Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне.[INFO] у віці 84 років її матір померла [PERSON], яка була зареєстрована та постійно проживала з нею та членами її сім'ї у своєму приватному домогосподарстві в [ADDRESS], яке відносилось до категорії дворів робочого типу, що і являється спадковим майном. Чоловік [PERSON] який також являвся батьком позивачки - [PERSON], помер [INFO]. Будинок побудований її батьками у шлюбі, зареєстрованому 15.05.1947 року виконкомом Байраківської сільської ради, актовий запис №3. На момент смерті батька з ним проживала матір, яка прийняла спадщину після нього шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. За життя [PERSON] 19.09.2001 року склала заповіт №50, яким заповіла на користь позивачки на випадок своєї смерті все своє майно, який на день смерті не змінений та не скасований. Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті являються позивачка та треті особи. З них лише позивачка прийняла спадщину шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріуса, а отже спадкування проводиться по заповіту. Треті особи на момент смерті [PERSON] проживали та були зареєстровані окремо від неї та до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталися. Нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів необхідних для вчинення нотаріальних дій. Просила суд визнати за нею право приватної власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 84,40 кв.м., у т.ч. житловою площею 49,00 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. літ. «В», «Г», погребу літ. «ПГ» в порядку спадкування за заповітом після смерті матері та на господарські споруди вказаного житлового будинку воріт №1 та огорожі №2 в порядку набуття. Позивач в судовому засіданні дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просила задовольнити. Також пояснила, що вона переїхала жити до спадкового домогосподарства, де і була зареєстрована разом зі своєю сім'єю з 1991 року. До тих пір мати проживала сама. На день смерті батька, з ним проживала мати, яка прийняла спадщину після нього. Представники позивача просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав наведених у позові. Треті особи без самостійних вимого щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони спадщину не приймали та не претендують на спадкове майно своїх батьків. Заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] та [PERSON] 15.05.1947 року уклали шлюб зареєстрований виконкомом Байраківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, актовий запис №3 (а.с.13). Ними був побудований житловий будинок, який згідно даних книг погосподарського обліку Байраківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області станом 1981 рік, збудований 1956 року (а.с.51-52). Згідно облікової картки об'єкта погосподарського обліку станом на 2011-2015 роки, номер об'єкта погосподарського обліку [NUMBER], дане домоволодіння розташоване в [ADDRESS]. Головою домогосподарства записана [PERSON] (а.с.50). Дане господарство не відносилося до категорії колгоспного двору (а.с.17). Згідно ст. 125 Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 р. який діяв на момент будівництва домоволодіння, майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належать обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках (ст.61-65 ЦК УРСР). Згідно даних норм, вказаний житловий будинок належав на праві спільної власності забудовникам в рівних частках по ? частці. [INFO] помер [PERSON] (а.с.46), внаслідок чого відкрилась спадщина на його ? частку спірного житлового будинку. В період відкриття спадщини, відносини спадкування регулювалися нормами ЦК УРСР від 18.07.1963 року (надалі - ЦК УРСР), для врегулювання яких підлягають застосуванню норми цього кодексу. Даний кодекс передбачав спадкування за законом та за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст. 524 ЦК УРСР). Ніхто зі спадкоємців першої черги за законом не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим спадкова справа на спадкове майно останнього не заводилась, що підтверджується Інформаційною довідкою №44206270 від 16.06.2016 року (а.с.78), листом № 261/01-17 від 06.07.2016 року Державного нотаріального архіву Чернівецької області (а.с.84) та листом Глибоцької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області №273/01-16 від 21.07.2016 року (а.с.86). Так як [PERSON] заповіту не складав, спадкування проводилось за законом. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. В судовому засіданні судом встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] являлися: дружина останнього [PERSON], 1925 р.н. та їхні діти а саме: позивач, треті особи а також [PERSON] 1960 р.н., [PERSON], 1962 р.н. та [PERSON] 1963 р.н. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийняття спадщини визначається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця. Ст.549 ЦК УРСР визначає 2 способи прийняття спадщини: 1) шляхом подачі заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, та 2) шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні були вчинятись протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] являється єдиною зі спадкоємців, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Байраківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області № 1974 від 09.11.2016 року. Факт прийняття нею спадщини також підтверджується поясненнями позивачки та третіх осіб. Так як інших спадкоємців крім [PERSON] які б прийняли спадщину та які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні [PERSON] немає, вона успадкувала ? частку спадкового житлового будинку свого чоловіка. [INFO] у віці 84 року померла [PERSON] (а.с.10). З нею на момент смерті постійно проживали у спадковому будинку та булі зареєстровані: донька - [PERSON], 1955 р.н., зять [PERSON], 1947 р.н., онук [PERSON], 1981 р.н. та невістка [PERSON], 1984 р.н. За життя остання, на випадок своєї смерті, згідно складеного нею 19.09.2001 року заповіту №50, заповіла на користь позивачки все своє майно з чого воно б не складалось і все що належить їй по закону на день смерті, який не змінений та не скасований (а.с.9). Заповідач за життя у встановленому законом порядку не оформила право власності на успадковане нею ? частку житлового будинку свого чоловіка. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи № 35/2016 заведеної відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено наступне. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] являються позивачка та треті особи. Позивачка прийняла спадщину після смерті своєї матері шляхом постійного проживання зі спадкодавцем в одному будинку на час відкриття спадщини (а.с. 58). Треті особи не зверталися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та на спадкове майно своєї матері не претендують. Так як на користь позивачки складений заповіт та остання прийняла спадщину у встановленому законом порядку, спадкування проводиться по заповіту. Нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, мотивуючи відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с. 15). Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції»). Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5, документами погосподарського обліку є (форми первісного обліку для сільських рад народних депутатів форма №1) «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Запис [PERSON] в книзі погосподарського обліку в якості голови двору підтверджує факт належності домогосподарства під [ADDRESS], саме їй (а.с. №84). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що остання за життя у встановленому законом порядку набула право власності на ? частику спірного житлового будинку та до неї перейшло право власності в порядку спадкування після смерті свого чоловіка на іншу ? частку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], дане домоволодіння складається з: житлового будинку літер «А» загальною площею 84,40 кв.м., в тому числі житловою площею 49,00 кв.м., господарських будівель та споруд: літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. літ. «В», «Г», погребу літ. «Пг», воріт № 1 та огорожі № 2. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель і споруд, житловий будинок, літня кухня, сараї та погреб побудовані до 05.08.1992 року, що згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна не є самочинним. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями, що побудовані до 05.08.1992 року, а позивач в свою чергу прийняв спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, у зв'язку з чим слід визнати за позивачкою право власності на спадковий житловий будинок та господарські будівлі. Позивачка також просила визнати за ним право приватної власності на господарські споруди: ворота №1 та огорожа №2 розташовані по [ADDRESS], в порядку набуття. Не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Господарські (присадибні) споруди - це земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій, до яких належать колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо та прибудови до них; Згідно даних технічного паспорта на індивідуальний (садибний) житловий будинок [ADDRESS], господарські споруди: ворота №1 та огорожа №2, побудовані 2010 року та являється самочинно збудованими. Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч.1 ст.376 ЦК об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Відповідно до п.д) ч.1 ст.90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі та споруди. При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (ч. 1 ст. 376 ЦК) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (чч.3, 5 ст.376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. За змістом зазначених роз'яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із чч. 3, 5 ст.376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (стст.1216, 1218 ЦК). Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Так, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також слід зазначити, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України). Дане роз'яснення закріплено у п.14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Матеріали справи не містять будь-яких даних про звернення позивачки до органів місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію самочинних побудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні. Позивачка не надала суду документів, які б підтвердили набуття нею чи спадкодавцем право власності чи користування земельною ділянкою під житловим будинком який входить до складу спадщини, надання земельної ділянки під забудову. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання право власності на самочинно збудовані господарські споруди, а саме воріт №1 та огорожі №2.

Outcome: partial