Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про виділення часток зі складу земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [INFO] помер їх батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 6,70 га, кадастровий номер 1224583000:01:017:0354, що розташована на території Лозуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. 22.09.2020 року ними було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом по 1/3 частині вище зазначеної земельної ділянки, та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по 1/3 частині за кожною. Відповідач до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину не звертався, ним лише подано заяву про прийняття спадщини. На даний час відповідач самовільно та безпідставно обробляє всю земельну ділянку та вважає себе власником всього майна не зважаючи на їхні майнові права. Відповідач відмовляється від поділу зазначеної земельної ділянки. Відповідно до розробленої технічної документації розмір належних їм часток становить по 2,2333 га, кожному із співвласників в рівних частинах. Просять виділити в натурі [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частини земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка становить площу 2,2333 га, позначену під №2 та №3 на плані поділу земельної ділянки, із загальної площі земельної ділянки 6,7000 га, кадастровий номер 1224583000:01:017:0354, що розташована на території Лозуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області належну їм на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданого 22.09.2020 року, припинивши при такому виділі право спільної часткової власності. Ухвалою П?ятихатського районного суду від 04.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, а справу призначено до підготовчого розгляду. В підготовче судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, кожен окремо подали до суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В підготовче судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити за результатами проведення підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази надані позивачами, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторонами в порядку спадкування за заповітом виданого 22.09.2020 року приватним нотаріусом П`ятихатського районного нотаріального округу Шкуренко В.В. р.н.440 та 445, набуто право спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 6,70 га, кадастровий номер 1224583000:01:017:0354, що розташована на території Лозуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. З дослідженої копії Інформації з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 22.09.2020 року вбачається, що на підставі вказаного Свідоцтва, у встановленому законом порядку зареєстровано право спільної часткової власності на успадковані сторонами 1/3 частини земельної ділянки за [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , і присвоєно кадастровий номер 1224583000:01:017:0354. (а.с.11-12) Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. У ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно копії технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 1224583000:01:017:0354 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розмір належних часток сторонам становлять по 2,2333 га, кожному із співвласників в рівних частинах. (а.с.14-15) Згідно копії рішення №РВ-1201866812021 від 29.03.2021 року позивачу [PERSON] , відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, відповідно до ст.56 Закону України «Про землеустрій», так як у поданій позивачами технічній документації на поділ земельної ділянки відсутня згода третього співвласника тобто відповідача по справі (а.с.13). Згідно положень ч. 1 ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. В той же час, ч. 3, 4 цього Кодексу учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. При цьому, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється ч.2 ст. 367 ЦК України. Як вбачається з Схеми поділу земельної ділянки, розташованої на території Лозуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області з кадастровим номером 1224583000:01:017:0354 , що реальний виділ такої можливий, шляхом реального поділу її на три окремі земельні ділянки розміром, який відповідає часткам сторін (а.с.15). Відповідно до ч. 4 ст. 355, ч. 1 ст. 356, ст. 367 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. У відповідності до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 86 Земельного Кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з зазначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Як зазначено в ч. 1 ст. 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Постановою Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено порядок захисту права власності на землю. Зокрема в п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 вказано, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Судом встановлено, що у сторін виникають суперечності щодо методів господарювання на належній їм земельній ділянці, а дійти згоди в позасудовому порядку відносно поділу в натурі такої не можуть, що підтверджено поданим позовом до суду та матеріалами справи. Дослідивши докази по справі, як кожен окремо так їх в сукупності, враховуючи вище викладені обставини, а також те, що на даний момент сторони не досягли згоди щодо користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в їх спільній частковій власності, а це в свою чергу, перешкоджає позивачам, як співвласникам такої, вільно володіти та розпоряджатися нею, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з виділенням як позивачам так і відповідачу по 1/3 частині спірної земельної ділянки згідно варіанту поділу такої. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відсутні будь які підтверджуючі документи пов`язані із наданням правової допомоги у встановленому законом порядку адвокатом чи представником (іншим фахівцем), а надано лише квитанції про сплату позивачами судового збору у розмірі 908,00 грн. кожною, тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачам необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору кожній, сплаченого при поданні позову, що становить по 454 гривні 00 коп. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved