Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області 23.12.2015 року з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій зазначає, що 03 вересня 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них не склалося та з червня 2015 року сімейні стосунки припинено, спільного господарства не ведуть та спільного бюджету не мають. Н даний час дитині вже виповнилось 6 років, вона відвідує дитячий садок та розвиваючи гуртки, існує певний перелік покупок, необхідний для щоденного забезпечення дитини. Відповідач інколи надає матеріальну допомогу на утримання доньки, але цей розмір визначає на власний розсуд, що не відповідає мінімуму необхідному для дитини. Позивачка просить суд стягувати щомісячно з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмову заяву у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити, проводити розгляд справи у її відсутності за присутності її представника - [PERSON], яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.28) У судове засідання з'явилась представник позивача [PERSON], яка діє на підставі письмової довіреності (а.с.29). Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, доповнивши їх тим, що позивачу відомо про наявність в відповідача дитини від першого шлюбу та стягнення з нього на її користь аліментів у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але це не повинно впливати на розмір аліментів на другу дитину, оскільки діти повинні бути забезпечені батьком на рівних умовах і стягнення з відповідача аліментів в такому розмірі на утримання другої дитини не погіршить матеріальне становище батька, оскільки його заробітна плата є значною та дозволяє саме таке забезпечення дітей без погіршення свого матеріального стану. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності за присутності його представника за договором про надання правової допомоги - адвоката Галька Назара Олександровича, з заяві також відповідач зазначив, що позовні вимоги визнає частково в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (а.с.32). У судове засідання з'явився представник відповідача - адвокат Галька Назар Олександрович, який діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.33, 34). Представник відповідача не заперечує проти задоволення позову щодо стягнення з відповідача аліментів на користь позивача але лише в розмірі 1/6 частини доходів відповідача. В обґрунтування своїх заперечень проти задоволення вимог в повному обсязі зазначив на те, що відповідач [PERSON] має дитину від першого шлюбу, на користь якої сплачує аліменти в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менш 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину певного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття і ця обставина повинна бути врахована судом. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилались позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків: Згідно із свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданого 25 жовтня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, 03 вересня 2005 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №305 (а.с.5). Згідно із свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 03 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, [INFO] року у подружжя (сторін по справі) народилась донька - [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис №619 та батьком зазначено відповідача [PERSON] (а.с.4). Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 09 квітня 2004 року (а.с.35) з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO] (а.с.36) в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітну щомісячно починаючи з 04.03.2004 року та до досягнення дитиною повноліття. Зазначене стягнення з відповідача аліментів проводиться в примусовому порядку, що підтверджується довідкою з місця роботи № 124-20 від 12.02.2016 року (а.с.37). Згідно з довідкою про заробітну плату та інші доходи №124-21 від 12.02.2016 року, виданою на підприємстві де працює відповідач (а.с.38), він має достатній рівень заробітної плати для забезпечення дітей на рівних умовах. Відповідач та його представник - адвокат Галька Н.О., заперечуючи проти задоволення вимог в повному обсязі, вказував на наявність у нього зобов'язань по утриманню старшої дитини від іншого шлюбу у вигляді аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку, у зв'язку з чим він погоджується сплачувати аліменти на молодшу дитину тільки в розмірі 1/6 від його заробітку, що буде складати близько 2000 грн. та вважає таку суму достатньою, враховуючи вік дитини. Таким чином, на його думку, сума на утримання доньки буде складати не менше суми необхідної для прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде достатньо для його молодшої дитини. Однак, частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Враховуючи всі вивченні судом обставини, суд вважає, що відповідач [PERSON] має можливість виплачувати позивачці аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, при складанні часток розміру аліментів, що вже стягується з відповідача на користь його доньки [PERSON] [INFO] - 1/4 та розмір частки яку позивач по справі просить стягнути з відповідача на утримання доньки [PERSON] [INFO] - 1/4, буде становити 50 % (відсотків) від заробітку (доходу) відповідача, що не перевищує максимального розміру аліментів встановлений ст.128 КЗпП України та ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження». Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що він не може сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) та того, що це погіршить його матеріальне становище. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, згідно із змістом ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним погіршенням матеріального становища платника аліментів матір він може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів, і таке погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни розміру їх присудження, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, оскільки визначений розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону та обов'язку батьків утримувати своїх дітей. Крім того, згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у правах про стягнення аліментів. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду, фізичною особою, позовної заяви немайнового характеру, розмір ставки судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved