Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовували тим, що вони є дітьми [PERSON] та [PERSON] . Мати [PERSON] померла [INFO] , а батько - 30.11.2010. За життя їх мати залишила заповіт, за змістом якого належну їй 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами, що розташований в [ADDRESS] під чергою сім, вона заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожному.З заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої [PERSON] . [PERSON] , та [PERSON] із зазначеними заявами не зверталися. Іншим спадкоємцем, передбаченим ст. 1241 Цивільного Кодексу України є чоловік померлої - [PERSON] , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових справ і помер [INFO] , частка у спадщині якого залишається відкритою. Була заведена спадковасправа № 112-2018. 10 листопада 1993 року батько позивачів [PERSON] склав заповіт, за змістом якого належну йому 1/2 частину жилого будинку з господарчими побудовами, що знаходиться в [ADDRESS] під чергою сім, він заповів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. Брат позивачів [PERSON] помер [INFO] . Дружини та дітей у нього не було. Тому інших спадкоємців не має. При зверненні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із заявами про видачу свідоцтва про право спадщини до нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, їм було відмовлено у його видачі. Державним нотаріусом Шабліян Є.М. 03 березня 2018 року прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з тих причин, що після смерті кожного із подружжя відкрилась спадщина на різне коло спадкоємців і на різні частки спадкового майна, визначити коло спадкоємців і належні їм частки в спадковому майні в досудовому порядку неможливо. В документах наданих спадкоємцями в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 08.02.2010 року, прізвище померлої матері позивачів зазначено « [PERSON] », через літеру «і», а в заповіті від 10 листопада 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Литвин О.В., її прізвище зазначено через літеру «и». Також її діти [PERSON] та [PERSON] зазначені як « [PERSON]». У заповіті батька спадкодавець вказаний як « [PERSON] ». У свідоцтвах про народження прізвища позивачів на російській мові зазначені як « [PERSON] ». Разом з цим, у паспортах позивачі зазначені українською мовою « [PERSON] »,« [PERSON] ». Будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору на право будівництва і безстрокове користування земельною ділянкою, фактично належав померлим [PERSON] та [PERSON] на правах спільної сумісної власності, але право власності юридично було оформлене на ім`я дружини - [PERSON] . Згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно №116891621, вказаний житловий будинок з господарчими спорудами зареєстрований за №35483604, номер запису: 51901 в книзі: 225-221 на ім`я [PERSON] . Земельна ділянка, розташована на території Криворізької міської ради у Центрально-Міському районі, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок, площею 0,508 га була передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, ведення підсобного господарства та зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів №375/1 від 13.08.1997. [PERSON] отримала держаний акт на право приватної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №8381 26 січня 1999 року. Згідно з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-1205454162017 від 08.11.2017 Управлінням Держгеокадастру у Криворізькому районі Дніпропетровської області 26 січня 1999 року вказана земельна ділянка була зареєстрована та їй присвоєно кадастровий номер у Державному земельному кадастрі 1211000000:08:453:0012. На момент видачі акту прийняття в експлуатацію будинку, затвердженого рішенням виконкому Центрально-міської ради народних депутатів від 06.02.1981 та отримання у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] була вже в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Враховуючи положення ст.ст. 60, 63 Сімейного кодексу України, чоловік власника житлового будинку [PERSON] мав право власності на 1/2 частку вищевказаного майна, яку він набув за час шлюбу та яку юридично не оформив. Таким чином, у батька позивачів, крім 1/2 спадкового майна (частини спільного сумісного майна) є право на обов`язкову частину спадкового майна, яка залишилася після смерті матері. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є п`ятеро осіб: батько [PERSON] , діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За тих підстав, що [PERSON] своєчасно заявив про право на спадщину, у нього є право на частину у спадковому майні, яка відкрилося після смерті матері. Частина батька [PERSON] не визначена. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , мають право на рівні частки спадкового майна (крім [PERSON] , який заявив на право на спадщину після смерті матері - [PERSON] ). Але позивачі, як спадкоємці, вирішили, що їхні частки в спадковому майні є рівними. У зв`язку з вищевикладеним, позивачі просять: -встановити, що заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Литвин О.Б. 10 листопада 1993 року і зареєстрований в реєстрі за №4- 6196, та заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Литвин О.Б. 10 листопада 1993 року і зареєстрований в реєстрі за №4-6197 на ім`я [PERSON] та [PERSON] належать [PERSON] ; -встановити, що заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Литвин О.Б. 10 листопада 1993 року і зареєстрований в реєстрі за №4- 6196, та заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Литвин О.Б. 10 листопада 1993 року і зареєстрований в реєстрі за №4-6197 на ім`я [PERSON] та [PERSON] належать [PERSON] ; -визнати житловий будинок [ADDRESS] (підстава виникнення права власності - договір про право будівництва будинку і безстрокове користування земельною ділянкою, посвідчений Першою Криворізькою нотаріальною конторою 08.02.1962, реєстр №2-1121, реєстраційний номер майна 35483604, номер запису 51901 в книзі 225-221) та земельну ділянку, площею 0,508 га (Державний акт на право приватної власності на землю на [PERSON] на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради №375/1 від 13.08.1997), розташовану у Центрально-міському районі м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, реєстраційний номер в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 8381 від 26.01.1991, кадастровий номер земельної ділянки у Державному земельному кадастрі 1211000000:08:453:0012, спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] ; -визнати право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному, житлового будинку [ADDRESS] (підстава виникнення права власності - договір про право будівництва будинку і безстрокове користування земельною ділянкою, посвідчений Першою Криворізькою нотаріальною конторою 08.02.1962, реєстр № 2-1121, реєстраційний номер майна 35483604, номер запису 51901 в книзі 225-221); -визнати право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному, земельної ділянки, площею 0,508 га (державний акт на право приватної власності на землю на [PERSON] на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради №375/1 від 13.08.1997, розташовану у Центрально-Міському районі м. Кривому Розі Дніпропетровської області, реєстраційний номер в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №8381 від 26.01.1991, кадастровий номер земельної ділянки у Державному земельному кадастрі 1211000000:08:453:0012. Позивачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що при вирішенні позовних вимог покладається на думку суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути праву за відсутності представника Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема Книгою шостою «Спадкове право», Розділом першим «Право власності», а також Сімейним кодексом України. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження, що знаходяться в матеріалах справи (а.с. 132-133) батьками позивачів вказано російської мовою « [PERSON] » та « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтв про смерть (а.с. 121, 153) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] померли [INFO] та 30.11.2010 відповідно. За життя, а саме 10.11.1993 [PERSON] та [PERSON] склали заповіти (а.с. 123,151), згідно з якими належний їм по 1/2 частині житловий будинок [ADDRESS] вони заповіли [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. З паспортів позивачів (а.с. 134, 138) вбачається, що їх прізвища були записані українською мовою « [PERSON] ». Таким чином судом встановлено, що при складанні заповітів (а.с. 123,151) у написанні прізвищ спадкодавців та спадкоємців, при перекладі з російської мови на українську було допущено помилку та зазначено прізвища « [PERSON] ». У зв`язку з чим, нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. у постанові від 13.03.2018 про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 52) було зазначено про необхідність звернення до суду для усунення вказаних розбіжностей. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Таким чином, вимога позивачів щодо встановлення факту належності їм правовстановлюючих документів, а саме: заповітів, складених на їх ім`я, є такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №116891621, сформованого 13.03.2018 (а.с. 42) та довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с. 142) житловий будинок з господарчими спорудами, зареєстрований на ім`я [PERSON] як приватна власність на підставі договору про право будівництва будинку і безстрокове користування земельною ділянкою, посвідчений Першою Криворізькою нотаріальною конторою 08.02.1962, реєстр №2-1121, реєстраційний номер майна 35483604, номер запису 51901 в книзі 225-221 (а.с. 39-40) та акту прийняття в експлуатацію будинку, затвердженим рішенням виконкому Центрально-Міської ради народних депутатів від 06.02.1981. Зі змісту витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 27), кадастрового плану земельної ділянки (а.с. 28) та Державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 32) вбачається, що на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради №375/1 від 13.08.1997, право власності на земельну ділянку, площею 0,508 га зареєстровано за [PERSON] , кадастровий номер земельної ділянки у Державному земельному кадастрі 1211000000:08:453:0012. Разом з цим, з запису акта про одруження (а.с. 129) та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 130-131) вбачається, що спадкодавці [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 жовтня 1962 року. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі вказаних обставин судом встановлено, що житловий будинок з господарчими спорудами та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , є майном спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте в період перебування у шлюбі. За ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, позивачами підтверджено, що [PERSON] мав право власності на 1/2 частку вищевказаного майна, яку він набув за час шлюбу з [PERSON] та яку юридично не оформив. З вищевказаного вбачається, що у [PERSON] крім 1/2 частини спадкового майна (частини спільного сумісного майна подружжя) є право на обов`язкову частину спадкового майна, яка залишилася після смерті дружини [PERSON] . У зв`язку з чим, вимога позивачів щодо визнання житлового будинку та земельної ділянки спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із зазначеними заявами не зверталися, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 113-142). Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Брат позивачів [PERSON] помер [INFO] . Дружини та дітей у нього не було. Тому інших спадкоємців не має. Усі спадкоємці, які звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , мають право на рівні частки спадкового майна (крім [PERSON] , який заявив на право на спадщину після смерті матері - [PERSON] ). Разом з цим, позивачі, як спадкоємці, вирішили, що їхні частки в спадковому майні є рівними, а тому просили суд визнати право власності кожного на 1/3 частину майна. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайнім засобом захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Частиною 1 статті 1223 ЦК передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). У зв`язку з чим, вимоги щодо визнання права власності за позивачами в рівних частинах кожному в порядку спадкування, також підлягають задоволенню.

Outcome: approved