Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя до відповідача [PERSON] , де третьою особою на стороні позивачки виступає [PERSON] , де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає Новодністровська міська рада Чернівецької області, посилаючись на те, що 10.03.2009 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідач є іноземцем, громадянином Сирійської Арабської Республіки і має тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні. Зазначає, що з травня 2018 року шлюбні відносини між ними припинено, син знаходиться на її вихованні та матеріальному утриманні. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.08.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Позивачка стверджує, що ще до знайомства із відповідачем, 20.08.2001 року нею та її дітьми від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності була набута квартира [ADDRESS] , яка складалася з двох кімнат, загальною площею 49,60 кв.м., в тому числі житловою площею 29,60 кв.м. Квартира набута на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду при виконкомі Новодністровської міської ради, згідно з розпорядженням №9 від 20.08.2001 року, право власності зареєстровано 29.08.2001 року в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №5, стор. №147, за реєстровим №43. Вказує, що вони з відповідачем познайомились в 2007 році через мережу Інтернет, а після приїзду відповідача в Україну зареєстрували шлюб та почали спільно проживати у квартирі в м.Новодністровськ, співвласниками якої були вона та її діти від першого шлюбу. Зазначає, що після того, як вона дізналась, що вагітна, вони з відповідачем почали планувати переїзд в інше місто або за кордон, оскільки відповідач не мав офіційних документів, тому не мав змоги отримувати дохід в м.Новодністровськ для утримання сім`ї. Позивачка стверджує, що для можливого продажу квартири в м.Новодністровськ, її син [PERSON] надав їй 15.04.2009 року довіреність. Згодом у відповідача закінчився термін перебування в Україні, в результаті чого він повернувся в Сирію і розмови про продаж квартири припинилися, в Україну відповідач повернувся в серпні 2009 року. Вказує, що відповідач, після народження сина, продовжував наполягати на переїзд в Росію до її матері. 01.03.2010 року вона звернулась до виконавчого комітету Новодністровської міської ради із заявою про надання дозволу на укладення договору продажу квартири. Зазначає, що в даній заяві відповідач вказав, що зобов`язується забезпечити неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] правом власності та, відповідно, правом користування новопридбаного житла в Росії. Стверджує, що 01.03.2010 року виконавчий комітет Новодністровської міської ради надав дозвіл на укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири та зобов`язав її та відповідача забезпечити [PERSON] правом власності в новопридбаному житлі. 03.03.2010 року укладено договір купівлі-продажу квартири в м.Новодністровськ, вони з відповідачем отримали кошти за продаж квартири, однак продовжували проживати в квартирі до 01.05.2010 року. Зазначає, що відповідач займався оформленням документів, щоб у законний спосіб поїхати в Росію, тому вони переїхали в м.Чернівці, де почали винаймати квартиру. Однак, відповідач не зміг оформити документи, тому вони вирішили придбати квартиру в м.Чернівці. Вказує, що 30.07.2012 року було укладено на її ім`я попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В подальшому, 15.09.2012 року укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, однак покупцем вже був вказаний відповідач. Позивачка стверджує, що оформлення права власності на спірну квартиру лише на відповідача порушило як її права, так і права її дітей, яких незаконно та безпідставно позбавлено житла. Вважає, що за нею необхідно визнати право особистої приватної власності на 3/4 частки квартири, оскільки квартира придбана в шлюбі, а її донька на час укладення договору купівлі-продажу квартири була неповнолітньою. Зазначає, що необхідно відступити від засади рівності часток подружжя, оскільки відповідач зобов`язався забезпечити правом особистої власності на новопридбану квартиру її доньку від першого шлюбу [PERSON] , однак зобов`язання не виконав та оформив квартиру лише на себе. На основі викладеного, позивачка просить суд визнати спільним майном подружжя її та відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м.; визнати за нею право особистої приватної власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м. Ухвалою судді від 25 квітня 2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , де третьою особою на стороні позивачки виступає [PERSON] , де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає Новодністровська міська рада Чернівецької області, про поділ спільного майна подружжя - відкрито. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві.Представник позивачки доповнив, що квартира в м.