Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] із вимогою постановити рішення, яким визнати за нею (позивачкою) право спільної сумісної власності в розмірі 12 частини на квартиру, що знаходиться в [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що з відповідачем із 07 травня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 03 жовтня 2011 року було розірвано. За час шлюбу нею та відповідачем було придбано 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. В подальшому, 13 жовтня 2000 року, за її (позивачки) згоди, відповідач уклав нотаріально посвідчений договір міни, відповідно до умов якого, вищезгадана квартира була поміняна на 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на норми Сімейного Кодексу України та Цивільного Кодексу України, просить суд визнати за нею право власності на 12 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Також сторона позивача уточнила, що просить суд постановити судове рішення, яким визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 ідеальної частки чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване Бережанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації. Вважає, що із зазначених підстав слід також вважати, що свідоцтво про право власності на цілу квартиру видане на ім'я відповідача частково є нечинним - в частині його права власності на 12 ідеальної частки на згадану квартиру. І таким чином за відповідачем [PERSON] залишається право власності на 1/2 ідеальної частки чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Також просить суд стягнути з відповідача в користь позивачки судові витрати в розмірі сплаченого позивачкою судового збору при поданні даного позову до суду. Окрім цього, в обґрунтування підстав подання позову сторона зазначила, що фактично причиною звернення до суду із даним позовом стала те, що відповідач, не заперечуючи права позивачки на 12 ідеальної частки у згаданій квартирі, не бажає, щоб вона отримала на свою частину у майні правовстановлюючі документи й таким чином могла б у повному обсязі реалізовувати, як власник таке своє право, - продати, обміняти, подарувати тощо. Право власності на спірну квартиру оформлене за відповідачем [PERSON], який відмовляється надати позивачці правовстановлюючі документи чи їх копії. В решті дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, при цьому зазначив, що тривалий час після розлучення позивачка не проживає у спірній квартирі, він одноособово змушений нести витрати на оплату комунальних послуг та поточний ремонт квартири. Також пояснив, що не заперечує того факту, що спірна квартира придбана за час перебування у шлюбі з позивачкою, однак бажає, що право власності позивачки на її частку у квартирі залишалося закріпленим у такому виді, як на даний час і не бажає, щоб позивачка отримала на свою частку правовстановлюючий документ, оскільки на його думку це може призвести до труднощів в подальшому при розпорядженні таким нерухомим майном. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Сторони уклали шлюб 07 травня 1988 року, зареєстрований Бережанським відділом ЗАГС Тернопільської області, актовий запис №-50. Рішенням суду, яке має законну силу, від 03 жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірваною. З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бережанською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 1992 року за реєстровим номером №-4483 та зареєстрованого в Бережанському МБТІ 22 жовтня 1992 року за №679, вбачається, що відповідач [PERSON] купив за 10 053 крб. у Бережанської міської ради народних депутатів на підставі рішення Бережанської міської ради народних депутатів від 30 червня 1992 року, двохкімнатну квартиру за [ADDRESS]. В подальшому, згідно договору міни квартир, посвідченого Бережанською державною нотаріальною конторою 13 жовтня 2000 року, за реєстровим №-3517, відповідач [PERSON] обміняв (без доплати) згадану належну йому квартиру [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване Бережанським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 13 листопада 2000 року в реєстровій книзі №-12 за реєстровим номером 3118 за відповідачем [PERSON] і зазначена квартира станом на 13 жовтня 2000 року має житлову площу 49,2 кв.м. та на день реєстрації договору міни складалася з приміщень: 42 - підвал, площею 3,8 кв.м., 42-1 коридор площею 11,3 кв.м., 42-2 кухня площею 8,6 кв.м., 42-3 кімната площею 18,5 кв.м., 42-4 кімната площею 10,5 кв.м., 42-5 кімната площею 12,4 кв.м., 42-6 кладова площею 0,6 кв.м., 42-7 кімната площею 7,8 кв.м., 42-8 ванна площею 2,6 кв.м., 42-9 вбиральня площею 1,3 кв.м., балкон площею 3,2 кв.м., лоджія площею 2,6 кв.м. Зазначені факти та обставини не заперечені та визнані учасниками процесу. Статтею 22 КЗпШС України (1969 року) було встановлено, що майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Відповідно дост.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України визначає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За вимогами ч.3ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, відповідно дост.372 ЦК України, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до змісту ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними (ст. 70 СК України). За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі як законні та обґрунтовані, оскільки стороною позивача доведено, що спірна квартира нажита сторонами по справі за час шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю, виходячи із рівності часток у спільному майні. Не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що позивачка не має права на спірне майно, оскільки не приймає участі в утриманні квартири, її поточному ремонті, не оплачувала комунальні послуги, оскільки позивачка як співвласник квартири не може втратити право власності на останню з вказаних відповідачем підстав. Визнання права власності на 12 частину спірної квартири не позбавляє співвласників даного житла в подальшому реалізовувати своє право на нього відповідно до положень чинного законодавства України. Суд вважає, що при визначенні розміру частки у спірній квартирі, яку слід визнати за позивачем, слід виходити із рівності часток подружжя, оскільки як позивачем так і відповідачем не наведено обставин та не подано доказів в їх підтвердження, які б заслуговували на увагу та з урахуванням яких слід було б відійти від рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Зважаючи на те, що право власності позивачки [PERSON] на 12 ідеальної частки у згаданій квартирі фактично не визнається відповідачем [PERSON], право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 12 ідеальної частини квартири [ADDRESS], що є справедливим, законним і таким, що відповідає фактичним обставинам справи способом захисту майнових прав позивача. З огляду на вищевикладене, а також те, що відомості про укладення між сторонами шлюбного договору суду не повідомлені, а також відсутня домовленість щодо часток в спільному майні подружжя, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, майно набуте подружжям під час шлюбу, а отже, виходячи з норми закону, їх частки є рівними, а тому вважає, що вимоги позивача є підставними й такими, що підлягають захисту. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved