Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 22.02.1996 року у відділі ЗАГСу Дрогобицького міськвиконкому, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 75, від якого у них народився син [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що у неї з відповідачем різні погляди на життя, у звязку з чим між ними постійно виникають сварки та непорозуміння, свідком яких є їх син. Вона переконана, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, так як вони спільно не проживають вже на протязі чотирьох місяців, не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. За таких обставин вона твердо переконана, що здорової та міцної сімї у них не буде, а тому вирішила розірвати шлюб з відповідачем. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити за собою прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечив проти розірвання шлюбу з позивачем. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 22.02.1996 року у відділі ЗАГСу Дрогобицького міськвиконкому, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 75, про що стверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про укладення шлюбу. Від даного шлюбу у них народилось них народився син [PERSON], [INFO], який на даний момент є неповнолітніми та проживає разом із позивачем. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалась, існує тільки формально, так як вони спільно не проживають протягом чотирьох місяців, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Як встановлено в судовому засіданні, позивач твердо переконана, що у них різні погляди на життя та побут, примирення між ними неможливе, чого не заперечив і сам відповідач. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. У відповідності із положеннями ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги пояснення позивача, а саме відсутність її згоди на примирення, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін та інтересам їх дитини, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved