Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , особою, яка втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] Обгрунтування позиції сторін В обгрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] покликається на те, що ій на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] про що свідчить ксерокопія вказаного вище свідоцтва. Відповідач її колишній чоловік, зареєстрований у вказаному вище будинку із 30.08.2004. З серпня 2018 року відповідач за адресою реєстрації не проживає, а проживає у своїх батьків в [ADDRESS]. 12.07.2019 шлюб між сторонами у справі був розірваний. Про те, що на даний час відповідач дійсно у належному їй на праві власності будинку не проживає, свідчать Акти, складені комісією сільської ради. Так, 10.05.2019, 12.08.2019 та 13.11.2019 комісіями Зарічанської сільської ради в присутності сусідів було складено Акти про те, що відповідач, у житловому будинку [ADDRESS] не проживає з серпня 2019 року. Таким чином, станом на дату звернення до суду відповідач у її житловому будинку не проживає понад один рік, а тому втратив право на користування спірним житловим будинком. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 16.10.2020 у позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а справу призначено до відкритого підготовчого засідання на 04.02.2021. Ухвалою суду від 04.02.2021 у справі закрито підготовче засідання, а справу призначено до судового розгляду по суті на 23.04.2021. 23.04.2021 справу було знято з розгляду у зв`язку із тим, що суддя перебував у нарадчій кімнаті по кримінальній справі. Розгляд справи по суті відбувся 02.07.2021 за участі позивачки [PERSON] та її представника адвоката Чорненького Я.Б. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Чорненький Я.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що з серпня місяця 2018 року відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, а також свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності № 15087569 від 03.07.2007, серія ССЕ № 913508 /а.с.7/. Згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 19.07.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 12.08.2019. /а.с.15/ Також з долученої до матеріалів справи копії будинкової книги встановлено, що у вищевказаному будинку відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст. 187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від 05.10.2020./а.с.9-13, 25/. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 10.05.2019, від 12.08.2019 та від 13.11.2019 , а також від 30.06.2021 року, [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] не проживає з серпня 2018 року. /а.с. 15-17, 45/. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. За змістом ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.319, ч. 1 ст.321, ч. 1 ст.391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження сво Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] з серпня 2018 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з будинком не підтримує, в будинку немає його майна, жодних особистих речей. Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає в житловому будинку [ADDRESS] з поважних причин судом не встановлено. На підставі вищенаведеного, врахувавши також той факт, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, свідки підтвердили факт відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування житлом у житловому будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачці [PERSON] , відтак, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved