тих обставин на які посилаються позивачі та по зустрічному позову відповідачі в обґрунтування своїх пояснень та заперечень, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз'яснював представнику відповідача та по зустрічному позову позивача її права та обов'язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог відповідача та по зустрічному позову позивача, а тому вважає в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: approved