Новодністровськ належала позивачці та її дітям від першого шлюбу. Вказав, що позивачка звернулась до виконавчого комітету Новодністровської міської ради із заявою про надання дозволу на укладення договору продажу квартири, однак їй повідомили, що відповідач має особисто підписати вказану заяву, оскільки на той час, позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Ствердив, що відповідач особисто підписав заяву. Зазначив, що виконавчий комітет Новодністровської міської ради надав дозвіл на укладення договору купівлі-продажу квартири та зобов`язав позивачку та відповідача забезпечити [PERSON] правом власності в новопридбаному житлі, а неповнолітнього сина [PERSON] правом користування. В 2010 році вони продали квартиру в м.Новодністровськ, а в 2012 році придбали квартиру в м.Чернівці. Вказав, що попередній договір купівлі-продажу спірної квартири укладений на ім`я позивачки, згідно з яким позивачка передала кошти в сумі 119000 грн., а основний договір купівлі-продажу квартири був укладений на ім`я відповідача. Ствердив, що рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради не було виконано і донька позивачки [PERSON] залишилась без права власності на житло. Дійсно, всі дії щодо продажу квартири здійснювались зі згоди позивачки. Вважав, що право власності на квартиру мало б оформлюватися на чотирьох осіб, позивачка також порушила право власності своєї доньки. Зазначив, що позивачка не оскаржувала рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради. Крім того, представник позивачки вказав, що дійсно позивачка отримувала переказ, а саме: кошти в сумі 92000 доларів США з Сирії, однак вказані кошти передавали не родичі відповідача, а ці кошти передавали сирійці, яким позивачка та відповідач допомагали з різних питань, це був своєрідний бізнес їх сім`ї. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Позивачка [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що в 2001 році вона на себе та на своїх дітей приватизувала квартиру в м.Новодністровськ. Вказала, що вона в 2007 році познайомилась з відповідачем через мережу Інтернет, в березні 2009 року вони зареєстрували шлюб, а [INFO] в них народився син. Зазначила, що вони з відповідачем вирішили їхати в Росію, тому потрібно було продати квартиру в м.Новодністровськ, в зв`язку з чим, вона написала заяву в органі опіки про дозвіл на продаж квартири. Ствердила, що квартира була продана в 2010 році за 26000 доларів США, вони з відповідачем зберігали ці гроші. Зазначила, що в 2012 році вони вирішили придбати житло в м.Чернівці, однак для того, щоб представити в Сирії документи, що відповідач має житло на Україні, останній наполіг на тому, щоб оформили спірну квартиру тільки на відповідача. Спірна трикімнатна квартира була придбана за 51000 доларів США. Ствердила, що кошти на погашення кредиту в сумі 17000 грн. їй надала мати, а своєму сину вона навчання не оплачувала та ніяких коштів не давала. Вказала, що вони з відповідачем робили запрошення на арабів, які перенаправляли їм кошти. У зв`язку з цим і були отримані кошти в сумі 92000 доларів США, які надійшли від сирійців, однак не від родичів відповідача. Просила задовольнити позовні вимоги. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що на момент продажу квартири в м.Новодністровськ вона була ще дитиною, тому ніяких пояснень з цього приводу надати не може. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак до початку розгляду судом справи надійшла заява, згідно якої він просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги визнає частково з підстав, викладених у відзиві на позов, не заперечував щодо визнання права власності за позивачкою на 1/2 частку спірної квартири. Представник третьої особи Новодністровської міської ради Чернівецької області в судове засіданні не з`явився, однак до початку розгляду судом справи від представника надійшла заява, згідно якої просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він являється сином позивачки та був співвласником квартири в м.Новодністровськ, оскільки квартира була приватизована на трьох осіб, а саме на нього, на сестру та на матір. Відповідач проживав разом з матір`ю. Вказав, що він, як співвласник давав згоду на продаж квартири в м.Новодністровськ, в зв`язку з чим зареєструвався у бабусі в селі. Зазначив, що позивачка з відповідачем хотіли їхати в Росію, він на компенсацію за продаж квартири не претендував. Ствердив, що зі слів мами, квартира в м.Чернівці мала бути оформлена на чотирьох осіб, тобто на відповідача, на маму, на сестру та на брата, однак спірну квартиру оформили лише на відповідача. Вказав, що він в 2011 році навчався в ЧНУ ім.Ю.Федьковича, навчання платне, однак він сам оплачував за навчання, оскільки працював на автомийці та водієм. Крім того, йому матеріально допомагала бабуся. Зазначив, що мати не оплачувала йому навчання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона зареєстрована в м.Новодністровськ та знайома з позивачкою приблизно 20 років. Вказала, що в 2008 році в м.Новодністровськ приїхав відповідач, з яким позивачка познайомилась по Інтернету. Зазначила, що відповідач пропонував позивачці одружитися, що вони в подальшому і зробили. Також, відповідач пропонував продати квартиру позивачки, яка була приватизована на позивачку та її двох дітей. Вказала, що квартиру вони продали і поїхали в м.