Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області Територіального сервісного центру МВС №0541 про визнання правочину щодо відчуження майна недійсним. Позов мотивований тим, що 29.04.2011 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , однак, спільне життя у них не склалося та в результаті чого шлюб між ними був розірваний за рішенням суду 15.06.2020 року. Під час шлюбу та за спільні кошти подружжям було придбано майно, що є спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобілі, а саме: марка MERCEDES,\~модель CLS\~320,\~номерний знак\~ [NUMBER] ;марка AUDI,\~модель А8,\~номерний знак\~ [NUMBER] ;марка TOYOTA,\~модель SIENNA,\~номерний знак\~ [NUMBER] ;марка AUDI,\~модель А8,\~номерний знак\~ [NUMBER] ;марка TOYOTA,\~модель CAMRY,\~номерний знак\~ [NUMBER] .\~На даний\~час між\~позивачкою та\~відповідачем [PERSON] \~існує спір\~щодо поділу\~спільного майна\~подружжя.Під час розгляду даної справи про поділ майна подружжя, позивачці стало відомо, що автомобіль\~марки TOYOTA,\~модель SIENNA,\~номерний знак\~ [NUMBER] ,\~який є\~спільною сумісною\~власністю із\~ [PERSON] \~відчужено на\~користь іншої\~особи \~ [PERSON] .При цьому дане відчуження відбулося без відома і без письмової згоди позивачки. За таких обставин, позивачка вважає, що зазначений правочин щодо відчуження автомобіля повинен бути визнаний недійсними, оскільки, укладений без її письмової згоди та відносно майна, яке є цінним та придбане за спільні кошти. Вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, та позивачка не надавала згоди на реалізацію автомобіля, тому він є недійсним. Враховуючи викладене, [PERSON] просила суд визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 12.08.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. У порядку забезпечення доказів по справі, ухвалою суду від 31.07.2020 року судом зобов`язано\~Регіональний сервісний\~ центр\~МВС \~у Вінницькій\~області Територіального\~сервісного центру\~МВС №0541\~ надати\~правовстановлюючі документи\~ на\~автомобіль \~марки TOYOTA,\~модель SIENNA,\~номерний знак\~ [NUMBER] ,\~та належним\~чином завірені\~ копії\~матеріалів документів,\~що були\~підставою для\~перереєстрації/зняття\~з обліку\~автомобіля \~марки TOYOTA,\~модель SIENNA,\~номерний знак\~ [NUMBER] \~з громадянина\~ [PERSON] \~на [PERSON] .\~ Ухвалою суду від 17.12.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про об`єднання в одне провадження цивільних справ № 127/16295/20, № 127/16303/20, № 127/16314/20, № 127/16319/20, № 127/16323/20 відмовлено. Ухвалою суду від 14.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Після закриття підготовчого провадження 14.01.2021 року,18.02.2021 року представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про призначення експертизи, залучення до участі у справі співвідповідача та допит свідка. Свої клопотання аргументував тим, що в порядку забезпечення доказів судом було витребувано з ТСЦ МВС № 0541 докази по справі, з якими представник не був ознайомлений на день засідання, яке відбулося 14.01.2021 року, і після ознайомлення з ними виникла підстава для звернення до суду з даними клопотаннями та з уточненням позовних вимог. Суд звертає увагу, що витребовуванні за клопотанням позивача докази надійшла на адресу суду 26.08.2020 року. [PERSON] зверталася до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи 29.10.2020 року та 15.01.2021 року, і ознайомилася з матеріалами справи 18.01.2021 року (а.с.64, 126). Таким чином, у період з надходження до суду вищевказаний доказів 26.08.2020 року до судового засідання 14.01.2021 року, у позивачки було достатньо часу для ознайомлення із матеріалами справи, однак, позивачка не скористалася наданим їй правом. За таких обставин, оскільки клопотання про призначення експертизи, залучення до участі у справі співвідповідача та допит свідка були подані представником позивача після закриття підготовчого провадження, Ухвалою суду від 30.11.2021 року в задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі автотоварознавчої експертизи відмовлено. Ухвалою суду від 30.11.2021 року в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача відмовлено. Ухвалою суду від 30.11.2021 року, в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про допит у якості свідка відповідача [PERSON] відмовлено. У свою чергу з приводу уточнення позовних вимог представником позивачки, після закриття підготовочого засідання суд зазначає наступне. Згідно положень п. 3 ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у підготовчому засіданні суд: у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги. Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли в рамках конкретного позовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) захоче скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги. Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Таким чином, законодавцем визначено право позивача змінювати предмет позовних вимог, як складову матеріально-правової вимоги позивача до відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Виходячи з вищевикладеного, складовими частинами позову є предмет, підстава, зміст. Як вбачається предметом спору у цій справі у первісній редакції позовної заяви були позовні вимоги про: визнання недійсним правочин щодо відчуження автомобіля марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] . У подальшому після закінчення судом підготовчого провадження у справі представник позивачки [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позову, в якій просив: визнати недійсним договір комісії від 23.04.2020 року № 1967, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] з моменту укладення та визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 23.04.2020 року № 7594/20/1967, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] з моменту укладення. