Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивачізвернулись в суд з наведеним позовом до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій», мотивуючи тим, що діти [PERSON] та [PERSON] мають пільги для дітей з багатодітних сімей. 01.08.2016 року вони звернулись до касира автостанції № 1 з метою отримання квитків до с. Шешори на підставі посвідчень, але касир відмовила позивачам у видачі пільгових квитків та погодилась продати їм квитки виключно у розмірі їх повної вартості за 40 грн. 14 коп. кожен квиток. 12.088.2016 року позивачі звернулись до касира автостанції № 2для отримання квитків до м. Львова, але касир їм повідомила, що скористатись пільгами вони не можуть та погодилась продати квитки за їх повною вартістю у розмірі по 66 грн. 43 коп. кожен. Такі дії касира є незаконними та суперечать положенням ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно пояснень директора ТзДВ«Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» такі дії касирів є правомірними, оскільки згідно листа ПАТ «Коломийське автотранспортне підприємство», товариство просить перевозити безкоштовно учасників АТО, членів родин загиблих учасників АТО, воїнів УПА, діти з багатодітних сімей у даному переліку не зазначені.Вказані обставини суперечать правам дітей з багатодітних сімей на безоплатний проїзд. Розмір завданої матеріальної шкоди [PERSON] становить 106 грн. 57 коп. та [PERSON] 106 грн. 57 коп. Окрім матеріальної позивачам також було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що виникло внаслідок протиправної поведінки щодо дітей зі сторони відповідача. Відповідач позов не визнав та подав відзив із якого вбачається, що відповідач не вважає себе належним відповідачем у справі, оскільки згідно Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Підставою для здійснення пільгового перевезення є посвідчення, а не квиток. Відповідач не надає послуг перевезення, а надає пасажирам послуги пов'язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування. З перевізниками у відповідача укладені договори про надання автостанційних послуг, між ними діють договірні відносини. Третя особа ТДВ «Коломийське автотранспортне підприємство» надало суду письмові пояснення в яких вказано, що позов є безпідставним оскільки у бюджетах органів місцевого самоврядування на 2016 рік не було передбачено коштів для сплати компенсаційних виплат за пільгові перевезення окремих категорій громадян. Відшкодування компенсаційних виплат має проводитись на підставі договорів про відшкодування компенсації за перевезення окремих пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування, укладених між перевізниками та визначеним радою головним розпорядником коштів . Відповідні договори із органами місцевого самоврядування не були укладені. Лист від 29.01.2016 року адресований генеральному директору ТДВ «Івано-Франківське ОПАС» про надання безкоштовних квитків на приміських, міжміських внутрішньообласних та міжміських міжобласних маршрутах тільки учасникам АТО, членам родин загиблих учасників АТО, воїнів УПА є листом рекомендаційного характеру, а не обов'язковим для відповідача. Представники третіх осіб ТзОВ «Львівське АТП-14631», Івано-Франківської ОДА, Міністерства інфраструктури України в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили, окрім представника третьої особи Івано-Франківської ОДА. Представник Івано-Франківської ОДА просив розгляд справи відкласти у зв'язку із значною завантаженістю та тимчасовою непрацездатністю інши працівників. Судом відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи Івано-Франківської ОДА, оскільки названа причина є не поважною. Представник позивачів у судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених у ньому та у заяві про додаткове обґрунтування моральної шкоди, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, через його необгунтованість в частині вини відповідача у заподіянні шкоди з підстав зазначених у відзиві та запереченнях. Представник третьої особи ТДВ «Коломийське автотранспортне підприємство» в судовому засіданні суду пояснив, що позов є необґрунтованим з підстав зазначених ним у письмових поясненнях. Заслухавши поясненняпредставниківсторін, які з'явились в судове зсідання, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Позивачі скористались своїм право та звернулись до суду із казаним позовом. 01.08.2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до касира Автостанції № 1 ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» із проханням про надання квитків до с. Шешори. 12.08.2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до касира Автостанції № 2 ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» із проханням про надання квитків до м. Львова. На дату придбання квитків [PERSON] був неповнолітнім, а [PERSON] малолітнім (а.с.5-6). Згідно посвідчень, які вони пред'явили касиру, вони мають право на пільги передбачені законодавством для дітей з багатодітної сім'ї (а.с.7-8). Касири обох автостанцій відмовили позивачам у вдачі безкоштовних квитків та погодились продати квитки виключно у розмірі їх повної вартості 40 грн. 14 коп. до с. Шешори та 66 грн. 43 коп. до м. Львова (за кожен квиток). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства», дітям з багатодітних сімей надається безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі), автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.Батькам і дітям з багатодітних сімей видаються відповідні посвідчення. Позивачі оплатили вказані квитки за повною ціною, що підтверджується копіями квитків (а.с.9-10). Тітка позивачів зверталась за поясненнями до відповідача щодо відмови у видачі безкоштовних квитків. Із відповіді відповідача від 11.10.2016 року вбачається, що відповідач не заперечує право позивачів на безоплатний проїзд, але оскільки бюджетами органів місцевого самоврядування на 2016 рік не передбачено відшкодування пільгових перевезень пасажирів перевізникам,тому касирами було зауважено про неможливість продажу безкоштовного квитка (а.с.12). Крім того, відповідачем було надано копію листа ПАТ «Коломийське автотранспортне підприємство», із якого вбачається, що перевізник просить відповідача з 01.02.2016 року не видавати безкоштовні квитки на приміських, міжміських внутрішньообласних та міжміських міжобласних маршрутах, окрім учасникам АТО, членам родин загиблих учасників АТО, воїнів УПА (а.с.19 зв.). Аналогічний лист на адресу відповідача було надано перевізником ТзОВ « Львівське АТП-14631» (а.с.67). Отже, право позивачів на пільговий проїзд відповідачем не заперечується. Діяльність автостанцій в Україні регулюється ЦК України, ГК України, Законом України «Про автомобільний транспорт», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» від 18 лютого 1997 року № 176, наказом Міністерства транспорту та зв'язку України «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій» від 27 вересня 2010 року № 700. Відповідно до статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. ТДВ «Івано-Франківське ОПАС» не є автомобільним перевізником і перевезень не здійснює, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником. Відповідно до статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка). Згідно зі статтею 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Відповідно до статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка. Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт»: автостанція -споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів; автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Згідно зі статтею 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію. Предметом укладених ТДВ «Івано-Франківське ОПАС» з перевізниками (третіми особами у справі)ПАТ «Коломийське автотранспортне підприємство» та ТзОВ «Львівське АТП-14631» від17.11.2010 року (а.с.67 зв.-71), 01.04.2012 року (а.с.62-66), 01.01.2017 року (а.с.31а-31г)договорів про надання послуг автостанцією перевізника є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій комплексу обов'язкових та передбачених законодавством послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимогЗакону України «Про автомобільний транспорт»і Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту. Ураховуючи положеннястатті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», яка регулює договори щодо перевезення пасажирів, діяльність автостанцій з продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності. Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб'єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб'єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298). Автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків.При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспортуперевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Отже, кількість комерційних посередників перевізника є необмеженою, а чинне законодавство заборон щодо встановлення перевізниками обсягів продажу квитків автостанціями не містить. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Представник позивачів у судових засіданнях наполягала, що винним у завданні матеріальної та моральної шкоди позивачам є відповідач ТДВ «Івано-Франківське ОПАС», заяв про заміну неналежного відповідача не подавала, незважаючи на те, що представником відповідача наголошувалось на тому, що перевезення здійснює перевізник (треті особи у справі), а не відповідач. Позивачі, як діти з багатодітної сім'ї, мають право на безоплатний проїзд, але вина Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій»у порушенні прав позивачів відсутня, оскільки Товариство з додатковою відповідальністю «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов до Товариства з додатковою відповідальністю «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» є безпідставним та задоволенню не підлягає. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.23, 1166, 1167,1177 ЦК України,

Outcome: dismissed