Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просять визнати угоду купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], здійснену 27.07.2015 року між сторонами, посвідчену приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєвим В.В., не дійсною, вчиненою під впливом тяжких обставин на невигідних умовах, та повернути сторін за угодою в початкове положення. В обґрунтування позовних вимог вказують, що їм на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS], яку вони придбали у шлюбі у 2002 році. У цій квартирі вони проживали разом з їх дітьми - доньками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В 2007 році вони власними силами та коштами зробили дорогий євроремонт у квартирі, обладнали її сучасними меблями та побутовою технікою, були створені всі умови для комфортного проживання. В 2011 році шлюб між позивачами був розірваний за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.12.2011 року. Подружжя не змогли досягти згоди з приводу продажу їх спільної квартири, тому вона за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.09.2013 року була розділена шляхом визнання за кожним з них права власності на ? частину квартири. В ній залишилася проживати [PERSON] разом з дітьми, а [PERSON] виїхав до іншого міста на постійне проживання. 1.12.2014 року [PERSON] познайомилася з відповідачем [PERSON], з яким у неї зав'язалися відносини. Відповідач згодом після їх знайомства завітав до неї у гості, він був здивований комфортними умовами проживання та переїхав до її квартири жити. Відносини з дітьми у відповідача склалися вкрай погані, діти його не сприймали, і тому у лютому 2015 року переїхали жити до свого батька [PERSON] до м. Вовчанськ Харківської області. Після переїзду дітей, [PERSON] став наполегливо вимагати від колишньої дружини продажу їх спільної квартири, мотивуючи це тим, що йому необхідно придбати житло, оскільки їх діти категорично не згодні проживати разом з матір'ю та відповідачем. В цей час для [PERSON] склалася складна життєва ситуація: вона не хотіла розривати відносини з [PERSON], який обіцяв одружитися на ній, при цьому хотіла, щоб її діти проживали з нею. Однак, вона не бажала продавати їх спільну з [PERSON] [ADDRESS], в яку вони вклали багато грошових коштів, праці, та створили комфортні умови для проживання. В липні 2015 року відповідач [PERSON] запропонував купити у позивачів їх спільну квартиру, він запевняв, що це єдиний кращий варіант, оскільки [PERSON] залишиться проживати далі в своїй квартирі та фактично буде її господаркою, тому що вони з відповідачем ближчим часом одружаться. Вона пропонувала викупити лише у неї ? частину квартири, але він категорично заявляв, що на нього необхідно переоформити всю квартиру, а не якусь її частину. За підсумком, позивач погодилася на умови відповідача. Ринкова вартість квартири позивачів станом на липень 2015 року становила не нижче 13 000 доларів США, однак таких грошей у відповідача не було, та він умовив продати йому квартиру за ту суму, яка була у нього на руках - приблизно 100 000 грн. Спочатку [PERSON] відмовлявся на цих умовах продавати квартиру, однак [PERSON] його умовила, оскільки він був перед фактом, що вона згодна продати квартиру лише відповідачу. 27 липня 2015 року був здійснений правочин купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], згідно якого позивачі продали вказану квартиру відповідачу за 99 444 грн. (4 516 доларів США). Після укладення договору, свою частину грошей [PERSON] віддала колишньому чоловіку, та вона продовжувала жити разом з відповідачем у спірній квартирі. Влітку 2016 року [PERSON] прийняв рішення здавати квартиру в оренду за гарну винагороду, та вмовив [PERSON] тимчасово переїхати до його батьків. Квартиру відповідач здав квартирантам мебльовану, усе майно позивача залишилося там, навіть її особисті речі, тому що вона виїхала звідти лише із сумкою з одягом. Після цього відповідач одразу забрав усі ключі, замінив замки, заборонив [PERSON] приходити до квартири за його відсутності. На даний час у спірній квартирі, залишилося все майно [PERSON] на загальну суму 700 000 грн. Відповідач тепер відкрито заявляє, що квартира та все, що в ній знаходиться, належить йому, реєструвати шлюб з позивачем він відмовляється. 19.12.2016 року позивач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] за гроші, які їй дали у борг її родичі, вона оселилася в цій квартирі з дітьми. Позивачі вважають, що правочин з продажу їх квартири на користь [PERSON] був здійснений ними під впливом тяжких для них обставин та невигідних для них умовах, вкрай дешево. У зв'язку із цим, вони вимушені були звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 4 вересня 2017 року відкрито судове провадження по вказаній справі. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 січня 2018 року по справі було призначено судову товарознавчу експертизу для вирішення питання дійсної (реальної) ринкової вартість спірної квартири, провадження по справі зупинено до проведення експертизи. Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року провадження у справі відновлено, та призначено до розгляду на 9 жовтня 2018 року. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] (згідно договору про надання правової допомоги від 7.08.2017 та довіреності від 20.06.2017) у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Також позивач надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, посилаючись на підстави передбачені ст. 233 ЦК України, а саме на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений позивачами на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких обставин, та має бути визнаний недійсним. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні 25.01.2018 року підтримав позовні вимоги та вказав, що спірна квартира належала йому та [PERSON]. Потім він переїхав до м. Волчанськ Харківської області, а квартиру залишив колишній дружині з дітьми. Він дізнався, що [PERSON] проживає в квартирі разом з [PERSON], однак між останнім та дітьми склалися складні стосунки, а тому він забрав дітей до себе та вимагав від [PERSON] аби вона продала квартиру, щоб він мав змогу придбати житло дітям. [PERSON] запропонувала продати квартиру [PERSON], однак ціна була занижена, він це розумів. Йому терміново потрібні були гроші, а тому він погодився. Гроші від продажу квартири отримав, угоду підписував добровільно. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору від 20.09.2017, позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. [PERSON] пояснив, що у жовтні-листопаді 2014 року він познайомився з [PERSON], вона прийшла до міського стадіону, де він викладав дзюдо. Спочатку у них були дружні стосунки, вона ходила до нього на зайняття по дзюдо, вони просто спілкувалися, [PERSON] розповідала про своїх дітей. Бувало, що він заходив до неї додому попити чаю, з'являвся у її квартирі неодноразово, однак ніяких серйозних стосунків (як у чоловіка та жінки) між ними не було. Ніяких обіцянок одружитися з нею, як вказує позивач, він не давав. Кожного літа він їздить відпочивати разом зі своїми вихованцями, так було і влітку 2015 року. Тільки тоді поїхати разом з ним у Щурове виявила бажання і [PERSON] разом з донькою. Вони разом відпочивали, там проживали в окремих номерах. У липні 2015 вона йому розповіла, що вони разом з колишнім чоловіком збираються продавати свою квартиру, про те, що вони робили її оцінку, та квартиру оцінили дуже дешево - у 99 000 грн. Великих грошей у нього на той час не було, однак за таку ціну він би її придбав, та взяв у борг вказану суму у своїх родичів. Повідомив про своє бажання [PERSON], вона сказала, що їй треба порадитися з чоловіком, та в результаті погодилася. Вони самі займалися документами, найняли ріелтора, лише сказали якого числа йому треба під'їхати до нотаріуса для оформлення договору. В день укладення договору купівлі-продажу він проїхав до нотаріуса, там його зустрів [PERSON], вони трохи поспілкувалися, потім зайшли до нотаріуса, він декілька разів перечитав договір, побачив, що в ньому зазначена ціна купівлі-продажу квартири за незалежною оцінкою 99 000 грн., спитав чи все гаразд, та погодився на його укладення. Далі обставини були такими, що позивачі йому сказали, що вони протягом 10 днів, як це передбачено умовами договору, вивезуть з квартири всі меблі, які так знаходять. З усіх меблів [PERSON] йому залишить диван, телевізор, кухню та холодильник, за які він заплатив додатково 16 000 грн., віддав ці гроші [PERSON] Інші речі та меблі вони вивезли (ліжко, тумбочку, ванну та ін.). Приблизно з вересня-жовтня 2015 року, він з [PERSON] починають спілкувати більш близько, а вже у грудні 2015 року він зареєстрував її за адресою спірної квартири, оскільки вона не була ніде зареєстрованою. Вони їздили разом на відпочинок, у них були тісні стосунки. З дітьми позивача у нього були нормальні стосунки, з ними жила донька [PERSON] Так вони прожили у його квартири приблизно рік. Потім у 2016 році, [PERSON] сказала, що має бажання купити собі будинок, та їй цікаво, як це проживати не в квартирі, а у власному будинку. У зв'язку із цим, вони тимчасово приїхали жити до його батьків у будинок, який розташований в районі м'ясокомбінату. Періодично навідувалися до квартири. Згодом, у грудні 2016 року через ріелтора вони знайшли двокімнатну квартиру, яка їм підходила, та вони (він та [PERSON]М.) її придбали. Вони разом їздили до нотаріуса укладати договір, та ніякий колишній чоловік позивача їй не допомагав у її купівлі, він особисто займався цією процедурою. Вони ще в цій квартирі разом з донькою [PERSON] проживали в новій квартирі до лютого 2017 року. Після купівлі цієї квартири, позивач зареєструвалася за новою адресою. У його квартирі проживав його знайомий - представник ОБСЄ, ніякої орендної плати він з нього не брав. Згодом, він з [PERSON] посварилися, та з квітня 2017 року у них погіршилися стосунки, вони перестали проживати окремо. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 27 липня 2015 року, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно без будь-якого примусу як фізичного, та і морального, [PERSON] та [PERSON] (продавці) з однієї сторони, та [PERSON] (покупець) з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири (НАО 936732), посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєвим В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1975 (а.с.46). Згідно п.1 якого, на умовах, передбачених цим договором [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив належну продавцям на праві спільної часткової власності трикімнатну [ADDRESS], загальною площею 63,3кв.м, в т.ч. жилою площею 55,3 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS]. Вищевказана спірна квартира, що була відчужена, належала [PERSON] та [PERSON] по ? частці кожному на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.09.2013 року по справі № 219/6154/2013-ц, 2/219/2280/2013 про визнання квартири загальною спільною власністю та визнання права власності на її ? частину, яке набрало законної сили 24.09.2013 року (а.с.80-81); ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31.01.2015 року про виправлення описки в рішенні суду від 11.09.2013 року, яке набрало законної сили 26.02.2015 року (а.с.82), та зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції Донецької області Лис А.І. 23.07.2015 року, згідно витягу № 41137520 (а.с.73), та державним реєстратором Реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції Донецької області Молчановою Р.Й. 24.07.2015 року, витяг № 41147196 (а.с.74); реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 612597314103. Згідно звіту про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 601268_24072015_00328, проведеного 24.07.2015 року оцінювачем ПП «Фірма «Інженер» [PERSON] (сертифікат суб'єкту оціночної діяльності № 16187/14 від 24.03.2014 року), ринкова вартість жилої трикімнатної квартири, загальною площею 63,30 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS], становить 99 444 грн. (а.с.132-150). Відповідно п.п. 4, 5 договору продаж квартири був здійснений за 99 444 грн., які продавці отримали по 49 722 грн. кожний. Вказана сума, за твердженням сторін, відповідала їх волевиявленню, була остаточною та зміні після укладення договору не підлягала. Своїми підписами у договорі продавці підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру, а також будь-яких заперечень до будь-яких з умов правочину. Вказані обставини підтверджені матеріалами нотаріальної справи, яка була надіслана 2.10.2017 приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєвим В.В. на запит суду (а.с.111-168). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу, в тому числі, нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Частиною 2 даної статті передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-2цс14, № 6-9цс14 від 19.03.2014 року та № 6-551цс16 від 06.04.2016 року. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того, щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Враховуючи викладене, позивачі на підтвердження своїх вимог про визнання даного правочину недійсним повинні довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений позивачами під впливом тяжкої для них обставин, для усунення та/або зменшення тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Такими обставинами можуть бути: вік продавця, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного, тощо. А також, наявність зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується особистими поясненнями позивачів, що дійсно [PERSON] мала намір продати спірну квартиру саме відповідачу [PERSON], а не комусь іншому, на що також погодився і позивач [PERSON], нотаріусом їм було роз'яснено наслідки укладення договору купівлі-продажу і вони бажали їх настання, а саме: [PERSON] - отримати гроші за його частину квартири, а [PERSON] - проживати разом з [PERSON] саме у спірній квартирі. І лише дізнавшись про те, що [PERSON] передумав одружуватися з [PERSON] та вона вже не має законних підстав перебувати у спірній квартирі, позивач [PERSON] вирішила звернутись до суду із даним позовом. Як стверджує позивач [PERSON], якби відповідач уклав з нею шлюб, як і обіцяв, то вона б і не оспорювала даний договір купівлі-продажу в судовому порядку. Крім того, у судовому засіданні були допитані свідки як зі сторони позивачів, так і відповідача. Так, свідок [PERSON], яка є донькою позивачів пояснила, що з січня 2015 року за адресою: [ADDRESS] з ними почав мешкати відповідач [PERSON], з яким у неї одразу ж не склалися стосунки, вони постійно сварилися. Через це їх батько [PERSON] забрав до себе. Влітку 2015 року вона разом з мамою та відповідачем поїхали на відпочинок, де у неї знову був конфлікт з [PERSON] Тому, [PERSON] наполягав на продажу їх спільної квартири, для того, щоб купити квартиру та забрати дітей до себе. В цей час вона переїхала жити до бабусі, оскільки [PERSON] був категорично налаштований проти неї, він ображав, принижував. Під час їх конфлікту, вона з мамою не спілкувалася. В липні батьки продали їх квартиру відповідачу, вони не встигли вивезти звідти свої речі, меблі, як [PERSON] змінив там замки, тому неможливо забрати свої речі. Свідок [PERSON] надала пояснення про те, що з 2008 року працювала разом з [PERSON], вказала, що у неї були відносини з відповідачем, вони разом проживали в її квартирі за адресою: [ADDRESS]. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] ввів її в оману, обіцяв з нею одружитися, та на тлі складної життєвої ситуації (колишній чоловік вимагав продати квартиру, щоб отримати з нею свою частку) вона була вимушена продати спірну квартиру відповідачу. Продала її саме йому, оскільки довіряла цій особі, крім того, він обіцяв, що вказана квартира в майбутньому буде їх спільною. З дітьми [PERSON] у відповідача були напружені стосунки, вони йому заважали комфортному проживанню. Придбавши у свою власність квартиру позивачів, [PERSON] вирішив її здавати в оренду для отримання додаткових коштів, оскільки він дуже жадібна людина. Саме тому він перевіз [PERSON] проживати до своїх батьків на вул. Зарічну. Вона неодноразово перебувала у спірній квартирі, та може з упевненістю сказати, що все майно позивачів, аж до побутового дріб'язку, залишилося у квартирі [PERSON], він не дав їм нічого забрати. На час укладення правочину з купівлі-продажу квартири, психологічний стан [PERSON] з одного боку був піднесений, вона довіряла [PERSON] та вірила всьому, що він каже, в т.ч. про їх спільне сімейне майбутнє, з іншого боку - вона перебувала під впливом колишнього чоловіка, який тиснув в плані продажу квартири. Свідок [PERSON] вказав, що є батьком [PERSON] та пояснив, що з [PERSON] він познайомився взимку 2014 року через його доньку. Коли б він не прийшов до [PERSON] додому, там весь час перебував відповідач, він проживав у її квартирі, часто запрошував туди своїх приятелів, друзів з тренування. Потім він дізнався, що колишній чоловік її доньки [PERSON] наполягає на продажі їх квартири, йому потрібні були гроші для купівлі квартирі у м. Вовчанську, щоб забрати туди дітей. Оскільки у [PERSON] були дуже добрі стосунки з [PERSON], вони почали думати як продати квартиру. Потім, відповідач попросив йому дати у борг 10 000 грн. для переоформлення спірної квартири. Згодом він дізнався, що питання продажу квартири вирішилося таким чином, що позивачі продали їх спільну квартиру [PERSON] У 2016 році донька йому повідомила, що вона тимчасово переїжджає на вул. Зарічну в район м'ясокомбінату до батьків [PERSON], оскільки відповідач вирішив здавати квартиру в оренду представнику ОБСЄ. В цей час він поміняв усі замки в квартирі, не давав ключі [PERSON], заборонив навідуватися до цієї квартири. Там залишилися усі речі та меблі [PERSON], які відповідач не дає забрати. У зв'язку із цим позивач була вимушена придбати нову квартиру, кошти на яку часткового дав він, його син. Вказує, що [PERSON] почав проживати у квартирі його доньки набагато раніше, ніж був укладений договір купівлі-продажу. Стосунки між відповідачем та дітьми [PERSON] не складалися, вони його не сприймали, та це була однією з причин чому діти почали проживати у батька. Свідок [PERSON] надала пояснення, що з 2015 року вона знайома з [PERSON], вони бачилися кожний тиждень. Потім вона знайомиться з [PERSON], у них зав'язуються стосунки, він до неї приходить додому, а потім вони вже разом починають жити у квартирі [PERSON] (приблизно кінець 2014 - початок 2015). У [PERSON] не складалися стосунки з дітьми [PERSON], були постійні конфлікти, у зв'язку із чим діти переїхали жити до їх батька. Згодом вона випадково дізналася, що позивач продає свою квартиру (колишній чоловік [PERSON] наполягав на цьому), яку придбав відповідач за дуже низьку вартість. Він довго [PERSON] не прописував у спірній квартирі, не дивлячи на те, що обіцяв її там зареєструвати, що все залишиться як і було - [PERSON] буде господаркою цієї квартири, однак час йшов. Згодом, він її все ж таки зареєстрував. Також, їй стало відомо, що [PERSON] збирається здавати в оренду квартиру, де вони мешкали, а самі переїхали до батьків відповідача у будинок, в якому не було комфортних умов проживання. У цей період між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, вони перестали проживати разом, та батьки, родичі [PERSON] допомогли їй придбати власну квартиру. Речі та меблі позивачів, що перебували в квартирі [PERSON] після купівлі-продажу, не вивозилися та залишаються там досі. Свідок [PERSON] вказав, що він знає відповідача як тренера по дзюдо свого сина, який у нього займається з осені 2015 року. Йому відомо, що у нього з [PERSON] зав'язалися відносини з весни 2015 року, з цього часу