Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із даним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду, в якому просили суд: витребувати матеріали кримінального провадження №42018021220000074 від 15 листопада 2018 року. Кримінальне провадження за ЄРДР №42018021220000074 від 15 листопада 2018 року закрити без реабілітуючи підстав; стягнути за рахунок державного бюджету солідарно на користь [PERSON] та [PERSON] завдану Ямпільським райапаратом Державного Політичного управління УССР, Могилів-Подільською Прокуратурою та Особовою Нарадою Колегії Головного Політичного управління УРСР майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 2087281,33 грн. та в рахунок відшкодування частини моральної (немайнової) шкоди 500 000,00 грн., загальною сумою - 2 587 281,33 грн.; з метою проведення подальших пошуків для визначення долі [PERSON] після 1937 року встановити, що [PERSON] 1882 року народження та [PERSON] є одна й та ж сама особа. Визнати датою смерті [PERSON] осінь 1937 року. Ухвалою судді від 17 січня 2020 року прийнято до свого провадження, направлену за підсудністю з Ямпільського районного суду Вінницької області справу, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 06 липня 2020 року до суду надійшла заява позивачів про уточнення назви відповідача та висновок № 29/2020/02/20 від 09 квітня 2020 року. 15 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив, а 27 жовтня 2020 року відповідь на відзив. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті. Вислухавши позивачів, які в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити, встановивши, що представник відповідача будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з`явився, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Вимоги позову щодо закриття кримінального провадження № 42018021220000074 від 15 листопада 2018 року за реабілітуючими підставами є такими, що задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ч. 7 ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (надалі також - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у ст. 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Отже, стосовно вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданою спадкодавцю позивачів [PERSON] органами дізнання, слідства, прокуратури та суду, суд встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Відповідно до архівних довідок № 07-224/5, № 07-227/5, виданих 28 серпня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації, у документах колишнього УКДБ у Вінницькій області є слідча справа за 1932 рік на [PERSON] , 1882 року народження, українця за національністю, уроженця та мешканця с. Цекинівка Ямпільська району Вінницької області. Також, у зазначених довідках вказано, що заарештований 28 березня 1932 року за звинуваченням, передбаченим ст. 54-10, 56-24 КК УСРР. Постановою Особливої Наради при Колегії ДПУ УСРР від 13 травня 1932 року засуджений до 3 років вислання в Казахстан. Подальша доля невідома. Висновком прокурора Вінницької області від 28 грудня 1989 року [PERSON] реабілітовано (Том І а.с. 15-16). Згідно з архівними довідками № 07-225/5, № 07-228/5, виданими 28 серпня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації, у документах колишнього УКДБ у Вінницькій області є слідча справа за 1937-1938 роки на [PERSON] , 1887 року народження, українку за національністю, уроженку та мешканку с. Цекинівка Ямпільська району Вінницької області. Склад сім`ї на час арешту: дочки [PERSON] , 24 року, [PERSON] , 18 років, [PERSON] 16 років. Також, у зазначеній довідці вказано, що заарештована 01 листопада 1937 року за звинуваченням, передбаченим ст. 20, 54-1 «а» КК УСРР. Постановою наркома внутрішніх справ СРСР і Прокурора СРСР від 21 грудня 1937 року засуджена до розстрілу. Розстріляна 02 січня 1938 року у місті Вінниця. Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду УРСР від 31 жовтня 1964 року [PERSON] реабілітована посмертно (Том І а.с. 17-18). У відповідності до довідки № 07-223/5, виданої 28 серпня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації, у документах колишнього УКДБ у Вінницькій області є слідча справа за 1938 рік на [PERSON] , [INFO] , українку за національністю, уроженку та мешканку с. Цекинівка Ямпільська району Вінницької області. Склад сім`ї на час арешту: самотня. Також, у вказаній довідці вказано, що заарештована 21 лютого 1938 року за звинуваченням, передбаченим ст. 54-1 «а», 56-10 КК УСРР. Постановою УДБ МВ НКВС від 04 травня 1938 року справа на [PERSON] припинена в ході слідства (Том І а.