Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , в особі представника - адвоката Ульянова С.М., звернулись до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказують, 16.01.2015 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, який в подальшому рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.05.2021 року був розірваний. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 06.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 109, позивачка [PERSON] є власником Ѕ частини об`єкта нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування частини квартири від 07.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2382, малолітній син позивачки - [PERSON] , [INFO] , є власником Ѕ частини об`єкта нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та малолітній син - [PERSON] зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, але, окрім них, в квартирі також зареєстрований і відповідач [PERSON] , який з 2019 року там не проживає та не підтримує із позивачами сімейних відносин. Факт не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом опитування сусідів від 10.09.2020 року, посвідченим головою саморганізації населення мікрорайону «Митниця». Відповідач [PERSON] фактично не проживає у вказаній квартирі з січня 2020 року, його особистих речей там немає, а також він не бере участі в утриманні даного житла та не надає допомоги по сплаті комунальних послуг. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, чим чинить позивачці перешкоди у користуванні даним помешканням, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, а також реєстрація відповідача створює перешкоди для отримання нею (позивачкою) житлових соціальних пільг, так як, для їх нарахування визначається сукупний дохід усіх зареєстрованих за вказаною адресою працездатних осіб. Таким чином, тягар утримання квартири повністю покладений на неї (позивачку). Тому, просять суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. 27.11.2020 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказує, що, дійсно з 16.01.2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою [PERSON] , який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 20.05.2020 року. В період їхнього шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Крім того, в період шлюбу сторонами спільно було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 06.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 109. Відповідно до п. 1 вказаного Договору, продавці: [PERSON] та [PERSON] передали по 1/4 частини квартири, [PERSON] Ѕ частину квартири, а разом цілу квартиру, а покупці [PERSON] і [PERSON] в рівних частках купили та прийняли у власність квартиру [ADDRESS] і зобов`язались оплатити її вартість. Також, відповідач [PERSON] вказує, що дана квартира була придбана хоч і в період їх з позивачкою шлюбу, але на гроші, що були подаровані його батьками [PERSON] та [PERSON] . Відповідач вважає, що сама позивачка, вказуючи про Договір дарування частини квартири батьком (відповідачем [PERSON] ) своєму сину ( [PERSON] ) визнала той факт, що та частина квартири перебувала в особистій власності дарувальника. Також відповідач [PERSON] вважає, що, на відміну від частки, що йому належала і яку він подарував своєму синові, Ѕ частка позивачки [PERSON] в спільній квартирі [ADDRESS] , в розумінні ст. 60 СК України, так і залишилась спільним майном подружжя, оскільки придбана в період шлюбу. Таким чином, відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги [PERSON] в частині зняття його ( [PERSON] ) з реєстрації є такими, що прямо порушують його права та конституційні інтереси, як власника майна. Тому, просить суд прийняти до розгляду його зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя та задовольнити його в повному обсязі. В задоволенні первісного позову [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном просив відмовити, а також просив суд стягнути із [PERSON] на його користь сплачений ним судовий збір за подання зустрічного позову та понесені ним витрати на адвокатські послуги. 14.01.2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя та об`єднано його в одне провадження із основним позовом [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 29.01.2021 року представником позивачки по основному позову - відповідачки по зустрічному позову [PERSON] - адвокатом Ульяновим С.М. подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній просить відмовити [PERSON] в задоволенні його зустрічних позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя, а також просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 6 000 грн. Наданий відзив на зустрічний позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у шлюбі та укладаючи Договір купівлі-продажу квартири від 26.01.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 109, прямо в самому Договорі чітко визначили частку, яка належить кожному із них на праві приватної власності. Крім того, як вбачається з Договору дарування частини квартири від 07.07.2017 року, зареєстрованого в реєстрі № 2382, [PERSON] розпорядився своєю частиною квартири, що перебувала в його особистій приватній власності та яка була придбана під час шлюбу з визнанням частки кожного із подружжя, що також підтверджує факт того, що при купівлі квартири [PERSON] та [PERSON] розділили спільне майно подружжя на дві рівні частини та зареєстрували за кожним із них ту частину, яка належить їм особисто. А тому, вважає, що відсутні будь-які правові підстави визнавати Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивачки по основному позову - відповідачки по зустрічному позову [PERSON] - адвокат Ульянов С.М. позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном підтримав та просив усунути перешкоди [PERSON] у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Також просив стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. та 6 000 грн. витрат на правову допомогу адвоката. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя, просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідача по основному позову - позивача по зустрічному позову [PERSON] - адвокат Джирма А.В. зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя просила задовольнити та визнати Ѕ частку квартири [ADDRESS] , зареєстровану за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., та зареєстрованого за № 109, спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки вона придбана в період їх шлюбу, та визнати за [PERSON] право власності на ј частину вказаної квартири. В задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном просила відмовити з підстав, вказаних у відзиві на первісний позов та у зустрічному позові. Суду пояснила, що у спірній квартирі [PERSON] проживав постійно і там знаходились його особисті речі та побутова техніка, яку дали його батьки у тимчасове користування, але йому був обмежений доступ до квартири і лише в присутності працівників поліції він зміг забрати частину своїх речей, решта там так і залишилась. На даний час [PERSON] так і не має доступу до вказаного помешкання. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки по основному позову - відповідачки по зустрічному позову [PERSON] - адвоката Ульянова С.М., представника відповідача по основному позову - позивача по зустрічному позову [PERSON] - адвоката Джирми А.В., пояснення свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі ( [PERSON] та [PERSON] ) перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.01.2015 року по 07.08.2020 року, який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.05.2020 року, справа № 711/2921/20 (а.с. 17). В період шлюбу, а саме 26.01.2015 року сторонами було придбано в рівних частках у власність квартиру [ADDRESS] . Вказане стверджується Договором купівлі-продажу квартири від 26.01.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 109, згідно якого продавці: [PERSON] та [PERSON] передали по 1/4 частини квартири, [PERSON] Ѕ частину квартири, а разом цілу квартиру, а покупці: [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах купили та прийняли у власність квартиру [ADDRESS] , і зобов`язались оплатити її вартість відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі, а саме 130000 грн. (а.с. 8-10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2015 року № 32672617, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині (а.с. 11-12). Таким чином, сторони мали рівні частки у власності на вказане житло. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 69 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78, 80 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому, поділу підлягає лише майно, яке належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності виходячи з принципу рівності часток за умови відсутності іншої домовленості між ними або шлюбного договору. Майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності, не може бути предметом такого договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям. Однак, воно може бути предметом інших цивільно-правових договорів, зокрема, договорів дарування, купівлі-продажу, найму (оренди) тощо, які подружжя можуть укладати між собою на підставі ч. 1 ст. 64 СК України. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Як вбачається із вищевказаного Договору купівлі-продажу квартири від 26.01.2015 року сторони - колишнє подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ) в період шлюбу, а саме 26.01.2015 року, в рівних частках купили та прийняти у власність квартиру [ADDRESS] та зобов`язалися оплатити її вартість відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинявся за 130000 грн., які отримані продавцями від покупців під час оформлення цього Договору. Також із зазначеного Договору вбачається, що продавці своїм підписом під цим Договором підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність до покупців будь-яких претензій (п. 2 Договору, а с. 8-10). Таким чином вже при укладенні вищевказаного Договору купівлі-продажу покупцями - подружжям [PERSON] та [PERSON] уже було визначено розмір часток кожного із подружжя в майні, яке ними придбано (тобто особисту частку кожного), та виходячи із норм Сімейного кодексу було визначено, що їх частки є рівними, тобто по Ѕ частці. В подальшому відповідач по основному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] на власний розсуд розпорядився своєю часткою, а саме 07.07.2017 року уклав Договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2382, - на користь свого малолітнього сина [PERSON] . Так згідно вказаного Договору [PERSON] подарував неповнолітньому сину - [PERSON] , від імені та в інтересах якого як законний представник діяла його мати [PERSON] , Ѕ частину квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] , в особі представника прийняв в дар частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 13-14). Таким чином [PERSON] скористався своїм правом на розпорядження належним йому на праві власності майном. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.07.2017 року № 91435842, Ѕ частина квартири [ADDRESS] була зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] (а.с. 15-16). Таким чином, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] відчужив належну йому частку вищевказаної квартири. Однак, звертаючись до суду із зустрічним позовом про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири, як спільного майна подружжя, останній вказує, що, незважаючи на те, що він подарував належну йому частину квартири сину, за ним залишається право на поділ частини квартири, що по Договору купівлі-продажу перейшла у власність [PERSON] . Проте, таке право у відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] , відсутнє, оскільки, перебуваючи у шлюбі та укладаючи Договір купівлі-продажу квартири від 26.01.20215 року, зареєстрований в реєстрі за № 109, сторони прямо в самому Договорі чітко визначили частку, яка належить кожному із них на праві приватної власності та зареєстрували за кожним із них ту частину, яка належить їм особисто, якою в подальшому [PERSON] і розпорядився на власний розсуд. Тому підстави для визнання за ним (позивачем) права власності на ј частину вищевказаної квартири [ADDRESS] відсутні. Щодо доводів позивача по зустрічному позову [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за кошти подаровані йому його батьками, то вони не знайшли свого підтвердження належними доказами. Відповідний договір дарування таких коштів не укладався. При цьому, суд критично оцінює пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за їх (свідків) кошти, оскільки вони є батьками [PERSON] , до того ж, останні суду пояснили, що квартира була придбана за 23000 дол. США, тоді як згідно Договору купівлі-продажу від 26.01.2015 року спірна квартира була придбана за 13000 грн. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона, як представник Біржі Нерухомості, за зверненням [PERSON] допомагала в пошуках та придбанні вищевказаної квартири [ADDRESS] , яку придбавали для своїх дітей саме батьки і кошти за квартиру передавала мати відповідача-позивача по справі - [PERSON] , однак чиї це були кошти їй не відомо. Також пояснила, що квартира була оформлена на сина - [PERSON] та невістку - [PERSON] в рівних частках. Однак дані пояснення не спростовують факту набуття вищевказаної квартири сторонами у справі у часткову власність, з визначенням рівних часток як позивачу, так і відповідачу. А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частину квартири як спільного майна подружжя. Що стосується основного позову [PERSON] , то суд приходить до висновку про його задоволення, виходячи із наступного. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по основному позову - позивач по зустрічному позову [PERSON] не проживає у спірній квартирі [ADDRESS] з січня 2020 року і до даного часу. При цьому, останній посилається на те, що позивачка по основному позову - відповідачка по зустрічному позову [PERSON] чинить йому в цьому перешкоди і заборонила йому туди заходити та проживати. В зв`язку з цими обставинами, [PERSON] звертався до правоохоронних органів і лише в присутності працівників поліції зміг забрати із помешкання частину своїх речей. Однак, при цьому, ні самим [PERSON] , ні його представником не надано доказів на підтвердження таких дій [PERSON] та відповідних звернень до поліції саме [PERSON] . Як вбачається з акту опитування сусідів від 10.09.2020 року, посвідченого головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Митниця», [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] також зареєстрований за вказаною адресою, але фактично там не проживає з січня 2020 року (а.с. 20). Аналогічні пояснення дали в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. В частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Права позивачки, як власниці квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Таким чином, у даній справі питання про визнання припиненим права користування житлом [PERSON] у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд врахував вимоги позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання відповідача за основним позовом [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та вважає, що припинення права користування відповідача за основним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, які призводять до конфліктів, в зв`язку з чим позивачка по основному позову зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами, а зокрема 06.05.2020 року зверталася до ЧРУП ГУНП в Черкаській області. Вказане негативно впливає на емоційний стан позивачки по основному позову - відповідачки по зустрічному позову [PERSON] та неповнолітнього сина - [PERSON] . При цьому, суд враховує, що [PERSON] , як власник майна, має право на проживання у спірній квартирі та має забезпечувати належні житлові умови не тільки для себе, а й для малолітнього сина - [PERSON] , який також є співвласником вказаної квартири (Ѕ частка). Також суд враховує, що позивачка по основному позову - відповідачка по зустрічному позову [PERSON] несе ще і надмірний тягар по утриманню вказаної квартири, зумовлений реєстрацією відповідача [PERSON] у даній квартирі. Таким чином суд вважає, що інтереси позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином, оскільки відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] на теперішній час у спірній квартирі не проживає, спільним побутом із позивачкою за основним позовом - відповідачкою за зустрічним договором [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. А тому, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] не є членом сім`ї позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] , спільно з нею не проживає та не веде спільного господарства, договір найму на проживання у спірній квартирі між сторонами не укладався, а також враховуючи, що інтереси позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, підстави для збереження за ним жилого приміщення відсутні, а тому суд приходить до висновку про задоволення основного позову [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] та малолітньому [PERSON] . Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить до наступного. Частиною першою ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою за зустрічним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] при зверненні до суду з основним позовом до [PERSON] був сплачений судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., що стверджується квитанцією про сплату № 43232 від 26.10.2020 року (а.с. 1). Оскільки основний позов [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє його законний представник - [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном задоволено в повному обсязі, судовий збір, який підлягає до стягнення з відповідача по основному позову на користь позивачки по основному позову складає 840 грн. 80 коп. Разом з тим, згідно зі статтею 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, враховуючи, що представником позивачки за основним позовом - відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] - адвокатом Ульяновим С.М. були надані суду докази, підтверджуючі оплату за надану [PERSON] правничу допомогу по даній справі, а саме: Договір про надання адвокатом правової допомоги б/н від 15.01.2021 року, укладений між гр. [PERSON] та адвокатом Ульяновим Сергієм Миколайовичем, відповідно до п. 2.1. якого, вартість послуг адвоката складається із фіксованої суми 6 000 грн., а також квитанція до прибуткового касового ордеру № 1 від 15.01.2021 року на суму 6 000 грн. і такі витрати є обґрунтованими, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved