Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивачка 08.11.2016р. звернулася до суду із даним позовом в якому просила визнати недійсним договір купівлі продажу Ѕ частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В. за №3740. При цьому посилалась на те, що є власником Ѕ частини житлового будинку відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 11.06.1988р., інша Ѕ частина житлового будинку перебуває у власності [PERSON] , яка продала свою частину [PERSON] 05.10.2016р. Укладений договір не відповідає вимогам законодавства і порушено право позивача, як співвласника будинку, оскільки не містить істотної умови - кадастрового номеру земельної ділянки передбачений ч.6 ст.120 ЗК України. При відчуженні частини будинку не готувалась землевпорядна, технічна документація щодо визначення меж окремої земельної ділянки на якій розташовано відчужувальне майно, а також присвоєння їй кадастрового номеру. Тобто при переході права власності на нерухомість відповідна частина земельної ділянки, що переходить до покупця, не була сформована в окрему земельну ділянку в порядку визначеному ст.ст.55,56 ЗУ «Про землеустрій», з відповідним встановленням меж нової земельної ділянки та кадастрового номеру. За ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимоги, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Оспорюваний договір не відповідає вимогам ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України. В подальшому позивач позов уточнила та просила: 1) припинити право приватної власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] 2) визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в цілому, 3) визнати недійсним договір купівлі продажу Ѕ частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] укладений 05 жовтня 2016р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В. за №3740, 4) витребувати із незаконного володіння [PERSON] Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , що раніше належала [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась була повідомлена належним чином про дату та час слухання справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов підтримав та зазначив, що [PERSON] є власником Ѕ частини будинку з надвірними побудовами, а [PERSON] також була власником Ѕ частини, яка на протязі 15 років в силу віку та здоров`я не проводила ні капітального ні поточного ремонту своєї частини, в результаті чого будинок почав руйнуватися. Позивач слідкувала за своєю частиною будинку, посилила фундамент, зробила перекриття, тощо, однак друга частина будинку почала її руйнувати. Було проведено обстеження будинку, і відповідно до висновку ПГО «Баранов і К» частина яка належить [PERSON] знаходиться у ветхому стані близько до аварійного становить загрозу для нормальної безпечної експлуатації основної частини будинку. Відновлення цієї частини будинку є технічно неможливим, економічно недоцільним. Зазначений стан частини будинку впливає на стан частини будинку позивача. [PERSON] не бажала нічого робити з своєю частиною, тому позивач звернулася до суду. 05.10.2016р. [PERSON] уклала договір купівлі продажу частини будинку з [PERSON] , у зв`язку з чим позов було уточнено. Договір купівлі продажу частини будинку не відповідає не відповідає вимогам ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, оскільки істотною умовою такого договору є кадастровий номер земельної ділянки. З витребуваних документів вбачається, що кадастровий номер присвоєний не був, і будь яких документів щодо цього питання, в т.ч. технічної документації в матеріалах нотаріуса не міститься. На земельній ділянці є самовільні прибудови, які не узаконені та впливають на частини власників. Вищий господарський суд України в своїй постанові від 08.04.2013р. звернув увагу на те, що сторони укладаючи спірний договір, не дійшли згоди щодо всіх істотних умов, зокрема в договорі не вказано кадастровий номер земельної ділянки на якій розташовані відчужувані об`єкти, в порушення ст.120 ЗК України та 377 ЦК України. У п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. «Про деякі питання про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що не вважаються вчиненими правочини, в яких зокрема відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладання (істотні для даного правочину). Дії нотаріусу позивач не оскаржувала, а звернулася з зазначеною вимогою на стадії судового розгляду. Порядок користування домоволодінням не визначений і мається часткова власність по Ѕ частині будинку. Представник відповідачів [PERSON] уточнений позов не визнала та зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі продажу частини будинку, однак позивач не є стороною договору. Зацікавлені особи мають право оскаржити договір коли їх права та інтереси порушені та коли майнові права та інтереси зацікавленої особи можуть бути відновлені. Однак при зміні власника Ѕ частини будинку будь які права та інтереси позивача не порушені.[PERSON] була повідомлена про вчинення договору купівлі продажу та не скористалась своїм першочерговим правом на купівлю. Виходячи з практики Верховного Суду припинення права власності можливо лише за заявою власника майна. Будинок потребує ремонту і необхідно щоб позивач не чинила перепону в ремонті, як першим так і другим власником Ѕ частини будинку. За ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України при відчуженні житлового будинку необхідний кадастровий номер земельної ділянки, однак була продана лише Ѕ частина будинку, а не будинок в цілому. Коли не має згоди співвласника неможливо узгодити кадастровий номер і за ч.2 ст.377 ЦК України кадастровий номер при продажі частини будинку не передбачений. В частині домоволодіння, яке було відчужено самовільних прибудов не було, навпаки на частині позивача є такі самовільно збудовані прибудови, що порушують права [PERSON] та [PERSON] Висновок фірми «Баранов і К» не може бути прийнятий до уваги, оскільки [PERSON] зверталась до іншої організації, яка в своєму висновку зазначила про придатність будинку в якому належить провести відновлювальні ремонтні роботи, однак [PERSON] цьому чинить перепони. До та після оформлення купівлі продажу частини будинку відповідачі зверталися до фірми «Тайгер» де було зазначено, що для проведення землевпорядних робіт необхідні заяви всіх співвласників будинку. [PERSON] пропонувала позивачу такі роботи провести за свій кошт, однак [PERSON] відмовилась подавати заяву до міськради на виконання землевпорядних робіт. Відповідач [PERSON] проти задоволення уточненого позову заперечувала, підтримала доводи свого представника. В своєму відзиві посилалась на те, що спірний житловий будинок належав двом власникам і на момент оформлення спадщини [PERSON] на Ѕ частину знос будинку складав 54%, що не є аварійним. Будинок складався з двох відокремлених частин, з різними виходами, а земельна ділянка розділена парканом і кожний власник володів своєю частиною. Позивачка скориставшись тим, що [PERSON] є особою похилого віку, почала руйнувати її частину. При укладанні договору купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] позивачці було запропоновано скористатись переважним правом купівлі частки в загальній частковій власності. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи яка придбала право власності на житловий будинок переходить право власності і право користування на земельну ділянку, на якій воно розміщено, без зміни їх цільового призначення, на умовах встановлених для попереднього землевласника (користувача). Нормами ч.2 ст.377 ЦК України не передбачено обов`язкової наявності кадастрового номеру земельної ділянки при відчуженні частини будинку. Позивачка категорично відмовлялась звертатися до ХМР з заявою про приватизацію земельної ділянки, у зв`язку з чим ділянка не була оформлена. Вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння не можуть бути застосовані, оскільки [PERSON] ніколи не була власником оспорюваної частини житлового будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про слухання справи у її відсутність, при цьому проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Представник 3-ї особи Харківської міської ради при вирішенні позову покладався на розсуд суду, при цьому зазначив, що земельна ділянка яка знаходиться під спірним будинком належить територіальній громаді міста і була виділена забудовнику у 1947 році до 1993р. При відчуженні будинку необхідно отримати кадастровий номер земельної ділянки. 3-ї особа приватний нотаріус ХМНО Жовнір Я.В. судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату та час слухання справи. Свідок [PERSON] показав, що фактично мешкає в будинку по [ADDRESS] . Будинок поділений на дві половини та має два входи. Долі співвласників не виділялися. В одній половини, яка належить його матері, проживає мати, він та його дружина, а друга половина вже більше 25 років є безхозною. Попередній власник [PERSON] з`являлася дуже рідко, нічого не робила, її половина не опалювалась, дах протікав. Суміжна стіна між половинами вкрилася цвіллю. На неодноразові звернення щодо необхідності ремонту половини будинку, який руйнує іншу половину [PERSON] повідомляла про відсутність коштів, яке унеможливлює такий ремонт. На території домоволодіння, яке належить його матері є самовільно збудовані споруди: гараж побудований у 1998р. та замість прибудованого до будинку сараю вони зробили кухню у 2011р., але її не узаконили. Договір купівлі продажу частки будинку відбувся в період судового розгляду справи. Нові власники хотіли щось зробити по ремонту спірної половини, але він їх попередив про те, що поки йде судовий розгляд будь який ремонт чи реконструкція не можливі. Йому та його матері було відомо про продаж половини будинку, але за яку ціну не знає. Також вони отримували листа від нотаріуса щодо першочергової купівлі за еквівалент 8000 доларів США, але це не було їм потрібно. Спеціалістом було встановлено, що Ѕ частина будинку відповідача знаходиться у аварійному стані, а друга половина - у нормальному стані, у зв`язку з чим до попереднього власника у них були претензії. Свідок [PERSON] показала, що з 2010р. разом з чоловіком мешкає в будинку по [ADDRESS] . Будинок складається з двох половин, з яких їхня половина знаходиться у жилому стані, а друга - в нежилому, власник якого нею не користувався 25 років. У зв`язку з тим, що співвласник не проводила будь яких робіт будинок руйнується, стіна сусідньої половини підперта балками, а на стелі та стінах виникли тріщини та цвіль. Ким збудовано самовільну споруду-гараж їй не відомо. Також не узаконена самовільно побудована кухня, оскільки на це немає необхідності. Другу половину будинку продали у 2016р., про що знала мати її чоловіка - власниця другої половини будинку. [PERSON] вона ніколи не бачила, а другий власник [PERSON] з кимсь приходила, рубали дерева і щось робили в частині будинку. Також [PERSON] приводила будівників маючи намір проводити будівельні роботи, але у зв`язку з тим, що стіна і конструкція будинку є спільною їх сім`я не надала згоди на таки будівельні роботи, оскільки всі рішення повинні прийматися разом. Свідок [PERSON] показала, що є сестрою [PERSON] по матері. В 60-х роках її сестра разом з чоловіком купили Ѕ частину спірного будинку. В подальшому [PERSON] шлюб розірвала та проживала зі своїм сином, який в подальшому помер приблизно у 2011р. Син не ремонтував частину будинку, оскільки у нього не було грошей і зазначена частина будинку без ремонту. Коли позивачка робила ремонт - то зруйнувала частину цегляної стіни на частині будинку [PERSON] підперши стіну балками. [PERSON] з приводу порушень нікуди не зверталась. [PERSON] в своїй частині не проживала приблизно з 2000 року, мешкала в кімнаті гуртожитку по [ADDRESS] , фактично осліпла, всі гроші використовувала на ліки і грошей на ремонт не було. Також не було можливості приходити до своєї частини будинку у зв`язку зі станом здоров`я. Частина будинку є жилою, крім коридору, газопостачання відключено, дах не тече, самовільних збудованих споруд немає. Коли оформлювали техпаспорт то співвласниці [PERSON] запропонували узаконити самовільні споруди, а також купити частину будинку, однак та відмовилася зазначивши, що це їм не потрібно. Також пропонувалося провести відповідні дії по присвоєнню кадастрового номеру земельній ділянці, але позивач також відмовилася зазначаючи, що «Все одно буде наше». Про позов про визнання права власності на Ѕ частину будинку вона не знає. Свідок [PERSON] показала, що є сестрою [PERSON] , з якою приїжджали для огляду частини будинку перед його купівлею. [PERSON] проживає в орендованій квартирі і купувала частину будинку для свого проживання, другої власності не має. В домоволодінні є два входи на територію, паркан-сітка, приміщення не жиле, газопостачання відключено. В частині що належить [PERSON] самовільних будівель немає. У [PERSON] є ключ і доступ до частини будинку. [PERSON] розмовляла з сусідами, які заперечували проти будівництва (ремонту), зазначаючи, що і після купівлі-продажу частини будинку вони не дадуть проводити будівельні роботи. Після оформлення договору вони убирали територію, щоб почати ремонт, але сусіди зазначили, що не дадуть проводити ремонтні роботи. В 2019р. сусіди посилаючись на розгляд справи в суді не пустили спеціаліста по будівництву, який визначався з обсягом робіт, які потрібно було провести. На даний час [PERSON] у спірній частині не проживає, оскільки частина будинку потребує ремонту та конфліктом із сусідами. Вислухавши доводи учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законих інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За ч.ч.1,2,3 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.76 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально правовий аспект захисту цивільних справ та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні чи має особа таке право або інтерес, та чи були вони порушені або чи було необхідним їх правове визначення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, та захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст.ст.361, 362, ч.1 ст.364, 365 ЦК України: Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.1 ст.367, ч.1 ст.377, 387, 388 ЦК України: Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно ст.203, ст.215 ЦК України: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як вбачається з інвентаризаційної справи житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований в [ADDRESS] : За договором про право на забудування від 28 березня 1947р. Райжитлоуправління Ленінського району м.Харкова в особі керівника з одного боку та [PERSON] і [PERSON] , що звуться «Забудовники» склали договір за яким: Райжитлоуправління віддає «Забудовникам» для безоплатного користування 720 кв.м. строком на 55 років, а «Забудовник» повинен провести забудування житлового будинку з надвірними пристроями у [ADDRESS] . (т.2 а.с.10) Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.06.1947 р. [PERSON] продав [PERSON] право на половинну частину права забудови з будівлями у [ADDRESS] на дільниці 720 кв.м. (т.2 а.с.12) За договором дарування від 12 січня 1968р. [PERSON] , від імені якої виступала [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар Ѕ частину житлового будинку що розташований в [ADDRESS] , житловою площею 60,50 кв.м. (т.2 а.с.36,37) Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.07.1969 р. [PERSON] продав [PERSON] Ѕ частину житлового будинку, що розташований на земельній ділянці розміром 720 кв.м. в [ADDRESS] , житловою площею 56,50 кв.м. (т.2 а.с.44,45) Рішенням Ленінського РВК №49/31 від 02.03.1977р. [PERSON] дозволено переобладнати сіни площею 5,8 кв.м. у кладову площею 3,8 кв.м. кухню з влаштуванням газового обладнання, а кухню площею 9,8 кв.м. використовувати під житло в домоволодінні по [ADDRESS] . (т.2 а.с.50) Згідно свідоцтва про право власності від 01.06.1983 р., посвідченого державним нотаріусом 2-ї ХДНК Алтуніною Л.А. в р.№3-2300 [PERSON] , після свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , є власником Ѕ частини спільного майна подружжя, що складає ј частину житлового будинку, з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований в [ADDRESS] , житловою площею 56,40 кв.м. (т.2 а.с.69) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.1983 р., посвідченого державним нотаріусом 2-ї ХДНК Алтуніною Л.А. в р.№3-2301 [PERSON] , є спадкоємцем після свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , 1/4 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований в [ADDRESS] , житловою площею 56,40 кв.м. Половина зазначеного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель належить спадкодавцю на підставі договору про право забудування ділянки землі, посвідченою 1 ХМНК 08.04.147р.(т.2 а.с.70) За свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.06.1988 р., посвідченого державним нотаріусом 2-ї ХДНК Алтуніною Л.А. в р.№3-2505 [PERSON] , є спадкоємцем після [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель 4 сараї літ. «Б,В,Г,Е,» літня кухня літ. «Д», вбиральня літ. «Ж,О», льох літ. «К»; огорожі №1-4., що розташований в [ADDRESS] , житловою площею 56,40 кв.м. Ця Ѕ частина житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель належить померлій на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом виданих 2-ю ХДНК 01.06.1983р. за №3-2299 та №3-2301, зареєстрованих у ХМБТІ 28.06.1983р. за №947. (т.2 а.с.79) Рішенням Ленінського РВК №325/15 від 28.12.1999р. [PERSON] дозволено оформити раніше переобладнані та збільшені за рахунок прибудов кухню 2-1, площею 8,8 кв.м. та житлову кімнату 2-4 площею 11,1 кв.м. у домоволодінні по [ADDRESS] . (т.2 а.с.90) Як вбачається з витягу з реєстру прав власності КП ХМБТІ від 18.03.2001р. житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] належить на праві власності по Ѕ частині [PERSON] та [PERSON] . Площа земельної ділянки 720 кв.м., крім того лишки 213 кв.м., згідно квартальної зйомки, затвердженої рішенням Ленінського РВК від 03.05.1956 р.№147. Житловий будинок літ. «А-1» (дерево-цегла), житловою площею 60,50 кв.м., загальною площею 100,3 кв.м., а також надвірні будівлі: дерев`яні сараї - літ. «Б,Е,В (цегла),Г,» літня кухня літ. «Д», вбиральня літ. «Ж» льох літ. «К»; огорожа №1-4, самовільно збудований гараж (шлакоблок) літ. «Н». (т.2 а.с.107) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.04.2011р., посвідченого державним нотаріусом 2-ї ХДНК Вільховим Р.М. в р.№4-255 спадкоємцями майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є його мати [PERSON] ,що зареєстрована в [ADDRESS] . Спадщина складається з власність 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований в [ADDRESS] , яка належала його батьку [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого був його син [PERSON] вич, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. На земельній ділянці, розташований житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 60,50 кв.м., а також надвірні будівлі: сараї - літ. «Б,Е,В,Г,» літня кухня літ. «Д», вбиральня -літ. «Ж,О» льох -літ. «К»; огорожа №1-4. Вищезазначена Ѕ частина будинку з надвірними будівлями належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 2-ю ХДНК 23.07.1969 року. Зазначена 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель відповідно до інформації про державну реєстрацію прав від 26.04.2016р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.10.2016р. належить [PERSON] на праві власності. (т.2 а.с.109,113) За договором купівлі-продажу від 05.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В., в реєстрі за №3740, [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташований в [ADDRESS] . На земельній ділянці, яка не є власністю продавця, рішення відповідного органу не приймалось, розташований вказаний житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 60,50 кв.м., загальною площею 100,3 кв.м., а також надвірні будівлі: сарай - літ. «Б,Е,В,Г,» літня кухня літ. «Д», вбиральня -літ. «Ж,О» льох -літ. «К»; огорожа №1-4. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.10.2016р. належить [PERSON] на праві власності. (т.1 а.с.82,92). До укладання вказаного договору купівлі-продажу від 0510.2016р. [PERSON] , відповідно до вимог ч.1,2 ст.362 ЦК України письмово повідомила позивача про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови на яких вона її продає, але остання не скористалася своїм правом переважної купівлі частки у праві спільної часткової власності. За відповіддю Управління Держкадастру у м.Харкові Харківської області від 10.08.2016р. правовстановлюючі документи на право власності (оренди) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не обліковуються. (т.1 а.с. 99) В порядку передбаченому ч.2 ст.365 ЦК України [PERSON] не вносила вартості Ѕ частини спірного будинку на депозитний рахунок суду, та не надала доказів з приводу вартості цього будинку згідно ч.1 ст.81 ЦПК України. Договір між колишніми співвласниками [PERSON] та [PERSON] відповідно до ч.4 ст.358 ЦК України про порядок володіння та користування спільним майном не укладався та нотаріально не посвідчувався, а тому порядок, за яким вони користувалися вказаним майном не є обов`язковим для [PERSON] , яка придбала згодом Ѕ частку в праві спільної часткової власності на це майно, оскільки право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле, а кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку укладеного між [PERSON] та [PERSON] і витребування із незаконного володіння [PERSON] Ѕ частини що раніше належала [PERSON] : Особа яка вважає, що її речові права порушені має право звернутися до суду, як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст.215-235 ЦК України) так і з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (ст.330, 337, 338 ЦК України). Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання можливо тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно (ст.388 ЦК України). Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Тобто такий захист права власності можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У главі 29 ЦК України передбачені цивільно - правові способи захисту права власності. Зокрема, згідно з нормами ст. ст.387, 388 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача, а у ст.392 ЦК передбачено право особи, яка вважає себе власником майна, пред`явити позов про визнання права власності до осіб, які не визнають, заперечують або оспорюють це право власності та не перебувають із власником у договірних, або інших зобов`язальних відносинах. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Відповідно до ст.387 ЦК України та п.п.1,6 ст.81 ЦПК України особа яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не є власником Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , який за договором купівлі-продажу 05.10.2016р. [PERSON] продала [PERSON] Вказаний договір укладений у відповідності до гл.54, ст.ст. 203, 209, 210, ч.1,2,3 ст.319, ч.1,2 ст.321, ст.ст.357, 361, 362, ч.1 ст.377 ЦК України, ч.2 ст.120 ЗК України. Посилання позивача на порушення сторонами договору купівлі-продажу земельного законодавства суперечить матеріалам справи і вимогам законодавства вказаного вище, а тому суд відхиляє ці доводи як необґрунтовані, в межах заявлених позивачем в цій частині вимог. Щодо вимог про припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку і визнання за позивачем права власності на житловий будинок в цілому: Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Для припинення права співвласника на частку в праві спільної часткової власності достатньо будь якої однієї з чотирьох, передбачених ч.1 ст. 365 ЦК України підстав. Згідно ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Встановлена ч.2 ст.365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою іншого співвласника є обов`язковою умовою ухвалення рішення про позбавлення особи права на частку в майні без її згоди. Доказів внесення [PERSON] на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в матеріалах справи немає. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом про припинення права [PERSON] - колишнього співвласника Ѕ частини спірного будинку, яка 05.10.2016р. уклала договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] з [PERSON] і остання з моменту реєстрації є власником Ѕ частини спірного будинку. Тобто позов в цій частині пред`явлений до особи, право власності якої на Ѕ частини житлового будинку припинено згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України. Доказів, що таке припинення (п.4 ч.1 ст.365 ЦК України) не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника матеріали справи не містять. При цьому суд вважає, що вказані в позові доводи є необґрунтовані із тих підстав, що порушується принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. За таких обставин, в задоволенні позову повинно бути відмовлено. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не вбачається підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed