Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивачі звернулися до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 426 980,90 грн., три відсотки річних в розмірі 28 426,40 грн., а також моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.; стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції в розмірі 150 586,05 грн., три відсотки річних в розмірі 14 331,36 грн., а також моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 04.06.2017 між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики на суму 14300 доларів США на строк до 31.08.2018, про що відповідач надав власноручно написану розписку. Крім того, 25.08.2016 між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики на суму 5000 доларів США на строк до 25.08.2017, про що відповідач надав власноручно написану розписку. У зазначений строк відповідач коштів не повернув, а тому просить стягнути борг в примусовому порядку, а також три відсотки річних та інфляційні втрати. Крім того, внаслідок порушення відповідачем умов договорів позивачам спричинено моральну шкоду, яка полягає в погіршенні стану здоров`я, перебування в стресовому стані, погіршення самопочуття. Моральну шкоду оцінюють до суми 5000 грн. кожен, які також просять стягнути з відповідача. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 22.10.2020. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.32), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Інтереси позивачів представляв адвокат Давидов О.А. і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача з їх правами і обов`язками. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.01.2021. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач [PERSON] приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноваженого представника. Позивач [PERSON] - в собі представника. Відповідач, як вбачається, не скористався своїм правом надати пояснення чи відзив. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач [PERSON] , його повноважний представник - адвокат Давидов О.А., який одночасно представляє інтереси позивача [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 04.06.2017 між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики на суму 14300 доларів США на строк до 31.08.2018, про що відповідач надав власноручно написану розписку, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.17). Крім того, 25.08.2016 між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики на суму 5000 доларів США на строк до 25.08.2017, про що відповідач надав власноручно написану розписку, копія якої також долучена до матеріалів справи (а.с.16). Оригінали розписок оглянуто в судовому засіданні. Відповідно до доводів позивачів, у зазначений строк відповідач коштів не повернув. Маючи намір стягнути заборгованість в примусовому порядку, а також з метою відшкодування спричиненої моральної шкоди позивачі звернулись до суду з цим позовом. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі яка розглядається надані відповідачем розписки містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договорів позики. Розписки містять дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів, а також дати їх повернення. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачам не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 14 300 доларів США на користь позивача [PERSON] та 5000 доларів США на користь позивача [PERSON] суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Крім того, слід визнати обґрунтованою та задовольнити вимогу про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, за правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні не здобуто доказів про виконання відповідачем грошового зобов`язання, а тому, останній зобов`язаний сплатити три відсотки річних за весь період прострочення. Що ж стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат, в її задоволенні належить відмовити. Так, за змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Під час розгляду цивільної справи № 752/10525/16-ц (постанова від 22.06.2020) Верховний Суд вказав, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. У справі яка розглядається заборгованість виражена в іноземній валюті, внаслідок чого інфляційні втрати стягненню не підлягають. Під час розгляду справи № 464/3790/16-ц (постанова від 16.01.2019) Велика Палата Верховного Суду вказала, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З метою правильного розуміння суті цього рішення суд не буде зазначати гривневого еквіваленту заборгованості за договорами позики, яка виражена в доларах США. Як наслідок, суд проведе перерахунок трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання саме в іноземній валюті. Так, заборгованість відповідача перед позивачем [PERSON] становить 14300 доларів США, а період прострочення - 810 днів. Отже, розмір трьох відсотків річних становить 952,03 долари США (14300 * 3 % / 365 * 810 = 952,03). Відносно позивача [PERSON] , то розмір заборгованості відповідача становить 5000 доларів США. За період прострочення з 25.08.2020 по 19.10.2020, тобто за 55 днів розмір трьох відсотків річних становить 22,60 доларів США. Як і у випадку із стягнення самої заборгованості, суд стягує зазначені суми саме в іноземній валюті. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, в її задоволенні слід відмовити. Згідно приписів ст. 611 ЦПК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки договорами не передбачено права позикодавців на стягнення моральної шкоди, чого також не передбачено нормами закону, які регулюють правовідносини у сфері позики, дана вимога не підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача [PERSON] належить стягнути судовий збір в розмірі 5731,64 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 28). При визначенні такого розміру судового збору суд підсумував загальний розмір задоволених позовних вимог, після чого визначив еквівалент цієї суми відповідно до національної валюти згідно офіційного курсу НБУ на момент звернення до суду. На підставі наведеного та

Outcome: partial