Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивачка 13.04.2016 року звернулась з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі по ? всіх видів доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1999 року, в якому у них народилися двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], і син [PERSON], [INFO]. З грудня 2015 року відповідач залишив сім'ю та проживає окремо, діти залишились проживати з позивачкою за місцем її реєстрації. Крім того, в березні 2016 року відповідач звернувся в Солом'янський районний суд м. Києва з позовом до позивачки про розірвання шлюбу, спір за яким на даний час ще не вирішений. Позивачка стверджувала, що після залишення відповідачем сім'ї спочатку припинилася його допомога на утримання дітей, а починаючи з березня 2016 року, відповідач став перераховувати на банківський рахунок позивачки в установі банку, по 2 000,00 грн. раз на місяць, тобто всього по 1 000,00 грн. на одну дитину. Однак зазначені грошові кошти, що сплачуються відповідачем, в достатній мірі потреби дітей, з урахуванням їх віку та дійсних витрат на їх утримання, не задовольняють. Позивачка вказувала, що працює в Національному авіаційному університеті на посаді асистента кафедри хімії та хімічних технологій, розмір щомісячної заробітної плати становить в середньому 3101 грн. Таким чином, рівень її доходів не є достатнім щоб забезпечити утримання дітей на достатньому рівні виключно самостійно без допомоги їх батька - відповідача у справі. Відповідач має постійне місце роботи в Тунельному загоні №14 Публічного акціонерного товариства «КИЇВМЕТРОБУД» на посаді начальника дільниці та, за наявною у позивачки інформацією, регулярно отримує заробітну плату в розмірі понад 12 000 грн. Домовленості між позивачкою та відповідачем про способи виконання батьками обов'язку утримувати дітей не досягнуто, що змусило позивачку звернутися за захистом інтересів дітей до суду. В судовому засіданні позивачка вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали частково, заперечуючи проти стягнення аліментів на утримання дітей у вказаному позивачкою розмірі, посилаючись на усталену практику стягнення на двох дітей 33% від щомісячного заробітку . Мотивували тим, що середній заробіток відповідача складає 6370 грн., з яких 2000-3000 грн. щомісячно він перераховує позивачці грошовими переказами на утримання дітей. Також на утримані відповідача перебуває непрацездатна матір, яка тяжко хворіє на онкологічне захворювання та має не достатній рівень пенсійного забезпечення, тому знаходиться на повному матеріальному утриманні відповідача, яке складає не менше 2000 грн. на місяць. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст.181,183,184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1999 року. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які з грудня 2015 року проживають з позивачкою окремо від відповідача. Сторонами в судовому засіданні визнано, що відповідач добровільно виконує свої обов'язки по утриманню дітей, сплачуючи щомісяця приблизно 2000 грн. на їх утримання, проте позивачка вважає за необхідне встановити іншій розмір аліментів, які повинен сплачувати відповідач на утримання дітей. Згідно з даними довідки про доходи, виданої відповідачу 25.05.2016 року, його сукупний дохід за період з 01.11.2015 року по 30.04.2016 року склав 56594,09 грн. Позивачка також отримує регулярний дохід, який згідно з довідкою від 11.04.2016 року за період з 01.10.2015 року по 31.03.2016 року у розмірі сукупному складає 23441,45 грн. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач не має. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, зокрема, створення необхідних передумов для розвитку і забезпечення організації життя дітей. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, правила конвенції декларують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст.3). Встановлено, що позивачка не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дітей, а саме матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності. Крім того, суд вважає за необхідне прийняти до уваги наявність у неї іншої особи, яку вона за законом зобов'язана утримувати, а саме матері-пенсіонерки. Відповідач має стан здоров'я, який дозволяє йому працювати, він працює та отримує заробітну плату середній заробіток відповідача складає 6370 грн., з яких, за його твердженнями, 2000-3000 грн. щомісячно він перераховує позивачці грошовими переказами на утримання дітей. Виходячи з викладеного відповідачем розрахунку, фактично він добровільно перераховує ? частину суми доходу на утримання дітей, тому задоволення вимог позивачки у зазначеному нею розмірі жодним чином не свідчить про позбавлення відповідача необхідних для забезпечення свого життя коштів, якими діти забезпечити себе самі не здатні. Разом з тим, суд враховує, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати, яка, однак, отримує пенсійне забезпечення, розмір якого відповідач не повідомив, що позбавляє можливості оцінити з точки зору закону її потребу в наданні такого утримання. Тоді як донька сторін, за твердженням позивачки, також має слабке здоров'я, що потребує витрачання грошових коштів на лікування, повноцінне харчування та оздоровлення. Таким чином, враховуючи те, що позивачка, проживаючи разом з неповнолітніми дітьми, на їх утримання витрачає, не поділяючи, весь свій дохід, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів з відповідача на утримання двох його неповнолітніх дітей, приймаючи також до уваги наявність у відповідача непрацездатної матері, яку за законом він має утримувати, та необхідності утримання самого себе, в рівних частинах, що є справедливим, на думку суду, розміром відносно кожного з них. Слід зазначити щодо посилань відповідача на те, що заявлений позивачкою розмір аліментів зачіпає його потреби і інтереси, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, т. я. відомості довідки про середню заробітну плату (дохід), не дають підстави для висновку про скрутне матеріальне становище відповідача. Суд приходить до висновку, що задоволення позову в визначеному позивачкою розмірі не може призвести до скрутного матеріального становища відповідача та позбавити його засобів для існування та задоволення матеріальних потреб. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, як підставу звільнення від доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. За наданих сторонами доказами, суд вважає недоречними заперечення відповідача та вбачає, що його доводи про отримання незначного доходу, який витрачається ним на своє утримання та допомогу матері, добровільне надання коштів на утримання дітей, жодним чином не впливають на аліментні зобов'язання відповідача як батька, який є працездатною особою та отримує регулярний дохід, що значно перевищує встановлений законом для працездатних осіб прожитковий мінімум, утримувати своїх дітей. Враховуючи те, що відповідач як батько зобов'язаний утримувати неповнолітніх дітей на рівні з позивачкою, ураховуючи також матеріальний стан останньої, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки і наявність законних підстав для їх задоволення та вважає за необхідне стягнути, починаючи з 13.04.2016 року, з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? всіх видів доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

Outcome: approved