Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, посилаючись на те, що сторони в рівних частинах є співвласниками двокімнатної квартири. За час спільного проживання сторін [PERSON] та відповідач, які перебували у шлюбі, займали більшу кімнату, а [PERSON] із малолітнім сином займали меншу кімнату. В подальшому шлюб між [PERSON] та відповідачем було розірвано і фактично спільною квартирою почали користуватися три сімї. Разом з тим, добровільно домовитись про користування спільним майном, не виявляється можливим, у звязку з неприязними відносинами сторін, які склалися протягом життя, негативним ставленням відповідача по відношенню до позивачів, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивачі просять виділити їм у користування на двох велику кімнату, а відповідачу меншу кімнату, місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. В судовому засіданні позивачі та представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити та пояснили, що протягом спільного життя відповідач вчиняв по відношенню до них протиправні дії, за що притягався до адміністративної відповідальності. Відповідач встановив замки на двері у велику кімнату, у звязку з чим позивачі не можуть безперешкодно користуватися своїми речами, що зберігаються в останній та балконом. [PERSON] пояснила, що після розлучення з відповідачем, остання одружилась повторно та наразі проживає із своїм чоловіком за іншою адресою, а у квартирі фактично проживають відповідач та [PERSON] із малолітнім сином, тобто донька з онуком. Разом з тим, [PERSON] є співвласником квартири і також має право на безперешкодне користування власним майном, разом з тим через створені відповідачем перешкоди, [PERSON] не може зайти у велику кімнату та залишитись на відпочинок або ночівлю, де проживала протягом життя, а вимушена ділити маленьку кімнату із донькою та онуком. Враховуючи те, що позивачі є співвласниками по 1/3 частині і перебувають між собою у добрих відносинах, останні вважають за доцільне визначити порядок користування великою кімнатою за ними, що відповідатиме їх долям у праві спільної часткової власності. В свою чергу, позивачі просять визначити порядок користування маленькою кімнатою за відповідачем, який є співвласником 1/3 частини, що відповідатиме його частці у праві спільної часткової власності. Позивачі зазначають, що балконом, який знаходиться у великій кімнаті, відповідач користується виключно як складом, зберігаючи старі речі, у звязку з чим місця для відпочинку на балконі відсутнє і для здоровя відповідачу балкон не потрібен. Крім того, позивач [PERSON] зазначила, що встановила замок на двері до маленької кімнати, оскільки відповідач може поводити себе не адекватно, неодноразово застосовував фізичну силу до її матері [PERSON], а тому [PERSON] побоюється за своє життя та життя і здоровя сина. Також позивачі зазначають, що відповідач не несе витрати по утриманню квартири відповідно до своєї частки у спільній частковій власності. Відповідач відзив на позов та доказів на спростування доводів позивачів, як до так і під час підготовчого судового засідання суду не подав. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, який було повернуто останньому, ухвала суду після апеляційного перегляду залишена без змін. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що в квартирі фактично проживає він, [PERSON] та її син, [PERSON] у квартирі не проживає. За час спільного проживання сторін, великою кімнатою користувалися [PERSON], [PERSON], а маленькою кімнатою [PERSON] та її син. Після розлучення [PERSON] та [PERSON] порядок користування квартирою залишився не змінним. Відповідач зазначає, що дійсно встановив замок на двері у велику кімнату, після встановлення замку [PERSON] Під час перебування [PERSON] вдома будь яких перешкод у користуванні великою кімнатою та балконом не має, двері відчинені. Враховуючи те, що [PERSON] у квартирі не проживає змінювати порядок користування не є доцільним. Крім того, [PERSON] зазначає, що він є людиною похилого віку і балкон для останнього є необхідним, те що на балконі зберігаються речі не заважає дихати повітрям. [PERSON] жодного разу не виявляла бажання користуватися великою кімнатою та балконом, а також не мала претензій до [PERSON] з приводу перешкод у користуванні балконом та великою кімнатою. [PERSON] зазначає, що справжній конфлікт створює [PERSON], яка не проживає у квартирі, а з [PERSON] відповідач може домовитися про користування квартирою у позасудовому порядку, якщо [PERSON] не подобається той порядок користування квартирою який існує наразі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.06.1978 по 01.11.2016, від якого мають спільну доньку [PERSON] /а.с. 11/. 31.03.1998 сторони набули право спільної часткової власності в рівних частинах по 1/3 на квартиру № [ADDRESS] (далі квартира та /або спірна квартира) /а.с. 7/. Спірна квартира житловою площею 30,2 кв.м., складається з двох кімнат площею 17,7 кв.м. та 12,5 кв.м. /а.с. 10/. Учасниками справи визнано, що у квартирі за час спільного проживання сторін [PERSON] та відповідач, які перебували у шлюбі, займали більшу кімнату, а [PERSON] із малолітнім сином /а.с. 15/ займали меншу кімнату. Після розірвання шлюбу [PERSON] повторно вийшла заміж /а.с. 14/ та переїхала до іншого місця проживання. В свою чергу порядок проживання у квартирі залишився не змінним. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не вливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням частко кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Враховуючи те, що позивачі є співвласником вище вказаної квартири, останні мають право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою. Таким чином, якщо декілька власників приміщення не можуть домовитися між собою стосовно порядку користування приміщенням, такий порядок може бути встановлений судовим рішенням за позовом одного із співвласників. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи позовні вимоги про неможливість користування своєю часткою у спірній квартирі, позивач [PERSON] не надала доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач створює останній перешкоди, зокрема у користуванні великою кімнатою і те, що [PERSON] має намір нею користуватися, для відпочинку під час відвідування спірної квартири або ночівлі. Долучена до позову постанова про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності /а.с. 12,13/ вказаного вище факту не підтверджує, оскільки в останній викладені обставини чотирьохрічної давнини. Доводи відповідача щодо неправдивості викладених обставин у постанові судді, у звязку з її скасуванням апеляційною інстанцією, суд вважає неспроможними, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження таких доводів у встановлений процесуальним законом строк, тобто під час підготовчого судового засідання та не звертався до суду з клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, згідно ст. ст. 43, 81, 83, 127 ЦПК України. [PERSON] визнала, що проживати у квартирі наміру не має, що спростовує доводи викладені у позові про те, що у спірній квартирі проживають три співвласника, тобто три сімї. В той же час, бажаючи користуватися своєю часткою у спірній квартирі під час відвідування доньки, яка також є співвласником квартири, [PERSON] не просить суд усунути перешкоди у користуванні, зокрема шляхом зобовязання відповідача зняти замки з дверей великої кімнати у спірній квартирі, зокрема не посилається і не зазначає про те, що остання не може вільно розпоряджатися своєю власністю через наявність зачинених на замок дверей у великій кімнаті за відсутності вдома відповідача або коли останній перебуває у кімнаті, протакі обставини у позові не зазначено. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається, з позову вимоги позивачів ґрунтуються на тому, що через неприязні стосунки відповідач та [PERSON] не можуть проживати разом в одній кімнаті, проте такі доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, зокрема спростовуються встановленими вище обставинами, щодо не проживання [PERSON] у спірній квартирі. Позивачі також не порушують питання про усунення перешкод у користуванні балконом. За таких обставин суд, вважає недоцільним змінювати порядок користування спірною квартирою, оскільки обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Суд вважає, що справжньою підставою для звернення в суд з даним позовом, є те, що позивачу [PERSON] на даний час не вистачає місця для проживання у маленькій кімнаті з сином підліткового віку. Разом з тим, [PERSON] зможе претендувати на зміну порядку користування спірною квартирою у разі, якщо останній належатиме 2/3 частини спірної квартири (ч. 3 ст. 358 ЦК), а також в разі доведення позивачами належними, допустимими, достовірними доказами того факту, що відповідач створює перешкоди позивачам, зокрема [PERSON], у здійсненні права власності щодо їх часток у спільній частковій власності, у звязку з чим необхідно встановити інший порядок користування спірною квартирою, що припинить порушення прав. [PERSON], у судовому засіданні зазначила, що бажає користуватися своєю часткою у спірній квартирі, незважаючи на те, що остання там не проживає, що в свою чергу не впливає на зміст права власності, а саме періодично залишатися тощо, а замки, які встановив відповідач на двері великої кімнати та неприязні стосунки які склалися з останнім унеможливлюють реалізацію такого права. Проте, як зазначено вище, позовні вимоги не ґрунтуються на вказаних обставинах, які у звязку з цим не можуть вплинути на висновки суду. Що стосується доводів позивачів про те, що відповідач не несе витрати по утриманню спірної квартири, суд вважає за необхідне зазначити, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК). Отже, якщо відповідач ухиляється від витрат по утриманню майна, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до своєї частки, а зазначені витрати здійснені іншими співвласниками, останні мають право стягнути з відповідача понесені витрати за частку останнього у судовому порядку, шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимог не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed