Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва № 13951 про право власності на житло від 13.04.1999 року. У вищезазначеній квартирі зареєстровано 4 чоловіка: позивачі, їх син - [PERSON], [INFO], та онука - [PERSON], [INFO]. Позивачі зазначають, що їх син [PERSON] був одружений з жінкою, від шлюбу якого народилася дитина [PERSON], яку він зареєстрував в цій квартирі, і де сам теж зареєстрований, проте не проживає. З часом син розірвав шлюб з колишньою дружиною та одружився з іншою жінкою, в квартирі якої і проживає більше року. Малолітня дитина [PERSON] з її реєстрації в цій квартирі по сьогоднішній день проживає зі своєю матірю [PERSON] за адресою: м. Запоріжжя, вул. Говорухи, б. 22, кв. 8. Відповідач [PERSON], [INFO], не мешкає в цій квартирі з 2017 р. З часу, коли Відповідач покинув квартиру та до теперішнього часу грошові кошти на оплату комунальних послуг він не надає, місце його фактичного проживання їм невідомо. В останній час тарифи на оплату комунальних послуг значно підвищилися, і з кожним місяцем потрібно здійснювати оплату за комунальні послуги. Реєстрація малолітньої дитини в квартирі створює також Позивачам шкоди та незручності. Позивачі мають намір вільно користуватися своєю квартирою, здійснювати оплату за комунальні послуги за фактично проживаючих в квартирі осіб. Позивачі вказують, що вони є пенсіонерами, а оформити субсидію не можуть внаслідок реєстрації в квартирі осіб, які не проживають в ній фактично. На підставі вищевикладеного, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.383-391 ЦК України, ст.150, 155 ЖК України, позивачі просили суд: визнати відповідача та його неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №112 в будинку №43 по вул. Чумаченка у м. Запоріжжя. \~ \~ \~ \~Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2018 р. відкрито провадження по даній справі та призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою суду залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні інтереси, - Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивачі, в особі їх представника [PERSON], підтримали позовні вимоги. Представник позивачів просила задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених в позові, відносно заочного розгляду справи не заперечувала. \~ \~ \~ \~Відповідач, який діє у власних інтересах, та в інтересах його малолітньої дитини [PERSON], як законний представник, в судові засідання повторно не зявився. На зареєстровану адресу проживання відповідача надсилались судові повістки, які повернулись до суду з причини «за закінченням терміну зберігання». З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Причини неявки відповідача суду невідомі. Відзиву на позовну заяву, заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач [PERSON] суду не надавав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що існують всі умови для ухвалення заочного рішення, суд постановив про заочний розгляд справи: за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у Комунарському районі в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, відносно позову не заперечує. Також в заяві зазначено, що Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради не перебуває з жодною зі сторін цього спору у правовідносинах, тому рішення на вплине на права та обовязки даної третьої особи. Представник третьої\~особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, в судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. В письмових поясненнях викладені заперечення цієї третьої особи відносно задоволення позовних вимог про визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення, оскільки це суттєво призведе до порушення права її права на збереження житловим прав. Суд, вислухав пояснення представника позивача, враховуючи думку третіх осіб, викладених в їх письмових поясненнях, дослідивши матеріали цивільної справи та інші докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачі є власниками квартири, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 43, кВ. 112, що підтверджується копією свідоцтва №13951 про право власності на житло, виданим Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради 13.04.1999 р. (а.с. 9). З копій паспортів позивачів (а.с. 7, 8) вбачається, що їх місце проживання зареєстровано за вищевказаною адресою. Відповідно до інформації наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 31.08.2018 р. на запити суду, відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO], б. 43, кв. 112, з 22.04.2003 р., малолітня [PERSON], [INFO], зареєстрована в даній квартирі з 05.08.2015 р. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії 1-ЖС №344714 (а.с. 14) [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO] Допитана в якості свідка [PERSON], в судовому засіданні зазначила, що вона є дружиною відповідача [PERSON]А, який є сином позивачів, останній мешкає з нею за адресою: м. Запоріжжя, вул. Північнокільцева, б. 19, кв. 15, з лютого 2016 р., з цього часу він за місцем реєстрації не мешкає, з власної волі. З аналізу вищезазначених доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач та його малолітня донька були зареєстровані у\~квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 43, кв. 112, зі згоди власників квартири (позивачів по справі), як члени їх родини. Відповідно до [PERSON] від 18.07.2018 року, виданого головою правління ОСББ «Чумаченка 43» [PERSON], [PERSON], 03.03.2015 року не мешкає в квартирі № 112 в б. 43 по вул. Чумаченка у м. Запоріжжі з моменту народження, з 2015 року, [PERSON], [INFO], - з 2017 р. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі\~ст.76 ЦПК України, \~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ Згідно\~ст.\~77\~ЦПК України,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст..\~80\~ЦПК України,\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст.405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Оцінивши в сукупності докази, надані позивачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що останній з власної волі не мешкає за місцем реєстрації понад рік, оскільки фактично постійно мешкає за іншою адресою: м. Запоріжжя, вул. Північнокільцева, б. 19, кв. 15 з гр. [PERSON], яка зі слів останньої є його дружиною. При цьому реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі, що належить позивачам на праві спільної сумісної власності, перешкоджає їм у здійсненні ними права користування та розпорядження належною їм квартирою. Вирішуючи позовні вимоги про визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд керуються наступним. Власник має право на звернення до суду за захистом свого порушеного майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні власністю, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном. Разом з тим, відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст.10). Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8\~Європейської Конвенції\~з прав\~людини і основоположних свобод. Конституція України у ст.47\~ЦК України проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8\~ст.7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до\~ст.\~18\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» держава\~забезпечує право\~дитини на\~проживання в\~таких санітарно-гігієнічних\~та побутових\~умовах,\~що не\~завдають шкоди\~її фізичному\~та розумовому\~розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позивачами не надано належних, достатніх доказів, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], дійсно не проживає у квартирі за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, б. 43, кв. 112, понад рік, без поважних причин. З досліджених судом доказів вбачається, що дитина [PERSON] зі своїм батьком [PERSON], за його новим місцем мешкання, не проживає. Посилання позивачів на те, що малолітня [PERSON] мешкає зі своєю матірю за іншою адресою жодним доказом не підтверджено. Докази, що дитина [PERSON] має інше постійне житло, яке відповідає санітарно-гігієнічним та побутовим умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, суду не надано. На думку суду, на підставі лише [PERSON] складеного головою правління ОСББ, з врахуванням пояснень осіб, які навіть не були допитані в судовому засіданні в якості свідків, не можливо дійти висновку, що малолітня онука позивачів без поважних причин не мешкає в цій квартирі понад рік. Враховуючи вищезазначене, суд з огляду на невідємне право малолітньої [PERSON] на житло приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: partial