Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «Renault Logan», д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 2010, VIN-код: [NUMBER] . \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову покликається на те, що з 2006 року перебувала у шлюбних відносинах із відповідачем, які припинені за рішенням суду у червні 2019 року. У серпні 2018 року здійснила продаж 1/5 частки квартири, яка належала їй на праві спільної сумісної власності. Від продажу квартири отримала 190000,00 грн. На момент відчуження частки у квартирі шлюб між сторонами мав лише формальний характер, разом не проживали та не вели спільного господарства. У грудні 2018 року попросила відповідача придбати автомобіль для комерційних цілей (оренда таксі) та для цього передала кошти у сумі 4900,00 дол. США. Після покупки спірного автомобіля відповідач здійснив його реєстрацію на своє ім`я та почав використовувати у власних цілях. Разом із тим, почав погрожувати позивачці та їх спільні донці, вчиняти домашнє насильство. У зв`язує із наведеним просить позов у відповідності до ст. ст. 57, 65 СК України задовольнити. Вирішити питання судових витрат. \~ \~ \~ \~Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. \~ \~ \~ \~26 лютого 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов повністю . Просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті. Не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача та у заочному порядку. У судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву,\~а відтак, враховуючи що позивачка та її представник не заперечую проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ч. 4 ст. 223, ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 21.01.2006 сторони зареєстрували шлюб, який припинено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26.06.2019 № 464/2001/19 у справі між сторонами про розірвання шлюбу /арк. спр. 17/. Від шлюбних відносин у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати із матір`ю. Із батька на її утримання стягуються аліменти у твердій грошовій сумі. Дані обставини підтверджено рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03.09.2019 № 464/3748/19 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини / арк спр. 21/. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України). Відповідно до ст.\~4\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд відмічає, позивачці та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належало по 1/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 29.07.2008, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.09.2008 / арк. спр. 12/. 22 серпня 2018 року власники квартири здійснили її продаж, уклавши договір купівлі-продажу із [PERSON] Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 950000,00 грн, які сплачені продавцям до підписання цього договору. Чоловік продавця [PERSON] [PERSON] надав згоду на продаж частки, яка оформлена заявою. Дані обставини підтверджено копією договору купівлі-продажу /арк. спр. 14, 15/. 22 грудня 2018 року [PERSON] здійснив реєстрацію спірного автомобіля як власник такого, що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /арк. спр. 16/. Таким чином, суд прийшов переконання, що автомобіль був придбаний за час перебування сторін у шлюбі та право власності зареєстровано на відповідача, однак такі дані не є безумовними підставами для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Попри те, аргументи позивача про придбання спірного автомобіля за її особисті кошти під час окреме проживання сторін до припинення шлюбу за рішенням суду, що підтверджено судовим рішенням, адже про це вказано в описовій частині такого, не є обставинами встановленими судом, які не підлягають доказуванню у цій справі у відповідності до ст. 82 ЦПК України, а відтак підлягають доведенню у цій справі. Суд критично оцінює твердження позивача, що отримані кошти від продажу частини нерухомого майна, є особистою приватною власністю у розумінні ст. 57 СК України, виходячи з наступного. Суд повторюється, що із матеріалів справи встановлено, позивачка набула право спільної сумісної власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, укладеного 29.07.2008 /арк. спр. 11/. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України № 6-843цс17 від 24.05.2018 за загальним правилом застосування презумпції згідно з ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України \~ довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Таким чином, суд прийшов переконання, що оскільки позивачка спростовуючи презумпцію спільної сумісної власності щодо майна отриманого за договором довічного утримання та подальший продаж такого, не довела обставин, викладених у позові у відповідності до ст. ст. 76-79 ЦПК України, які б заперечували цю обставину. \~ \~ \~ \~Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу частки нерухомого майна, використані позивачкою за призначенням для придбання спірного автомобіля. Сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу 1/5 частки квартири та придбання спірного автомобіля власником якого вказано відповідач не свідчить про те, що грошові кошти від продажу частки квартири були витрачені на придбання автомобіля. Щодо аргументів позивачки про придбання спірного автомобіля не за спільні кошти подружжя, адже сторони проживали окремо у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відноси, а за кошти отримані від продажу 1/5 частки у квартирі у розмірі 190000,00 грн, суд оцінює критично із встановлених вище даних, а будь-яких інших доказів позивачем не подано. Враховуючи наведене\~вище,\~суд прийшов\~переконання,\~що оскільки\~позивачкою презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя та за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а відтак підстав для застосування положень ст. 57 СК України суд не встановив. Щодо аргументів позивачки про вчинення відповідачем домашнього насильства відносно позивачки та їх дочки, що підтверджує постановами суду від 19.04.2019 та від 25.09.2019 щодо адміністративних правопорушень вчинених [PERSON] 14.03.2019 та 25.07.2019 відповідно, суд оцінює у сукупності із іншими доказами, однак не встановив зв`язку із предметом доказування, адже позивачем не обґрунтовано належність таких доказів для підтвердження своїх вимог, що має значення для правильного вирішення цієї справи. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн необхідно покласти на останню.

Outcome: dismissed