с. 19). У довідці № 07-2930/7, виданій 06 вересня 2018 року Державним архівом Вінницької області Вінницької обласної державної адміністрації зазначено, що у книзі актових записів про шлюб громадян по с. Цекинівка Ямпільського району Вінницької області за 1939 рік є актовий запис № 18 від 14 липня 1939 року про одруження такого змісту: Наречений: [PERSON] (так у документі), 27 р., українець, першим шлюбом, наречена: [PERSON] (та у документі), 26 р., українка, розлучена, другим шлюбом. Прізвище після шлюбу: він - [PERSON] , вона - [PERSON] . Таким чином, позивачі вказують на доведеність факту притягнення заздалегідь невинної особи [PERSON] до кримінальної відповідальності способом утворення штучних доказів уповноваженою від імені держави службовою особою. Поряд із цим, у відповідності до повідомлення прокуратури Вінницької області № 04/2/2-182-18 від 19 листопада 2018 року за підписом першого заступника прокурора області Нікітчина Р. прокуратурою області відомості за повідомленнями [PERSON] та [PERSON] про злочин від 26 жовтня 2018 року, які надійшли з Генеральної прокуратури України, щодо вчинення кримінального правопорушення правоохоронними органами за фактом притягнення завідомо невинних осіб до кримінальної відповідальності та з інших питань розглянуто. Могилів-Подільською місцевою прокуратурою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами його розгляду 15 листопада 2018 року внесені відомості за № 42018021220000074 та № 42018021220000073 за фактами незаконного притягнення у 1932-1937 роках головою Цекинівської сільської ради [PERSON] та іншими до кримінальної відповідальності [PERSON] та його дружину [PERSON] , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372 КК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Таким чином, аналізуючи дану норму, можна прийти до висновку, що у визначених правових підставах відшкодування шкоди, визначальною ознакою яких є незаконність дій посадових осіб. Відповідно до ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 3) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Отже, Закон № 266/94-ВР передбачає певні випадки і підстави для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише при наявності вказаних вище підстав. Наряду із зазначеним, до позовної заяви позивачами додано витяг з розрахунку для компенсації вартості відібраного майна та суми відшкодування втрати економічного інтересу, в якому міститься перелік відібраного та проданого майна. Проте, позивачами не надано жодного належного доказу, який би підтверджував наявність такого майна та його втрату. Поряд із цим, позивачами не надано доказів щодо розподілу масиву спадкового майна за померлим [PERSON] , якому належало майно за втрату якого позивачі просять відшкодувати шкоду, завдану органами дізнання, слідства, прокуратури та суду. Також, слід зазначити, що дані правовідносини не допускають правонаступництва. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт завдання матеріальної шкоди позивачам у визначеному ними розмірі, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, суду згідно ч. 2 ст. 372 КК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В свою чергу, на позивачів покладено обов`язок обґрунтовувати, чим підтверджується факт заподіяння їм моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Основним доказом, який покладений в основу встановлення наявності у позивачів моральної шкоди та встановлення її розміру є висновок № 29/2020/02/20 експерта - психолога [PERSON] (Том І а.с. 76-244). Слід зазначити, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Частина 1 ст. 72 ЦПК України визначає, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Поряд із цим, згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. У випадку проведення експертизи на замовлення учасника справи у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (ч. 5 ст. 106 ЦПК України). Водночас згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експерта може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експерта наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засідання виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи /суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Окрім того, приходячи до висновку, що вимоги позову в частині відшкодування моральної шкоди враховано, що суду на надавалися докази того, що вказана особа, яка зробила висновок психологічного дослідження, є судовим експертом та попереджався про кримінальну відповідальність відповідно до ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок. Питання про призначення судової психологічної експертизи в ході судового розгляду перед судом не порушувалось. Натомість позивачам було роз`яснено їх право на заявлення клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, п. 29). Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд вважає, що позов в частині відшкодування моральної шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, суду згідно ч. 2 ст. 372 КК України є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Вимоги позову щодо визнання датою смерті [PERSON] осінь 1937 року також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому є такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed