Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

позивачі звернулися із позовом в суд до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом їх виселення із зняттям з реєстрації за вказаною адресою. Свої вимоги обґрунтовують тим, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві спільної сумісної власності, як подружнє майно, однак свої права власника вони не вправі реалізувати належним чином, оскільки без їхньої згоди у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] Вказаних відповідачів в квартиру поселила та зареєструвала відповідач [PERSON] в період дії договору довічного утримання, який розірваний рішенням суду від 09.12.2014 року, залишеного без змін ухвало апеляційного суду Львівської області від 31.03.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015 року. Відтак на даний час вони є повноцінним власниками квартири, своєї згоди на проживання в ній відповідачів не надають, а тому просять позов задоволити. В судовому засіданні представники позивачів підтримали позовні вимоги з аналогічних підстав. Відповідач [PERSON], представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні відносно позову заперечили. Пояснили, що відповідач [PERSON] в спірній квартирі ніколи не проживала та там не була зареєстрована, а відтак жодних перешкод позивачам не вчиняє. Що стосується інших відповідачів, то без визнання їх такими, що втратили право на користування житлом, вимоги про їх виселення та зняття з реєстрації є безпідставними, а тому в задоволенні позову просять відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради [PERSON] в судовому засіданні у вирішенні спору поклався на розсуд суду, пояснив, що обов'язок забезпечити місце проживання малолітньої дитини лежить на її батьках, а відтак якщо судом буде визнано незаконним проживання її батьків у спірній квартирі, дитина підлягає виселенню із житла разом з батьками. Третя особа Личаківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє частково з таких підстав. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.07.2015 року (а.с.58), власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори. Згідно з відповіддю Личаківського районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 25.07.2015 року (а.с.48), а також довідки ЛКП №504 від 23.07.2015 року (а.с.49), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], його син малолітній син [PERSON], та дружина [PERSON] Крім цього, судом встановлено, що на даний час відповідачі [PERSON], його малолітній син [PERSON] та дружина [PERSON] проживають в [ADDRESS], і вказані обставини в судовому засіданні визнаються стороною відповідача. Позивач [PERSON] свої вимоги обґрунтовує тим, що являючись власником вказаної квартири не може повноцінно розпоряджатися та користуватися майном в силу того, що відповідачі в квартирі без його згоди проживають та зареєстровані там, а тому просить усунути йому перешкоди в користуванні майном шляхом їх виселення та зняття з реєстрації. Представник відповідачів в цій частині позовні вимоги заперечує тим, оскільки на її думку виселення та зняття з реєстрації за вказаною адресою без визнання осіб втратившими право на житло не допускається, а оскільки таких позовних вимог не заявлено, тому просить відмовити у позові. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного. Як встановлено в ході судового розгляду, 30.04.2010 року на підставі договору довічного утримання укладеного між [PERSON] та його донькою [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS]. Однак рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.12.2014 року (а.с.7), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31.03.2015 року (а.с.8), вказаний договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається із відповіді Личаківського районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 25.07.2015 року (а.с.48), та довідки ЛКП №504 від 23.07.2015 року (а.с.49), відповідач [PERSON], являючись сином [PERSON], та його малолітній син [PERSON], в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані 08.02.2014 року, як члени сім'ї власника квартири [PERSON] Однак, як встановлено судом, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було припинене з 31.03.2015 року, і на даний час законним власником вказаної квартири являється позивач [PERSON], який своєї згоди на проживання у ній та реєстрацію відповідачів не дає. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така позиція суду є аналогічною правовому висновку щодо застосування норм права, здійсненому Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 року у цивільній справі № 6-158цс14 за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що хоча відповідачі [PERSON] та його малолітній син [PERSON] були на законних підставах вселені в квартиру [ADDRESS] та зареєстровані за вказаною адресою, як члени сім'ї власника майна [PERSON], проте в силу припинення права власності на вказану квартиру їх члена сім'ї [PERSON], своє право на користування цим житлом втратили. Крім цього суд переконаний, що таке право за відповідачами не збереглося при переході права власності на вказану квартиру до позивача [PERSON], оскільки в розумінні ст. 64 ЖК України вони членами сім'ї позивача не являються, а підстав для їх визнання таким у суду немає, так як ними жодних доказів спільного проживання та ведення спільного господарства з власником майна суду не представлено. Оскільки на даний час відповідачі [PERSON] та його малолітній син [PERSON] втратили право на користування житлом - квартирою [ADDRESS] і її власник [PERSON] своєї згоди на їхнє проживання та реєстрацію не дає, тому суд приходить до висновку про відсутність у них правових підстав для користування цією квартирою, як житлом, у зв'язку із чим позовні вимоги про усунення перешкод власнику майна шляхом їх виселення є підставними, та таким, що підлягають до задоволення. Також є підставними вимоги позивача [PERSON] про виселення із квартири [ADDRESS] [PERSON] і такими, що підлягають до задоволення, оскільки як встановлено судом вона зареєструвалася за вказаною адресою 01.07.2015 року після припинення права власності на цю квартиру попереднім власником [PERSON], проживає в квартирі без згоди позивача, як власника квартири. При цьому, оскільки судом визнано відсутність у відповідачів [PERSON], [PERSON], їх малолітнього сина [PERSON] права на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] а тому в силу вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також обов'язковості його виконання Головним управління Державної міграційної служби України у Львівській області у відповідності до вимог ст.14 ЦПК України, вказане рішення суду є підставою для зняття їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Судові витрати слід покласти в рівних частках на відповідачів [PERSON] та [PERSON] Одночасно заперечення представника відповідача про те, що без заявлення позовних вимог про визнання втратившими право на житло, вказані особи не підлягають зняттю з реєстрації та виселенню, судом не приймаються до уваги виходячи з наступного. У відповідності до ст.119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 21, 212 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Оскільки позивач зазначає підставою чинення відповідачами йому перешкод у користуванні майном - проживання та користування його квартирою без законних підстав та реєстрацію у ній, а судом встановлено, що відповідачі таким майном безпідставно користуються внаслідок втрати права на користування ним, тому суд вважає, що додатково заявляти вимоги про визнання їх втратившими право на житло не є необхідним, так як визнавши безпідставність користування відповідачами майном, що належить позивачу, суд вправі усунути ці перешкоди шляхом їх виселення. В частині позовних вимог до відповідача [PERSON] суд їх вважає безпідставними, оскільки як встановлено судом, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає, за вказаною адресою не зареєстрована, і вказані обставини позивачем визнаються, а будь-яких інших фактів вчинення нею перешкод позивачу у користуванні майном позивачем перед судом не доведено жодними доказами в силу положень ст. 60 ЦПК України. А тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Також слід відхилити за безпідставністю позовні вимоги позивача [PERSON] про усунення їй перешкод в користуванні та розпоряджанні майном - квартирою [ADDRESS] оскільки як встановлено судом така зареєстрована на праві власності лише за [PERSON], і будь-яких доказів, що вказане майно визнано у встановленому законом порядку спільним майном подружжя, нею не представлено.

Outcome: dismissed