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для прийняття письмових пояснень у вигляді уточнення позовних вимог від 18.02.2021 року, оскільки, за змістом поданої до суду заяви позивач здійснив заміну одних позовних вимог іншими та доповнив позов новими вимогами, тобто змінив предмет позову, крім того дана заява подана після закриття підготовчого провадження. В судове засідання, 30.11.2021 року, позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не відомо. Суд звертає увагу, що представником позивача [PERSON] неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи та призначення судового засідання в режимі відеоконференції, що зумовлювало затягування розгляду справи. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Від [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив на позовну заяву відповідачем не надавався. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суду не повідомлено. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі. Відповідно до положень частин 1-3, 5 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність сторін. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази в їхній сукупності, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що у період з 29.04.2011 по 15.06.2020 позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/9259/20, яким цей шлюб було розірвано ( а.с.10). З інформаційної довідки №31/2/0541-К29 від 10.07.2020 вбачається, що на звернення [PERSON] ТСЦ МВС №0541 надано інформацію, що за [PERSON] не зареєстровані транспортні засоби, які вказані у запиті. Та надано інформацію, що транспортний засіб марки MERCEDES, модель CLS 320, номерний знак [NUMBER] 06.04.2017 року знятий з обліку, та 12.07.2017 року зареєстрований за новим власником [PERSON] ; транспортний засіб марки AUDI, модель А8, номерний знак [NUMBER] 16.08.2018 року перереєстровано на нового власника [PERSON] ; транспортний засіб марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] 13.05.2020 року перереєстровано на нового власника [PERSON] ; транспортний засіб марки AUDI, модель А8, номерний знак [NUMBER] 13.05.2020 року перереєстровано на нового власника [PERSON] ; транспортний засіб марки TOYOTA, модель CAMRY, номерний знак [NUMBER] - 05.02.2019 року перереєстровано на нового власника [PERSON] (а.с.8-9). Судом встановлено, що предметом даного спору виступає перереєстрація транспортного засобу марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] . Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , транспортний засіб марки TOYOTA, модель CAMRY, номерний знак [NUMBER] з 11.04.2019 року був зареєстрований за [PERSON] (а.с.38-39) Як вбачається з Договору комісії № 1967 від 23.04.2020 року, ФОП [PERSON] та [PERSON] підписали даний договір про те, що Комісіонер (ФОП [PERSON] ) зобов`язується за дорученням Комітента ( [PERSON] ) за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки TOYOTA, модель CAMRY, номерний знак [NUMBER] , за ціною 49\~000,00 грн. (а.с.35-36) Відповідно до Договору купівлі-продажу №7594/20/1967 від 23.04.2020 року, суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю, на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, в ГСЦ МВС за реєстраційним № 7594 від 19.06.2018 року ФОП [PERSON] (продавець) передав у власність [PERSON] (покупець) транспортний засіб марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] (а.с.32-33) 12.05.2020 року [PERSON] звернувся до начальника ТСЦ №0541 із заявою № 261094972 про перереєстрацію транспортного засобу марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] (а.с. 30-31). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2011 по 15.06.2020,\~\~ 11.04.2019\~\~ набули у власність автомобіль марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] , VIN код: [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] , VIN код: [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Проте, за результатом аналізу змісту позовних вимог, пред`явлених позивачкою до відповідачів, суд зазначає наступне. За положенням частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Верховний Суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка наведена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 638/12249/17 (провадження 61-38620св18). Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Судом встановлено, що Договір комісії № 1967 від 23.04.2020, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] та в подальшому Договір купівлі-продажу №7594/20/1967 від 23.04.2020 за яким ФОП [PERSON] відчужив транспортний засіб марки TOYOTA, модель SIENNA, номерний знак [NUMBER] [PERSON] вчинений при відсутності спору про поділ майна в судовому порядку між позивачкою та [PERSON] , оскільки провадження у справі про поділ майна подружжя як вказує сама позивачка відкрито 11.06.2020 року, а тому вказане майно вибуло з володіння за волею власника, яким на той момент був [PERSON] . В подальшому спірний транспортний засіб був відчужений [PERSON] за договором купівлі - продажу, тобто останній, придбаваючи його, став добросовісним набувачем цього майна. Суд не бере до уваги твердження представника позивача, що [PERSON] знав про те, що позивачка [PERSON] не дає згоду на продаж транспортного засобу, оскільки даний факт не підтверджений належними та допустими доказами. В рішенні суду №127/17247/20, на яке посилається представник позивачки не вказано, що [PERSON] було відомо про небажання позивачки провадавати автомобіль. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з викладеного, враховуючи наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі та ненадання позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність дій відповідачів (контрагентів) при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнання оспорюваного договору купівлі - продажу недійсними. Разом з тим, при розгляді спорів про поділ спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивачки [PERSON] на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 755/20923/14-ц . Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed