Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом в якому просять визнати за ними право власності, за кожним, по 1/2 частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті їх батька - [PERSON], який помер [INFO]. Позов обґрунтовують тим, що 14.06.1975 року їх батько - [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] і після реєстрації шлюбу його прізвище було змінено на [PERSON]. Його матері, а їх бабі - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу належав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. Після впорядкування нумерації цьому будинку був присвоєний номер 17 по цій же вулиці. [PERSON] також належала земельна ділянка площею 0,0973 га за цією ж адресою, яку вона приватизувала та отримала Державний акт на право власності на землю. [INFO] померла [PERSON] і батько, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину, звернувшись у встановлений законом строк із заявою до нотаріальної контори. Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом, відсутні. Спадщину батько не оформив. [INFO] помер батько і вони, як спадкоємці першої черги прийняли спадщину шляхом подачі відповідних документів до нотаріальної контори. Інші спадкоємця, як за законом, так і за заповітом, відсутні. 18 червня 2014 року Кіровоградською міською нотаріальною конторою № 1 їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом кожному щодо 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0973 га в межах згідно з планом, що розташована на території [ADDRESS], яка була передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Цього ж дня вони отримали витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що державна реєстрація їх частин вказаної вище земельної ділянки ними була проведена. Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок їм було відмовлено, так як за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS] не зареєстровано, відсутній правовстановлюючий документ, без якого вони не можуть оформити спадщину, а тому вимушені звернутись в суд з даним позовом. Посилаючись на норми діючого законодавства, обставини, зазначені в позовній заяві, просять задовольнити позов. В судове засідання сторони не з»явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, при цьому надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 травня 1950 року Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 9555/3, належав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS]. Після впорядкування нумерації цьому будинку був присвоєний номер 17 по цій же вулиці, акт готовності відсутній, що підтверджується довідкою ОКП «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» від 20.06.2014 року № 108433. Крім цього, [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії КР № 00007018, виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів 26 серпня 1997 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4249 належала земельна ділянка площею 0,0973 гектара за цією ж адресою. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 06 червня 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис № 1666. [PERSON] являвся, відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем за законом першої черги і прийняв спадщину шляхом подачі відповідної заяви до Першої кіровоградської державної нотаріальної контори. Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом відсутні. Спадщину [PERSON] не оформив. 14 червня 1975 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00014070244, сформованим 24 червня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 927. Після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 02 січня 2013 року міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 13. Його спадкоємцями першої черги за законом є позивачі - діти: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується їх свідоцтвами про народження ([PERSON] 23 січня 2013 року уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 23 січня 2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 27 і змінила прізвище на [PERSON]). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що 18 червня 2014 року Кіровоградською міською нотаріальною конторою № 1 позивачам були видані свідоцтва про право на спадщину за законом кожному щодо 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0973 га в межах згідно з планом, що розташована на території [ADDRESS], яка була передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Цього ж дня вони отримали витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що державна реєстрація їх частин вказаної вище земельної ділянки ними була проведена. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві (пп. 4.15 п. 4 глави 10, розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5). Згідно п.п. 4.18 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] був знесений, а на його місці в 1960 році був збудований новий. За життя [PERSON] не отримала акт готовності і відповідно не зареєструвала право власності на новий житловий будинок, що підтверджується архівною довідкою № 388374 від 27 червня 2014 року ОКП «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації». За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначені певні критерії розгляду справ, зокрема про визнання права власності на спадкові будинки. Так, пункт 3.1 цього листа передбачає, що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України «про правовий режим самочинного будівництва» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved