Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення в квартиру [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.1999 року, реєстровий №3524, який був оформлений на ім'я [PERSON]. Після придбання вказаної квартири з дозволу позивачів в неї у 2000 році заселився їх син [PERSON] разом з дружиною - відповідачкою по справі [PERSON], та їх двома дітьми [PERSON], 1996 року народження, та [PERSON], 1999 року народження. Самі позивач стали проживати у приватному будинку дачного типу у м. Новомосковську. Позивачі зазначають, що вони є людьми похилого віку, є інвалідами 2 групи, та через свій стан здоров'я вирішили переїхати проживати у належну їм квартиру [ADDRESS] Однак відповідачка чинить перешкоди у проживанні позивачів у спірній квартирі, не надає ключі від вхідних дверей, тому вони просили суд вселити їх в квартиру [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні даною квартирою, забезпечивши вільний доступ та надавши ключі від вхідних дверей. Відповідачка проти позову заперечувала та звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний рішенням суду від 27.06.2013 року. Від шлюбу мають двох синів: [PERSON], 1996 року народження, та [PERSON], 1999 року народження. Позивачка за зустрічним позовом зазначає, що відповідачі в квартирі ніколи не проживали, а вона вселилась в дане приміщення як член сім'ї наймача, тому на підставі ст. 64 ЖК України просила суд визнати за нею та [PERSON], 1996 року народження, та [PERSON], 1999 року народження, право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] У судовому засіданні позивачі за первісним позовом підтримали позовні вимоги у повному обсязі, проти зустрічного позову заперечували. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала, позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням підтримала, просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, [PERSON] в позові суд вважає відмовити. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності як подружжю на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.1999 року, реєстровий №3524, який був оформлений на ім'я [PERSON]. Після придбання вказаної квартири з дозволу позивачів в неї у 2000 році заселився їх син [PERSON] разом з дружиною - відповідачкою по справі [PERSON], та їх двома дітьми [PERSON], 1996 року народження, та [PERSON], 1999 року народження. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний рішенням суду від 27.06.2013 року. Позивачі є людьми похилого віку, є інвалідами 2 групи, та через свій стан здоров'я мають намір проживати у належній їм квартирі [ADDRESS], однак [PERSON] чинить їх перешкоди у проживанні. З приводу перешкод у користуванні власністю [PERSON] зверталась до АНД РВ ДМУ ГУМВС України в області, на що постановою від 14.11.2012 року їй було відмовлено у порушенні кримінальної справи. Судом встановлено, що [PERSON] створює перешкоди позивачам у користуванні квартирою [ADDRESS], що підтверджується зверненнями до АНД РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області стосовно неможливістю потрапити до квартири. Даний факт в судовому засіданні також не спростований і відповідачкою. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст. 156 ЖК України). В силу ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] як подружжя є власниками квартири [ADDRESS], тому суд вважає вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] в користуванні даною квартирою, забезпечивши вільний доступ та надавши ключі від вхідних дверей. В той же час суд зазначає, що відповідачка [PERSON] не вселялась у квартиру власників приміщення як член їх родини, ніколи з ними однією сім'єю не проживала, тому, на думку суду, підстави для визнання за нею та її неповнолітніми дітьми права користування спірною квартирою відсутні. Витрати по справі суд вважає віднести на рахунок сторін, які їх понесли.

Outcome: approved