Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

позивачі просять суд усунути перешкоди у користуванні будинком [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою, мотивуючи свої вимоги наступним. Вони - [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.09.2011 року, є власниками житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до запису у будинковій книзі у зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO], про те з моменту реєстрації, тобто з 04.11.2011 року [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, а [PERSON] також не проживає з моменту реєстрації, а саме: з 21.05.2014 року. У вказаному будинку відповідач - [PERSON] була зареєстрована, оскільки шість років тому вона як племінниця попросила позивачів зареєструвати, тому що їй необхідна була реєстрація. Малолітній [PERSON], [INFO], був зареєстрований взагалі без згоди власників за місцем реєстрації своєї матері, тобто відповідача. Будучи зареєстрованим, але не проживаючи у їхньому будинку, відповідач та її син не приходить до будинку та не використовує його для тимчасового або постійного проживання. Після реєстрації відповідача у будинку її місце проживання їм не відомо. Останнє відоме їм місце проживання відповідача Київська область, м. Обухів. Вони не можуть самостійно без відповідача подати заяву до Кагарлицької міської ради Київській області про зняття з реєстрації відповідача та її неповнолітнього сина. Реєстрація відповідача та її малолітнього сина у житловому будинку створює їм перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, що належить їм на праві власності, в тому числі для оформлення відповідних пільг на комунальні послуги. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України вони, як власники майна, мають право безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивачі можуть звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме: усунення перешкод в користуванні майном та визнання відповідача та її малолітнього сина такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідач не приймає ніякої участі в утриманні будинку, не сплачує витрати на комунальні послуги, в будинку відсутні її та дитини особисті речі. Крім цього, те що відповідач з 2011 року не проживає у вищезазначеному будинку підтверджується актом депутата Кагарлицької міської ради від 20.11.2017 року. Реєстрація відповідача та її сина у будинку перешкоджає їм у володінні та розпорядженні їх власністю. Таким чином, відповідача та її сина слід визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідач [PERSON] та її малолітня дитина - [PERSON] в судове засідання, про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно, про що в матеріалах є оголошення на сайті Кагарлицького районного суду від 31.01.2018 р., причини неявки в суд не повідомили, а тому суд вважає, що відповідачі в засідання суду не з'явилися без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Представник третьої особи в особі Кагарлицької міської ради як органу опіки та піклування позовні вимоги щодо [PERSON] підтримують та не заперечують проти задоволення судом. Стосовно вимог до малолітнього [PERSON], то покладаються на погляд суду. Вислухавши позивачів, які не заперечують проти заочного розгляду справи, думку третьої особи та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про власності від 26.09.2011 року, виданого на підставі наказу від 26.09.2011 р., що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.11.2011 року (а.с.7-8). Відповідач [PERSON] [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 04 листопада 2011 року , а [PERSON], 21.05.2014 року з 30.05.2014 року. Реєстрація відповідача [PERSON] в спірному будинку з 04.11.2011 року та [PERSON] підтверджується копією домової книги (а.с. 10). Депутатом Кагарлицької міської ради [PERSON] було проведено обстеження та встановлено, що відповідачі з часу їх реєстрації не проживали та не проживають за місцем реєстрації та відсутність будь - яких їхніх речей в будинку (а.с.9). Актом обстеження умов проживання від 01.02.2018 р., проведеного комісією встановлено, що умови проживання незадовільні, кімнати дуже маленькі, для проживання малолітньої дитини умови не створенні. Окрім того, малолітній [PERSON] за даною адресою не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачами доведено, що реєстрація відповідачів у належному позивачам будинку створює об'єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим слід усунути перешкоди у користуванні будинком [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою. За викладених обставин, позов підлягає задоволенню. На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: approved