Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що відповідач [PERSON] є лікарем КЗОЗ «Центру первинної медико-санітарної допомоги Артемівської міської ради». 08.11.2014 року близько 12.00 годин він як дільничний лікар прибув за викликом до онука позивачки [PERSON], [INFO], який потребував допомоги лікаря за адресою : [ADDRESS]. У нього була висока температура, головні болі, блювота, висип на тілі. Без будь-яких пояснень лікар не оглянув хворого, не зробив записи щодо рекомендацій в його амбулаторній карті, яку йому приготували. Самоусунувся від виконання своїх прямих професійних обов'язків. З погрозами на адресу позивачки, що нею виконаний хибний виклик, сів до машини та поїхав, залишивши хворого без медичної допомоги. Даний випадок та відмова надати допомогу внуку негативно відобразилось на здоров'ї позивачки, вона пережила сильне нервове потрясіння, у неї виникли болі в області серця. Сину довелось терміново викликати швидку допомогу, яка прибула 08.11.2014 року. Їй була надана медична допомога та зроблена кардіограма серця. Був рекомендований постільний режим, встановлений діагноз : гіпертонічний криз. Крім цього, їй довелось зв'язатись по телефону 08.11.2014 року з черговим адміністратором [PERSON] і доповісти про даний факт. 10.11.2014 року вона звернулась з письмовою заявою до головного лікаря ЦСПП [PERSON] за вказаним фактом і 20.11.2014 року отримала відповідь. Вона є медичним працівником з більш як 50-річним стажем, була принижена та ображена поведінкою лікаря [PERSON], який в присутності її онука та сина вичитував її як школярку, погрожував штрафами за використаний бензин, погрожував, що зв'яжеться з регістратором, щоб той не фіксував їх виклик. Вважає, своїми образливими діями відповідач створив конфліктну ситуацію, чим спричинив їй моральну шкоду. Вона перенесла нервовий стрес, що відобразилося на стані її здоров» я. Позивач просить визнати дії відповідача [PERSON] неправомірними та такими, що порочать честь та гідність і стягнути на її користь у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що 08.11.2014 року лікар [PERSON] в присутності її сина та онука казав, що вона не медпрацівник, що вона вчинила хибний виклик лікаря, що він повідомить в реєстратуру і щоб лікаря на їх адресу не направляли. Від огляду онука відмовився та запропонував доставити їй онука до дерматолога, видати направлення відмовився. Такою поведінкою відповідача, вона як медпрацівник з 50-річним стажем була принижена та ображена, вважає його дії такими, що порочать її честь та гідність, оскільки він висказався в присутності її сина та онука. Він принизив її своїми образливими діями перед іншими людьми, що визвало у неї моральні страждання. Просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, пояснив, що він не вчинив ніяких дій, які б опорочили честь та гідність позивачки. Про те, що вона не медпрацівник він не казав. Висловився тільки, що саме в цей час вона не виконує обов'язки медпрацівника, який надає медичну допомогу. Крім того, він казав, що якщо кожний молодий чоловік буде викликати лікаря з приводу прищів, то інші серйозно хворі залишаться без допомоги та виказав припущення, що «у вас, можливо, хибний виклик». Про те, що щось казав про реєстратуру частково визнає. Онук сам відмовився від огляду, так як позивачка почала конфліктувати. Він пропонував видати направлення до лікаря-дерматолога та інфекціоніста, але вони відмовились. Крім того, в судовому засіданні допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснив, що є сином позивачки, і на час конфлікту з відповідачем [PERSON] 08.11.2014 року був у сусідній кімнаті. Чув як відповідач казав, що повідомить в реєстратуру, щоб не направляли до них лікаря, що це хибний виклик і пішов. Все це було протягом 3-4 хвилин. Казав, що він більше знає ніж мати. Його син не відмовлявся від огляду. Мати нервувала і йому довелося викликати «швидку». Перед приїздом відповідача вони приготували для лікаря амбулаторну карту та просили його зробити запис. Він відмовився і не надавав направлення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 08.11.2014 року вона чергувала в амбулаторії. Подзвонила позивачка та поскаржилась, що лікар не оглянув хворого, сказав, що це хибний виклик і пішов. Вона її заспокоїла і направила повторно до них цього ж лікаря. Збори з приводу цього інциденту були, розглянули поведінку лікаря. Він вибачився перед позивачкою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що внаслідок службового розслідування було встановлена неправильна поведінка лікаря [PERSON] 08.11.2014 року під час виклику на дім до хворого онука позивачки, мали місце не зовсім коректні висловлювання з його сторони, в амбулаторній карті хворого нема вкладиша про результати огляду. За результатами службового розслідування принижень та ображання зі сторони лікаря на адресу [PERSON] не вбачалось. Вислухавши пояснення та доводи сторін, допитаних свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає виходячи з наступного. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 270 ЦК України до особистих немайнових прав відноситься, зокрема, право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або моральної) шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1 (далі - постанова Пленуму ВСУ № 1), під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства. Відповідно до ч. 1 п.15 постанови Пленуму ВСУ №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зазначена сукупність обставин під час судового розгляду судом не встановлена. В матеріалах цивільної справи маються матеріали службового розслідування щодо факту звернення [PERSON] за наслідками якого, встановлено, що 08.11.2014 року дільничний лікар-терапевт [PERSON] вдома у хворого [PERSON] повів себе нетактовно, створив конфліктну ситуацію, внаслідок якої не зміг оглянути хворого і призначити йому адекватне лікування. Відповідно до наказу № 238 від 17.11.2014 року «Про підсумки службового розслідування щодо факту звернення гр. [PERSON]» дільничному лікарю-терапевту амбулаторії № 6 ЦПМСД [PERSON] за грубе порушення принципів етики та деонтології при відвідування хворого [PERSON] вдома винесено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Про результати службового розслідування позивача [PERSON] було повідомлено листом № 993 від 18.11.2014 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили той факт, що між позивачкою та відповідачем раптово склалися неприязні стосунки внаслідок порушення відповідачем під час виклику 08.11.2014 року лікаря на адресу позивачки принципів етики та деонтології лікаря. При цьому, зазначені свідки не підтвердили факту висловлювання відповідачем на адресу позивача відомостей, які порочать її честь та гідність, принижують її ділову репутацію в розумінні вимог ст. 297 ЦК України. Відповідач у судовому засіданні не заперечував той факт, що під час виклику висказав припущення, що позивачкою здійснено хибний виклик, однак під час судового розгляду справи не добуто доказів того, що відповідач розповсюдив недостовірну інформацію, яка порочить честь та гідність позивачки. Відповідно до роз'яснення п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, вимоги позивачки [PERSON] про визнання дій відповідача такими, що порочать її честь та гідність не підлягають задоволенню, оскільки дії відповідача, його висловлювання, які мали місце під час виклику лікаря на адресу позивачки 08.11.2014 року для надання медичної допомогу її онуку, не порочать честь та гідність позивачки в розумінні вимог закону. Відшкодування моральної шкоди та її обґрунтованість є похідним від вирішення спору про правомірність вимог позивача про захист честі та гідності, а оскільки в процесі розгляду справи факти, викладені позивачем в обґрунтування зазначених вимог не знайшли свого підтвердження, суд відмовляє у відшкодуванні моральної шкоди, заявленої позивачем.

Outcome: dismissed