Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] 18.03.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач з 21 липня 2012 року до травня 2015 року перебували у шлюбі. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.07.2015 року зазначений шлюб було розірвано. Від зазначеного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Однак, після розірвання шлюбу непорозуміння та сварки з відповідачем не припинилися. У відносинах між позивачем та відповідачем виникли суперечки, щодо місця проживання їх спільної дитини, дійти спільного порозуміння у вирішенні даного питання сторони не в змозі, що змусило позивача звернутися до суду за вирішенням даного спору. У судовому засіданні 10.10.2016 року представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач до суду вп'яте не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу за його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Представник Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Гуценко О.А. у судовому засіданні 10.10.2016 року не заперечувала проти задоволення позову. Представник Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області у судове засідання 10.10.2016 року не з'явився та подав до суду лист у якому просив розглянути дану справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 21 липня 2012 року до травня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.07.2015 року зазначений шлюб було розірвано (а.с. 14). Від зазначеного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO] (а.с. 5 - копія свідоцтва про народження). Судом встановлено, що у відносинах між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу виникли суперечки, щодо місця проживання їх спільної дитини, дійти спільного порозуміння у вирішенні даного питання сторони не в змозі. Після розірвання шлюбу позивачка переїхала проживати разом з дитиною до своїх батьків, в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позивачка не проти спілкування сина із його батьком, за умови, що сторони будуть завчасно погоджувати питання щодо відвідання їх спільної дитини. Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Положеннями ч. 8 ст. 7 СК України, зокрема регламентовано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її виховані і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 08.07.2016 року за № 107-4090/40, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] (а.с. 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини, від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Разом з тим, частиною 2 ст. 161 СК України встановлено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, з аналізу даної норми вбачається що, що найголовнішими умовами при вирішенні питання з ким буде проживати дитина є наявність самостійного заробітку, відсутність зловживання спиртними та наркотичними засобами, відсутність аморальної поведінки. А вже потім береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Водночас, заявивши даний позов, позивач не виконав, передбаченого статтею 60 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами факту наявності самостійного в нього доходу, наявності власного житлового приміщення із належними умовами для проживання в ньому спільної з відповідачем дитини. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, необґрунтованість і недоведеність належними і допустимими засобами доказування заявлених позивачем позовних вимог зумовлює відсутність правових підстав для задоволення даного позову. Окрім того, посилання позивача, його представника та посилання третьої особи на принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, як на підставу для задоволення позову, суд в розрізі даного спору оцінює критично та зазначає наступне. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Статтею 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 та 2 ст. 2 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Отже, з вищезазначеного слідує, що судові органи України, не порушуючи принципу верховенства права, при здійсненні правосуддя можуть застосовувати виключно норми Конституції, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Декларація прав дитини, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, не є міжнародним договором України в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» та Віденської Конвенції про право міжнародних договорів 1969 року. Як вбачається із відомостей офіційного сайту Верховної Ради України, Декларація прав дитини не ратифікована Україною. Таким чином, слід дійти висновку, що Декларація прав дитини прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, не міститься в переліку правових актів, що визначаються ст.ст. 8, 9 Конституції України, ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 7 Сімейного кодексу України, ст. 10 Цивільного кодексу України, тобто, не є частиною українського законодавства. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed