Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] предявили в суд позов до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, а саме, просять визнати: за [PERSON] право власності на 1/5 будинковолодіння, що знаходиться за адресою: вул. Галицька, 82, с. Скоморохи, Тернопільського району Тернопільської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] та на 1/10 частину, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON]; за [PERSON] право власності на 1/10 цього ж будинковолодіння, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовують тим, що вказане майно входить до складу спадщини, котра відкрилась після смерті матері [PERSON] [PERSON], а також чоловіка [PERSON] та батька [PERSON] [PERSON] На це майно відсутній правовстановлюючий документ, а тому позивачі не можуть оформити на нього своїх спадкових прав, що і змусило їх звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачі у судове засідання не зявились. Їх представник адвокат [PERSON], також до суду не зявилась, подавши заяву про розгляд справи за відсутності її та позивачів, у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що позовні вимоги визнає. Представник Тернопільської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, вважає за необхідне зазначити наступне: 03 червня 2003 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД № 165449, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області 06 червня 2003 року, актовий запис № 17 від 06 червня 2003 року. Визначаючи розмір спадкової маси, на яку відрилась спадщина після смерті [PERSON], в межах позовних вимог, суд вказує на такі обставини: як вбачається з копії свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 30 травня 1987 року, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської районної ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР, будинковолодіння № 82 по вул. Леніна (на даний момент Галицька; далі Будинковолодіння) належало колгоспному двору, що складався з шести членів, головою якого був [PERSON]. Цими членами, станом на 01 липня 1990 року, були [PERSON] (дружина голови), [PERSON] (дочка), [PERSON] (зять), [PERSON] (внук), [PERSON] (внук), що стверджується довідкою № 314 від 04 квітня 2018 року, виданою Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Будинковолодіння побудоване до 1991 року, що стверджується інформаційною довідкою про технічний стан нерухомого майна та відомостями технічного паспорту на це майно. Відомості про побудову у 1991 році деревяного навісу суд до уваги не бере, оскільки вважає їх такими, що не мають суттєвого значення у даному питанні. 12 вересня 1989 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ИД № 099466, видного повторно 25 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції; актовий запис № 28 від 12 вересня 1989 року. Згідно роз'яснень, наданих у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно зі статтею 4 Постанови Верховної [PERSON] України «Про введення в дію Закону України «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. На момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], тобто 03 червня 2003 року, діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (далі ЦК 1963 р.) і саме ним регулюються спірні правовідносини. Отже, оскільки Будинковолодіння побудовано до 15 квітня 1991 року (до введення в дію Закону України «Про власність» (далі Закон), [PERSON], як член колишнього колгоспного двору, набула на нього право власності. Це право збереглося за нею і після припинення колгоспного двору в результаті введення в дію Закону. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК 1963 р. Відповідно до частини 1 ст. 120 ЦК 1963 р. майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно частини 2 ст. 123 ЦК 1963 р. розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Зважаючи на те, що на момент припинення вказаного колгоспного двору, його членами, котрі не втратили право на частку у його майні, були пятеро чоловік, то [PERSON] та [PERSON] належало по 1/5 Будинковолодіння. Саме ця частка входить до складу спадщини, котра відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON] Це майно [PERSON] заповіла [PERSON], про що свідчить копія заповіту від 22 жовтня 1997 року, посвідченого головою Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області та зареєстрованого в реєстрі за № 196. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. (частини 1, 2 ст. 524 ЦК 1963 р.) Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК 1963 р.) На момент смерті [PERSON] з нею була зареєстрована та проживала, зокрема [PERSON], що підтверджується копією довідки № 1357 від 21 червня 2017 року, виданою Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Отже, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], до якої входила 1/5 Будинковолодіння, шляхом фактичного вступу в управління цим майном. Звернувшись до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, [PERSON] було відмовлено у видачі цього документа в звязку з тим, що за спадкодавцем не було проведено реєстрацію права власності на Будинковолодіння, про що державним нотаріусом винесено відповідну постанову від 30 березня 2018 року № 836/02-14. 21 січня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД № 199634 від 22 січня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (актовий запис № 10). Після його смерті відкрилась спадщина на 1/5 Будинковолодіння, котра належала йому, як члену колгоспного двору, що уже встановлено судом вище. На момент відкриття спадщини, тобто 21 січня 2016 року, діяв і продовжує діяти Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України) і саме ним регулюються спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини після смерті [PERSON] Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини 2 ст. 1270 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина 1 ст. 1258 ЦК України). У частині 1 ст. 1261 ЦК України зазначено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є позивачі, котрі є його дружиною та сином, відповідно. Їх родинні відносини підтверджуються копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ИД № 286400 (актовий запис № 18, здійснений 16 травня 1976 року у Скоморохівській сільській раді Тернопільського районного бюро ЗАГС) та копією свідоцтва про народження серії ІІ-ИД № 322740 від 12 вересня 1981 року (актовий запис № 21, здійснений 12 вересня 1981 року у Скоморохівській сільській раді Тернопільського районного бюро ЗАГС), відповідно. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 ст. 1268 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 ст. 1268 ЦК України). Позивачі прийняли спадщину, котра відкрилась після смерті [PERSON], тобто по 1/10 Будинковолодіння кожен (1/5 2 = 1/10), оскільки проживали разом з ним, що підтверджується довідкою № 302 від 02 квітня 2018 року, виданою Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, та не відмовились від неї. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виконуючи вказану норму права [PERSON] звернулась до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак у видачі цього документа їй було відмовлено у звязку з тим, що за спадкодавцем не було проведено реєстрацію права власності на Будинковолодіння, про що державним нотаріусом винесено відповідну постанову від 12 квітня 2018 року № 922/02-14. Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті матері та за законом після смерті чоловіка, до складу якої входить 3/10 (1/5 + 1/10 = 3/10) Будинковолодіння, однак позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оформити на це майно право власності та розпоряджатись ним. Таке порушене право [PERSON] слід захистити шляхом визнання за нею права власності на це майно. З аналогічних міркувань слід визнати право власності за [PERSON] на 1/10 Будинковолодіння, котру він прийняв у спадщину після смерті свого батька.

Outcome: approved