вони почали разом мешкати. Влітку 2015 року він їздив з дітьми на відпочинок на турбазу, у нього добре виходить находити контакт з дітьми, з ним також їздила і [PERSON]. Він дізнався, що у нього з нею почався конфлікт через квартиру, яку він придбав у [PERSON] Свідок [PERSON] надав пояснення про те, що йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали з 2015 року. Відповідач йому розповідач, що він придбав квартиру у кого саме не знав, він допомагав йому завозити дорогі меблі, які [PERSON] придбав у його знайомих (диван, килими, тумбочка, дзеркала, кухонний гарнітур). А потім вони разом переїхали жити до батьків відповідача у будинок на вул. Зарічну. Спочатку відносини між [PERSON] та [PERSON] були гарними, а з часом становилися все гірше та гірше. До дітей він дуже добре ставиться, він знаходить до них підхід. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] разом займалися у спортзалі, у них були дружні стосунки. Потім він випадково дізнався, що квартиру, в якій проживала [PERSON], придбав відповідач та є її власником, а [PERSON] звідти переїхала. Не знає, чи вони проживала як одна родина та вели спільне господарство, він не може. Згідно висновку за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 14.08.2018 року ймовірна ринкова вартість спірної квартири на момент її продажу могла становити 472 792 гр. (а.с.224-227). Позивачі, посилаючись на висновок вказаного дослідження, вказують, що квартира була продана на вкрай невигідних умовах, за заниженою ціною, що підтверджує недійсність укладеного договору. Між тим, згідно звіту про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 601268_24072015_00328, проведеного 24.07.2015 року оцінювачем ПП «Фірма «Інженер» [PERSON] (сертифікат суб'єкту оціночної діяльності № 16187/14 від 24.03.2014 року), ринкова вартість жилої трикімнатної квартири, загальною площею 63,30 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS], становить 99 444 грн. (а.с.132-150). Як вбачається з вказаного звіту його замовником була саме позивач [PERSON], яка в подальшому надала вказаний звіт нотаріусу для укладення договору купівлі-продажу квартири. Отже, судом встановлено, що в даному випадку, оспорюваний договір купівлі-продажу не має ознак правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки як встановлено в судовому засіданні, сума, яку позивачі отримали в результаті продажу їх спільної квартири, була визначена звітом про оцінку майна від 24.07.2015, проведеним на замовлення [PERSON], а наведені позивачами обставини (небажання дітей проживати разом з відповідачем, та небажання [PERSON] переїжджати з їх квартири, оскільки колишній чоловік вимагав продажу хоча б його частини для придбання собі іншого житла), не є тими тяжкими обставинами в розумінні ст. 233 ЦК України, що спонукали позивачів укласти договір купівлі-продажу квартири. Суд вважає, що в ході розгляду справи ані позивачами, ані представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, того, що на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2015 року позивачі перебували під впливом тяжких для них обставин і для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також на вкрай невигідних умовах був вчинений вказаний правочин. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору купівлі-продажу перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій та діють добровільно, а також у п. 9 цього договору вказано, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без застосування фізичного чи психічного тиску, що стверджується підписами сторін на договорі купівлі-продажу від 27.07.2015 (а.с.46). З матеріалів справи вбачається, що позивачі є повнолітніми дієздатними особами, та, підписавши договір купівлі-продажу, підтвердили свій намір відчужити квартиру, а також факт проведення з ними розрахунків та отримання коштів від покупця. Верховним Судом України у справі № 6-222цс14 було висловлено правову позицію стосовно того, що з урахуванням норм ст.15 ЦК та ст.3 ЦПК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 р. міститься такий правовий висновок: однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні, позивачами та їх представником не подано належних та допустимих доказів, і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту того, що договір купівлі-продажу вчинено під впливом тяжкої для позивачів обставини і на вкрай невигідних умовах, обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивачів укласти угоду на вкрай невигідних для них умовах та на момент укладення спірного договору існували обставини передбачені нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір купівлі-продажу може бути визнані недійсними. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2015 є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними. У зв?язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачами судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed