Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. В позовній заяві вказала, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано 18 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області. Від шлюбу у них народилося двоє неповнолітніх дітей, а саме: син [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтв про народження, де відомості про батьків такі: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Вказує, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, коштів на утримання дітей не надає, що змусило її звернутися до суду з даним позовом. Просить стягувати аліменти в її користь на утримання дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. починаючи з дати подання позову і до досягнення ними повноліття. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 2012 року, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 18 квітня 2012 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей, а саме: а саме: син [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтв про народження, де відомості про батьків такі: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Згідно п. п. 1, 2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно довідки, виданої 14 травня 2019 року ТзОВ «СЕ БОРДНЕТЦЕ - Україна» вбачається, що [PERSON] працює в Чортківській філії ТОВ «СЕБН-УА» на посаді в`язальника схемних джгутів, кабелів та шнурів. З врахуванням вищенаведених вимог закону, позиції відповідача про визнання позовних вимог, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню із [PERSON] на утримання 2 дітей в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 768,40 гривень судового збору.

Outcome: approved