Чернівці. Відповідач потім продав і меблі з квартири позивачки. Крім того, відповідач хотів вкладати кошти в якийсь бізнес, тому і наполягав на продажу квартири. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, третьої особи, покази свідків, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до частково задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 49,60 кв.м., в тому числі житловою площею 29,60 кв.м. належала на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду при виконкомі Новодністровської міської ради згідно з розпорядженням №9 від 20.08.2001 року, позивачці [PERSON] та її дітям - третій особі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.23). Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , який є громадянином Сирії, познайомились в 2007 році через мережу Інтернет. Вказані обставини не заперечувались відповідачем у відзиві на позов та були підтверджені позивачкою в судовому засіданні. Після приїзду відповідача в Україну, позивачка з відповідачем 10.03.2009 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (т.1 а.с.18). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.19). Відповідно до ч.1 ст.177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Згідно з ч.2 ст.177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, зокрема укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. 01.03.2010 року позивачка [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області із заявою про надання дозволу на продаж квартири (т.1 а.с.26), власником частини якої була неповнолітня донька [PERSON] та користувачем якої був малолітній син [PERSON] . Продаж квартири здійснюється з метою переїзду на постійне місце проживання в Росію. Також, в заяві позивачка зобов`язалась забезпечити доньку правом приватної власності на частину житла за місцем проживання в Росії, а сина забезпечити правом користування житлом за адресою [ADDRESS] . Крім того, як вбачається з заяви, відповідач [PERSON] не заперечує продаж квартири [ADDRESS] та зобов`язався забезпечити їхніх дітей правом власності та правом користування новопридбаного житла в Росії. Рішенням комісії з питань захисту прав дітей Новодністровської міської ради Чернівецької області «Про доцільність надання дозволу на укладення договору продажу квартири [ADDRESS] , власником частини якої та користувачем якої є малолітні діти» №244 від 01.03.2010 року (т.1 а.с.28-29), встановлено, що права дітей не будуть порушені, так як їх батьки [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов`язання забезпечити малолітню [PERSON] правом власності на частину в новопридбаному житлі та [PERSON] забезпечити правом користування новопридбаним житлом в Росії. Комісія прийняла рішення рекомендувати виконавчому комітету Новодністровської міської ради надати дозвіл на укладення договору продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області «Про надання дозволу на укладення договору продажу двокімнатної квартири, власником частини якої та користувачем якої є малолітні діти» №46/2 від 01.03.2010 року (т.1 а.с.27), вирішено надати дозвіл на укладення договору продажу квартири з метою переїзду на постійне місце проживання до Росії ([ADDRESS]) та зобов`язано [PERSON] та [PERSON] забезпечити малолітню [PERSON] правом власності в новопридбаному житлі та малолітнього [PERSON] правом користування новопридбаним житлом в Росії ([ADDRESS]). Як встановлено в судовому засіданні, ні позивачка ні відповідач не оскаржували рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради з приводу забезпечення малолітньої [PERSON] правом власності та малолітнього сина сторін правом користування новопридбаним житлом саме в Росії ([ADDRESS]). Згідно з договором купівлі-продажу від 03.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Шамбра В.А. та зареєстрованого в реєстрі за №281 (т.1 а.с.30-33), [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON] , а також в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 15.04.2009 року, продала, а покупці [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках по 1/2 кожному квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, загальною площею 49,60 кв.м., у тому числі житловою площею 29,60 кв.м., розташовану в будинку [ADDRESS] . Відповідно до п.3 договору, за погодженням сторін продаж цей вчиняється за ціною 105000 грн., які покупці сплачують продавцям в день підписання договору 03.03.2010 року. Відповідно до попереднього договору від 30.07.2012 року, укладеного між [PERSON] та позивачкою [PERSON] (т.1 а.с.35-36), згідно з п.3 якого на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] передала, а [PERSON] отримала гроші в сумі 119895 грн. Сторони договору погодили, що зазначена сума розцінюється як аванс в рахунок наступного договору купівлі-продажу. Передача грошей здійснюється готівкою в національній валюті України. Як вбачається з повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 29.07.2019 року (т.1 а.с.148), із Сирії на картку позивачки [PERSON] надійшли 20.06.2012 року грошові кошти в сумі 93477 доларів США. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. та зареєстрованим в реєстрі за №875 (т.1 а.с.37-38), [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м., в тому числі житловою площею 40,10 кв.м. Відповідно до п.2 договору, продаж квартири вчинено за суму 336500 грн., які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору. В пункті 6 договору зазначено, що заява дружини покупця - [PERSON] на купівлю об`єкту даного договору та на укладення договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В. 15.09.2012 року за реєстровим №874. Суд вважає, що посилання позивачки на те, що під час оформлення права власності на квартиру на відповідача, були порушені її майнові та житлові права є безпідставним, оскільки як встановлено в судовому засіданні, договір купівлі-продажу квартири від 15.09.2012 року є чинним, позивачка його не оскаржувала в судовому порядку. Крім того, під час укладення договору купівлі-продажу квартири, позивачка як дружина надала згоду на укладення договору саме відповідачем. Згідно з копії витягу про державну реєстрацію прав №35605874 від 24.09.2012 (т.1 а.с.53) та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.04.2019 року (т.1 а.с.7) квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до копії довідки ПП «Ремжитлосервіс» від 30.07.2018 року (т.1 а.с.40), в спірній квартирі зареєстровані власник [PERSON] , дружина [PERSON] , дочка дружини [PERSON] та син [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.08.2018 року (т.1 а.с.21-22), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Частиною 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.09.2012 року укладено відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачкою, тому спірна квартира являється спільним майном подружжя та належить позивачці і відповідачу по 1/2 частці кожному, що також визнав відповідач у своїй письмовій заяві (т.2 а.с.32). Згідно з ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька до досягнення нею повноліття. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.10.2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 08.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Суд вважає, що посилання позивачки на збільшення їй частки квартири в зв`язку з тим, що з нею проживає малолітній син сторін та розмір аліментів, які вона одержує на його утримання є недостатнім, є безпідставним, оскільки з відповідача стягуються аліменти в сумі по 1500 грн. щомісячно, що є більше половини прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, а обов`язок утримувати дитину, відповідно до ст.180 СК України, є рівною мірою як матері так і батька, а тому відсутні підстави для збільшення розміру частки позивачки з цих підстав. Відповідно до ч.7 ст.177 СК України, батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з ч.8 ст.177 СК України, після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Частиною 9 ст.177 СК України передбачено, що неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. Аналізуючи вказані норми, саме на батьків покладається обов`язок повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, відповідач [PERSON] не являється батьком доньки позивачки [PERSON] - [PERSON] . Крім того, рішенням виконавчого комітету Новодністровської міської ради Чернівецької області №46/2 від 01.03.2010 року (т.1 а.с.27), вирішено надати дозвіл на укладення договору продажу квартири саме з метою переїзду на постійне місце проживання до Росії [ADDRESS]) та зобов`язано [PERSON] та [PERSON] забезпечити малолітню [PERSON] правом власності в новопридбаному житлі та малолітнього [PERSON] правом користування новопридбаним житлом в Росії ([ADDRESS]), однак, як встановлено судом, житло в Росії сторони не придбали. Суд вважає, що застосований позивачкою спосіб захисту щодо збільшення її частки в квартирі у зв`язку з тим, що донька [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу була неповнолітньою та позбавлена з вини відповідача житла, є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України, оскільки, відповідно до ч.8 ст.177 СК України після припинення управління, саме батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. При цьому, як зазначено представником позивачки [PERSON] - адвокатом Мандзюком В.Б. в судовому засіданні, позивачка також порушила право власності своєї доньки. А тому, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для збільшення частки позивачки з цих підстав, позивачкою обрано не той спосіб захисту своїх прав, донька позивачки [PERSON] - [PERSON] на даний час є повнолітньою та до суду з відповідними позовними вимогами про порушення її прав не зверталась. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що необхідно визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м. та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м., задовольнивши частково позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial