Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивачка 01.09.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 25.02.2015 року (а.с.74-76), просила: припинити право спільної власності [PERSON] на 1545/10000 частини квартири №10, розташованої за адресою м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8; присудити на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1545/10000 частини квартири №10, розташованої за адресою м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8; визнати за нею, [PERSON] право власності на 1545/10000 частини квартири №10, розташованої за адресою м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8. В обґрунтування позовних вимог відзначила, що 31.08.1994 року вона разом з відповідачем набули права власності в рівних частках на 309/1000 квартири № 10, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, будинок 8. У подальшому, спільне життя між сторонами не склалось, в 2003 році відповідач припинив спільне проживання з Позивачем, 27.05.2005 року виписався та переїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту (м. Донецьк). Починаючи з 2004 року в квартирі не зявлявся, квартиру не утримував та не сплачував комунальні послуги. Позивачка постійно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном. Договору найму житлового приміщення між позивачем та відповідачем укладено не було. З восени 2003 року до літа 2015 року відповідач жодного разу не зявлявся за вказаною адресою, однак восени 2015 року, будучи у нетверезому стані, [PERSON] приїхав та звернувся до [PERSON] з вимогою забезпечити йому грошове утримання, погрозами та лайкою намагався проникнути в квартиру, яка в свою чергу є комунальною, таким чином дії [PERSON] спричиняють незручності всім мешканцям квартири. З посиланням на те, що дана частка квартири, загальною площею 48,8 кв. м., з яких 29,3 кв. м. - житлова площа, входить до складу комунальної квартири, а тому фактично не може бути виділена в натурі, з посиланням на неможливість спільного володіння та користування спільною квартирою (внаслідок асоціальної поведінки відповідача), з посиланням на те, що припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди його інтересам, [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом. Також, до спільного розгляду з даними позовом [PERSON] ухвалою від 25.02.2016 року був обєднаний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що з 31.08.1994 року разом з [PERSON] набули право власності у рівних частках на 309/1000 частини у 2-х кімнатах квартири №10 спільного заселення, загальною площею 48,8 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8. У цій квартирі він зареєстрований як особа, яка прибула з району проведення антитерористичної операції, іншого житла не має. Зазначив, що у вересні 2015 року [PERSON] змінила замки на вхідних дверях та не пускає його до квартири. З посиланням на те, що на сьогоднішній день він не має іншого житла і постійного місця проживання, вимушений постійно переходити від одних знайомих до інших, з посиланням на ст.. 9, ч.4 ст. 156 ЖК України, ст..391 ЦК України, звернувся до суду з позовом та просив суд зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні ним [PERSON] 309/1000 частинами квартири №10 у 2-х кімнатах спільного заселення, загальною площею 48, 8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8, шляхом вселення його до даного житла та передачі ключів від квартири. В судове засідання позивачка і представник позивачки не зявились, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином . При цьому на адресу судді направила електронне клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яке просила вирішити у її відсутності і одночасно додано заяву про відкладання слухання справи, при цьому належних доказів щодо причин неявки суду не надала. У звязку з неявкою представника позивачки розгляд справи декілька разів відкладався, справа розглядається тривалий час. Згідно ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Згідно вимог ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст..157 ЦПК України, справа повинна бути розглянута у розумні строки. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. У минулих судових засіданнях представник позивачки [PERSON] (діє на підставі довіреності від 26.08.2015 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі. В задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Додатково пояснила, що у сторін виникло право спільної часткової власності на 309/1000 частини квартири №10 за адресою м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8, 31 серпня 1994 року, коли вони перебували у шлюбі. Проте, починаючи з 2003 року сторони припинили спільне проживання та з літка 2004 року відповідач у спірній квартирі не проживав, виїхав до іншого населеного пункту. На протязі десяти років кошти на утримання квартири відповідач не сплачував. Коли перебував у м. Одеси, заходив до позивачки та забирав свої речі, між ними були розмови про вирішення питання щодо викупу його частини квартири, розмов щодо вселення його до квартири не було. Він зявився тільки восени 2015 року у пяному вигляді та з погрозами, після сварки викликались поліція. На вимогу сусідів позивачка змінила замки до квартири. Зазначає, що квартира є неподільною, оскільки входить до складу комунальної квартири, спільне проживання та користування квартирою є неможливим. Відповідач постійно вчиняє скандали, зявляється у нетверезому стані та постійно вимагає грошей, що свідчить про неможливість спільного проживання. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнав та заперечував проти їх задоволення, зазначив, що не згоден на присудження йому компенсації за належну йому частину квартири, оскільки у нього не має іншого житла, а тому просив відмовити. Просив задовольнити свої позовні вимоги, предявлені до [PERSON]. Додатково пояснив, що спірну частину квартири, яка складається з двох окремих кімнат, він отримав від роботи. Визнав, що не проживав у даній квартирі з травня 2005 року, бо 27.05.2005 року переїхав до старенької матері у м. Донецьк. З того часу, періодично приїжджав та заходив до квартири, де в другій кімнаті проживав син позивачки. Пізніше, 23.07.2015 року повернувся до м. Одеси як особа, яка переміщена з території АТО, та виникло питання щодо його місця проживання: або він буде проживати в одній з кімнат спірної квартири, або позивачка буде оплачувати йому оренду кімнати. Між тим, позивачка перешкоджає йому у доступі до свого житла (змінила замки та не впускає). Зазначив, що іншого житла не має , змушений періодично повертатися в м.Донецьк, бо не має де жити, а приїжджає на судові засідання, а зараз він проживає тимчасово у друзів м .[PERSON], він такий же власник як і вона, та просив усунути перешкоди йому у користуванні його власністю шляхом вселення. На компенсацію він також не згодний. Також пояснив що у звязку з проведенням антитерористичної операції в м.Донецьк з 2014р. він не має можливості знятися з реєстраційного обліку. Дослідивши матеріали справи, з урахування пояснень осіб, які брали участь у справу, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 31.08.1994 року №11-3673, є співвласниками у рівних частках 309/1000 частини квартири №10, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, будинок 8. З відповіді КП «БТІ»ОМР від 02.12.2015р. (а.с.33) вбачається, що права власності на квартиру №10 за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, будинок 8, зареєстровано : - на 309/1000 частини за [PERSON], [PERSON] у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.08.1994 року №11-3673. Дата реєстрації : 21.09.1994р. (книга 88пр, стор.26, р.№15) яка складається з двох окремих житлових кімнат житл. пл.13,7 кв.м. та житл. пл.15,6 кв.м.;(а.с.115). - на 233/1000 частини за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 31.08.1994р. №11-3674. Дата реєстрації : 11.10.1994р. (книга 88пр, стор.27, р.№15); - на 458/1000 частини за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченому Першою Одеською державною нотаріальною конторою 18.11.1996 р., №4-3402. Дата реєстрації : 20.11.1996р. (книга 199пр., стор.31, р.№15). З пояснень сторін встановлено, що на момент набування права власності на спірне майно Позивач та Відповідач перебували у шлюбі, однак у подальшому їх спільне життя не склалось, з літа 2004 року Відповідач припинив проживання в квартирі. і 27.05.2005 року переїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту в м.Донецьк.. Зазначене не заперечувалось відповідачем та було визнано ним у судових засіданнях. Згідно довідки від 22.06.2015 року №5105/005172 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.45), [PERSON], проживаючий за адресою [INFO], перемістився до м. Одеси. Місце перебування зареєстровано за адресою [INFO]. Між тим, на теперішній час між сторонами існує конфлікт щодо користування 309/1000 частинами квартири №10, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Пушкінська, будинок 8. З пояснень сторін встановлено, що позивачка пропонувала [PERSON] виплатити компенсацію за його частину житла, проте останній відмовляється. У свою чергу, позивачка змінила замки на вхідних дверях квартири та не впускає відповідача до приміщення (зазначене не заперечувалось [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив, що проживає у квартирі №10 за адресою : м. Одеса, вул.. Пушкінська, будинок 8, з 1996 року та знає обох сторін. Квартира є комунальною та в ній проживає три родини: позивачка, він з дружиною та родина [PERSON]. Відповідач приблизно 12 років вже не мешкав у цій квартирі (не зявлявся, не ночував та його речей не бачили). Зявився приблизно у жовтні 2015 року та десь у грудні 2015 року відповідач був в агресивному стані та свідок писав відносно відповідача заяву до міліції, оскільки останній вчинив конфлікт (зламав вхідні двері та проник до квартири). За їх кошти був проведений ремонт у приміщеннях загального користування, [PERSON] кошти на ремонт не надавав. Свідок зазначив, що до появи відповідача вони жили тихо та спокійно, без конфліктів. Зазначив, що не хоче втручатись у спір між сторонами, щоб самостійно все вирішували. Лише просив, щоб відповідач вів себе гідно. У судовому засіданні також був допитаний як свідок [PERSON], який пояснив, що знає обох сторін приблизно 20 років, працював приблизно у 90х роках разом з відповідачем. Зазначив, що [PERSON] є учасником бойових дій, учасник війни в Афганістані, отримав інвалідність. Під час роботи відповідач отримав 2-кімнатну квартиру. Пізніше відносини між позивачкою та [PERSON] погіршились та відповідач поїхав до м. Донецьк (приблизно у 2000х роках). Інколи відповідач приїжджав до м. Одеси, залишався у свідка ночувати. Після того, як у м. Донецьку почали проводи АТО, відповідач повернувся до м. Одеси (улітку 2015 року). Першого разу (десь у червні 2015 року) вони разом ходили до спірної квартири, у відповідача був власник ключ від квартири та свідок бачив, що [PERSON] з позивачкою почали про щось домовлятись, до чого дійшли згоди свідок не знає. Після цього свідок у квартирі не бував. Пізніше, від відповідача дізнався, що останнього до квартири не впускають та [PERSON] не було, де переночувати. Свідок не заперечував, що відповідач буває запальник та приходив декілька разів в алкогольному спянінні, між тим вказав, що [PERSON] нормальна людина. Згідно висновку судового експерта ОНДІСЕ №5280 від 16.01.2017 року судової будівельно-технічної експертизи (а.с.135-176), який виконано на ухвалу суду від 24.10.2016р. ринкова вартість 309/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS], складає 22\~766, 00 дол. США або 620\~413, 00 грн.. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Частинами 1, 2 та 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Випадки, коли співвласник майна за власним бажанням бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 13.01.2016 року у справі №6-2925цс15, виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених у п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Водночас, у відповідності до ст.. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд звертає особливу увагу на те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 13 частини 1 статті 365 ЦК, з обовязковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сімї, та попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (постанова ВСУ від 16.01.2012у справі № 6-81цс11). Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова ВСУ від 02.06.2014 у справі № 6-68цс14). При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір в частині позовних вимог [PERSON], суд вбачає, що присудження одному з співвласників (відповідачу) грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Між тим, на час розгляду справи після проведеної судовим експертом оцінки майна квартири, позивачкою відповідна сума компенсації на депозитний рахунок внесена не була. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не погоджується на виплату компенсації за належну йому на праві спільної часткової власності частини квартири і у нього не має іншого житла на праві власності. Належних доказів стосовно того, що частка квартири не може бути виділена в натурі суду не надано. Крім того сама позивачка в свої вимогах зазначала про те, що дана частка не може бути виділена. Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; Між тим, доказів стосовно того, що відповідач має у власності або користуванні інше житло, під час розгляду справи не надано, тому суд не може прийти до висновку, що таке припинення права спільної часткової власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника відповідача у справі. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON]. У свою чергу, відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. У відповідності до ст.. 9 ЖК України, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно положень статті 55 Конституції України, статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням вищевикладеного, виходячи з того, що [PERSON] дійсно чиняться перешкоди у користуванні [PERSON] О,В. належною йому частки квартири №10 за адресою м. Одеса, вул.. Пушкінська, 8, і враховуючи вимоги ст..ст. 316, 319, 325, 396, 391, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе їх задовольнити. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved