Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у якому вказали, що право власності на двокімнатну квартиру [NUMBER], розташовану в будинку [ADDRESS], належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2009 року та зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Право власності(користування та розпорядження) відповідачів на жиле приміщення припинилося внаслідок його продажу у порядок та спосіб, встановлені законом. Пропозиції та вимоги позивачів до відповідачів щодо позасудового розв'язання спору, щодо добровільного виселення, щодо звільнення проданого (придбаного) жилого приміщення від своїх речей, спроби знайти шляхи порозуміння - відповідачами залишені поза увагою, внаслідок чого в позивачів виникли та існують певні перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм нерухомим майном. Так, внаслідок неправомірної та безвідповідальної поведінки відповідачів, [PERSON] та [PERSON] не мають змоги належним чином ставитися до санітарно -технічного обслуговування придбаного жилого приміщення, не мають можливості провести його технічну інвентаризацію, обстежити, замінити, відремонтувати (у разі необхідності) перед або в опалювальний сезон відповідні системи водо- та теплопостачання тощо, після чого укласти відповідні договори з підприємствами, що надають послуги по постачанню електричної енергії, води, тепла, та не мають можливості користуватися зазначеними послугами. Безпідставне невиконання відповідачами зобов'язань щодо зняття з обліку (виписки) за адресою розташування не належного їм житла, тягне за собою невиправдане створення перешкод щодо реалізації відповідних житлових прав позивачів у повному обсязі, а також - тягне за собою безпідставне нарахування вартості комунальних послуг та інше. Своє небажання виселиться та знятися з реєстраційного обліку відповідачі нічим ні пояснюють. При цьому не викликає сумнів те, що ніхто з відповідачів - не є членами сімї нових власників, ніхто з відповідачів не укладав договору найма(піднайма). За викладених обставин - просте небажання відповідачів виселиться та знятися реєстраційного обліку не може бути поважною причиною для створення новим власникам квартири перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні за власним розсудом житлом, як належить на праві власності. Позивачі просять суд усунути їм перешкоди у володінні та користуванні власністю: квартирою [NUMBER], розташованою у житловому будинку [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів втратившими право користування квартирою та виселити їх з квартири. Представник позивачів у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що державний реєстратор помилково зареєстрував за позивачами право власності на спірну квартиру. При укладенні договору купівлі продажу її довірительниця не була присутня, та вважає, що угода не була укладена. [PERSON] хотіли тільки отримати від [PERSON] позику, але угода їм була нав'язана [PERSON], який отримав квартиру за половину її ринкової вартості. Також пояснила, що [PERSON] не був присутній при укладенні угоди, його дезорієнтували та у результаті обману він поставив свій підпис у договорі. Вказала, що є кримінальне провадження відносно [PERSON] за заявою [PERSON], але їй не відомо чи пред'являлась підозра або обвинувачення, та чи знаходиться кримінальна справа у суді. Просить у позові відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, заперечень на позов не надали. Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 17.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. та зареєстрованого у реєстрі за № 1784, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Квартира була придбана у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. та зареєстрованого у реєстрі за № 1784, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно до п. 10 договору купівлі-продажу від 17.12.2009 року, продавці зобов'язується у строк до 20.12.2011 року, звільнити квартиру від особистих речей та знятися з реєстраційного обліку. Відповідно до довідок сектору адресно довідкової роботи управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Судом встановлено, що відповідачі правом власності в спірному приміщенні не володіють, тому доводи позивачів суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що не суперечать представленим по справі доказам. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у нього права власності на це майно. З втратою права власності втрачається і право користування належним майном. Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 травня 2015 р. у справі № 6-92цс15). Таким чином суд вважає, що вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, та їх виселення, законні обґрунтовані та підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача що державний реєстратор помилково зареєстрував право власності на спірну квартиру, при укладенні договору купівлі продажу її довірительниця не була присутня, що угода не була укладена, угода була нав'язана, що [PERSON] був дезорієнтований та у результаті обману поставив свій підпис у договорі, що існує кримінальне провадження відносно [PERSON], так як суду не надано належних та допустимих доказів які б спростовували позовні вимоги позивача [PERSON] Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] У судовому засіданні представник позивачів пояснив, що документальних підтверджень того, що [PERSON] є співвласником спірної квартири немає, також пояснив, що [PERSON] не зареєстрована у спірній квартирі, однак вважає, що вона є співвласником спірної квартири так як квартира була придбана у період шлюбу та відповідно до норм Сімейного кодексу України їй належить половина квартири. Дані твердження представника позивача суд розцінює критично, та не приймає до уваги, так як документальних підтверджень розподілу майна подружжя і визнання за [PERSON] права власності на частину спірного майна, суду не надано. Крім того, пункт 5 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснює, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Позивач, звертаючись до суду із позовом, може скористатись конкретним способом захисту свого порушеного права, який визначений статтею 16 ЦК України. Суд вважає, що позивач [PERSON] неправильно обрала спосіб захисту своїх прав та звернулася із позовом до суду на підставі статті 391 ЦК України, яка не може бути застосована до неї, оскільки зазначена стаття захищає порушене право власника майна. З огляду на наведене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: partial