Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивачі є співвласниками житлового будинку , який розташований по [ADDRESS] . Вказаний будинок належить їм в рівних частках на підставі договору дарування укладеного 07.10.2005 року з попереднім власником будинку - [PERSON] , яка є матір`ю позивачів. З часу дарування\~ житлового будинку позивачі вважали себе власниками, як вищевказаного будинку, так і земельної ділянки, на якій він розташований. З врахуванням вказаного, вони на протязі часу, що минув з моменту отримання ними в дар будинку, відкрито користувалися, як ним самим, так і земельною ділянкою, без зміни її цільового призначення, тому що обидва зазначені об`єкти нерухомого майна є двома складовими однієї складної речі - садиби, і не можуть бути відокремлені одне від одного без істотного знецінення. Крім того, фізично неможливо використовувати будинок без користування земельною ділянкою, на якій він розташований. [INFO] мати позивачів, [PERSON] , померла. Її спадщину прийняли [PERSON] і [PERSON] , а [PERSON] відмовився від прийняття вказаної спадщини. Під час оформлення спадкових прав на майно померлої матері\~ було встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний належний позивачам житловий будинок, перебуває у власності їхньої матері, що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 622259, виданим 02.02.2010р. на підставі рішення 35 сесії 2 скликання Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 19.01.2010р.. З невідомих причин, мати не повідомила\~ ні про факт її звернення до Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області з питання приватизації землі під будинком, ні про наявність у неї Державного акту на право власності на земельну ділянку. Вказана земельна ділянка не входить до спадкового майна матері, оскільки на ній розташований житловий будинок, який не належить спадкодавцю, і з вказаних підстав у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку нотаріусом позивачам було відмовлено. В той же час здійснити перехід права власності на приватизовану земельну ділянку шляхом укладання та посвідчення договору дарування також неможливо, оскільки оформлення права власності на спірну земельну ділянку можливо тільки за заявою власника: земельної ділянки, тобто їхньої матері, яка померла. Таким чином, на даний час можливість оформлення за позивачами права власності на земельну ділянку в порядку, що діяв на час укладення договору дарування, втрачена. В той же час, позивачі не можуть в повній мірі реалізувати своє право власності на житловий будинок, а саме, право розпорядження майном - житловим будинком, який належить їм на підставі вищезазначеного договору дарування, а відтак вирішити питанні про визнання права на земельну ділянку в інший спосіб, аніж шляхом звернення до суду, неможливо. А тому просять визнати за ними право власності за ними на земельну ділянку в рівних частинах. В суд сторони не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивачі позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, відповідач не заперечує, щодо задоволення позовних вимог позивачів. Відзив на позов\~ до суду не подала. У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ Згідно ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем; ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~ Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому засіданні. \~ Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, згідно договору дарування укладеного 07.10.2005 року з попереднім власником будинку - [PERSON] , яка є матір`ю позивачів, позивачі є співвласниками житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Вказаний будинок належить їм в рівних частках. Дане також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів та Витягом про реєстрацію права власності; ца нерухоме майно (а.с.12-14). Зідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК №622259 виданого 02.02.2010 року Зорянською сільською радою Ружинського району Житомирської області, [PERSON] , на підставі рішення від 19 січня 2010 року 35 сесії 2 скликання Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області є власником земельної ділянки площею 0.25 га, яка розташована в [ADDRESS] , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1825283601:05:002:0005 (а.с.15). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 04.04.2017 року Виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області, [PERSON] померла [INFO] в с.Зоряне Ружинського району Житомирської області (а.с.11). Згідно спадкової справи №57/2017 заведеної приватним нотаріусом Ружинського районного нотаріального округу, щодо майна померлої, [INFO] [PERSON] , спадщину прийняли [PERSON] і [PERSON] , а позивач\~ [PERSON] відмовився від прийняття вказаної спадщини (а.с. Як вбачається з пояснень позивачів, викладених в позовній заяві, під час оформлення спадкових прав на майно померлої матері\~ було встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний належний позивачам житловий будинок, перебуває у власності їхньої матері, що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №622259, виданим 02.02.2010р. на підставі рішення 35 сесії 2 скликання Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 19.01.2010р.. З невідомих причин, мати не повідомила\~ ні про факт її звернення до Зорянської сільської ради Ружинського району Житомирської області з питання приватизації землі під будинком, ні про наявність у неї Державного акту на право власності на земельну ділянку. Вказана земельна ділянка не входить до спадкового майна матері, оскільки на ній розташований житловий будинок, який не належить спадкодавцю, і з вказаних підстав у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку нотаріусом позивачам було відмовлено (а.с.18-19). Частиною 1 ст.181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухом майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельн' ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вим встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійн у ній проживання (ст.380 ЦК України). Згідно ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підзем комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового буд вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законо Враховуючи вищевказане, можна стверджувати, що житловий будинок не може відокремлений від земельної ділянки без його пошкодження або істотного знецін Житловий будинок фактично є складовою частиною земельної ділянки. Згідно ст.377 ЦК України ( в редакції, яка діяла на час укладення договору дар до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою,та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування,то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки,яка необхідна для їх обслуговування. На даний час стаття 377 ЦК України передбачає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно статті 120 ЗК України при набутті права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України , особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику (постанова Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справі № 6-2225цс16). Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. «г» ст.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.907.2004р. № 7 ( із змінами, внесеними Постановою №2 від 18.03.2010р.) де вказано, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельї ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підстав цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007р. № 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірам встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу праві власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалося пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702- VI ( 1702-17). Таким чином, згідно принципу цілісності земельної ділянки із будівлею, яка на ній розташована, суд вважає, що разом із будинком, який позивачам подарувала в їхня мати, до них в рівних частках перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, в тому суд задовільніє позовні вимоги позивачів. Оскільки, відповідач до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позовні вимоги повністю, а суд,

Outcome: approved