Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання частково недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку нерухомого майна, стягнення коштів до відповідачів [PERSON], Іспаської сільської ради. Посилається на те, що 10.07.1981 року зареєструвала шлюб з [PERSON], який рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17.11.2015 року - розірвано. Після одруження, закінчивши навчання у 1985 році з [PERSON] почали проживати в будинку батьків останнього в [ADDRESS], разом з матір'ю [PERSON] - [PERSON] 29.04.1988 року була зареєстрована в житловому будинку, разом з [PERSON] та його матір'ю намагались підтримувати будинок та інші споруди у належному стані, здійснюючи поточні та деякі капітальні роботи. У 1997 року [PERSON] важко захворіла і вона протягом семи років здійснювала за нею догляд, у 2004 році остання померла. Ще за життя, а саме 07.08.1997 року [PERSON] уклавши договір дарування, подарувала житловий будинок, розташований в [ADDRESS], [PERSON] На момент дарування до складу домогосподарства входило наступне майно: житловий будинок літ.А, літня кухня літ.Б, дощаті сараї літ.В, Г, Д, вбиральня літ.Е, металева огорожа 1-4, криниця. У 2001 році разом з [PERSON] за їхні спільні кошти та в результаті спільної праці побудували гараж літ.Ж, який у 2014 році оббили алюмоцинковими листами. Протягом 2002-2004, 2012-2014 років разом з [PERSON] та дітьми, за спільні кошти здійснили наступні будівельні роботи: до житлового будинку літ.А добудували кімнату (прихожу) - 1-6, ванну кімнату - 1-7 та оздобили їх, разом на плані позначено як а3 та під навіс а2, вартість даних робіт разом з матеріалами становить 60000,00 грн.; замінили печі в кімнатах 1-3, 1-4, 1-5, замінили всі вікна, двері (дубові), зробили євроремонт стін (обої, шпаклювання, вагонка, камінна кладка), провели систему опалення на газу і на дровах, водопостачання, водовідведення, газопостачання, здійснили внутрішнє утеплення та оббиття сайдингом будинку, встановили дорогі люстри, докопали 10 м криниці, вартість даних робіт становить 70000,00 грн. Протягом 2007-2010 років вони з [PERSON] за спільні кошти під літньою кухнею Б побудували підвал, підвели газ, воду, зробили капітальний ремонт кухні, у літній кухні влаштували ванну кімнату, побудували комору, до літньої кухні літ.Б добудували прибудову з підвалом, які на плані позначені літерами Б, пд., вартість робіт становила 100000,00 грн. У 2014 році побудували нову огорожу з алюмоцинкоих листів навколо присадиби, вартістю 30000,00 грн. 02 лютого 2011 року виконавчим комітетом Іспаської сільської ради прийнято рішення №14 «Про оформлення права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами взамін договору дарування від 07.08.1997 року та дозволено легалізувати самочинно збудовані прибудови «А», прибудова з підвалом «Б» і гараж «Ж» в [ADDRESS], [PERSON] На підставі даного рішення [PERSON] видано 08.02.2011 року Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (Серія [NUMBER]), відповідно до якого [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. Зазначила, що ними набуто й інше майно, яким самовільно, самоправно, без її згоди розпорядився [PERSON], а саме 09.10.2015 року виявила, що з будинку пропали наступні речі: новий плазмовий телевізор (42 дюйми), вартістю 700,00 доларів США; пральна машина, вартістю 200,00 доларів США; холодильна камера, вартістю 200,00 доларів США; дубове ліжко, вартістю 700,00 доларів США; чотири золотих кільця, вартістю 10000,0 грн.; гроші в сумі 6000,00 грн.; бензопила марки «Штіль», вартістю 120,00 доларів США, шкіряна картина (образ), вартістю 3000,00 грн., дошки горіхові (1м3). Також з [PERSON] придбали автомобіль марки ВАЗ 2103, 1874 року випуску, яким останній керує по дорученню, вартість автомобіля становить 40000,00 грн. Уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним рішення виконкому Іспаської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №14 від 02 лютого 2011 року в частині оформлення права власності житлового будинку, що розташований за в [ADDRESS], на ім'я [PERSON] на цілу частину житлового будинку, замість 66/100 та видачі свідоцтва про право власності на цілу частину житлового будинку; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 08.02.2011 року, видане виконавчим комітетом Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, в частині визнання за [PERSON] права власності на 34/100 ідеальних частки житлового будинку, що розташований за в [ADDRESS]; визнати житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] - спільною сумісною власністю (колишнього) подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 34/100 ідеальних частки житлового будинку з відповідною часткою належних до нього надвірних господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS]; визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (колишнього) подружжя [PERSON] та [PERSON] легковий автомобіль марки ВАЗ 2103 1974 року випуску, д/н [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 вартості транспортного засобу в сумі 20000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь 40000,00 грн. у рахунок 1/2 вартості майна, яким незаконно (самоправно) заволодів [PERSON] та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилались на обставини викладені в позові, просили позовні вимоги задовольнити. В судове засідання представник відповідача Іспаської сільської ради не з'явився, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи від представника відповідача Іспаської сільської ради надійшла заява, в якій просять справу розглядати без участі представника сільської ради. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав заперечення, де зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними оскільки 07.08.1997 року його матір подарувала йому належний їй на праві власності житловий будинок, який не є об'єктом поділу, оскільки належить йому на праві приватної власності, отримано згідно договору дарування, поділу не підлягає. Посилання [PERSON] на те, що ними було побудовано у 2001 році гараж є безпідставними, оскільки побудову здійснено за кошти його матері, яка померла [INFO] і [PERSON] немає ніякого відношення до його побудови. Даний гараж є окремою будовою, а не вбудовано-прибудованим гаражем до житлового будинку, [PERSON] його не будувала, не писала заяву до сільської ради про надання дозволу на його будівництво. Літня кухня з прибудовою та банею є допоміжною господарською спорудою, а тому в рішенні Іспаської сільської ради №14 від 02.02.2011 року про неї немає жодної згадки. Автомобіль марки ВАЗ-2103, д/н [NUMBER] належить [PERSON], який 24.02.2006 року доручив йому згідно доручення керувати належному йому на праві власності легковим автомобілем, строк дії якої закінчився 24.02.2009 року, а тому даний автомобіль не є спільним майном подружжя. Посилається на те, що будівництво господарських будівель та добудова до житлового будинку, який він отримав у дар від матері велось незаконно та без відповідних дозволів, за кошти матері, так як в результаті перенесеного нею ішемічного мікро-інсульту в 1997 році їй потрібно було зробити зручності в будинку, в якому вона проживала. На кошти матері, він придбав будівельні матеріали для добудови ванни тощо. [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що вона брала будь-яку участь у покращенні майна та збільшення його вартості. Просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважав їх безпідставними, підтримав заперечення подане [PERSON], просив відмовити в задоволенні позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що проживає по сусідству з [PERSON] та [PERSON], перебував у дружніх відносинах з батьками [PERSON] На прохання [PERSON] зробив в житловому будинку, який розташований в [ADDRESS], опалення, ванну, огорожу до бані. Йому відомо зі слів [PERSON], що кошти на будівельні роботи давала померла матір. Суд, заслухавши позивачку та її представника, відповідача та його представника, свідка, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 10.07.1981 року зареєстрували шлюб, який рішенням Вижницького районного суду, Чернівецької області від 17.11.2015 - розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, повторно виданого 25.09.2015 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №1152, копією рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17.11.2015 року. Відповідач [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку від 07.08.1997 року, отримав від [PERSON] в дар жилий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться в с.Іспас, Вижницького району Чернівецької області, а саме жилий будинок дерев'яний, жилою площею 57,00 кв.м., зазначений в плані літ.А, з належними до нього надвірними будівлями:цегляною літньою кухнею літ.Б, дощатими сараями літ.В, Г, Д., вбиральнею літ.Е, металевою огорожею №1-4 та криницею із з/б кілець №5, що підтверджується копією договору дарування жилого будинку, Серія НА0781306, посвідченого 07.08.1997 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н.В., зареєстровано в реєстрі за №ДС-344. З рішенням виконавчого комітету Іспаської сільської ради №14 від 02.02.2011 року вбачається, що заяву [PERSON] задоволено, вирішено оформити право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами та легалізувати самочинно збудовані прибудови «А», прибудова «Б» і гараж «Ж», що знаходяться на [ADDRESS]. На підставі цього рішення видати свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS], взамін договору дарування від 07.08.1997 року на ім'я [PERSON], зобов'язати [PERSON] зареєструвати свідоцтво про право власності у Вижницькому РБТІ. З свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Серія [NUMBER] від 02.02.2011 року вбачається, що за [PERSON] 02.02.2011 року на підставі рішення, взамін договору дарування від 07.08.1997 року, посвідченого Вижницькою державною нотаріальною конторою, реєстровий номер ДС-344, зареєстровано право приватної власності на житловий будинок загальною площею 94,80 кв.м., житловою площею 57,00 кв.м., який розташований в [ADDRESS]: житловий будинок «А»; літня кухня «Б»; сарай «В»; сарай «Г»; сарай «Д»; убиральня «Є»; гараж «Ж»; огорожа №1-4; колодязь «К». З витягу про державну реєстрацію прав, Серія ССУ №539328 від 08.02.2011 року вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS]. Судом також встановлено, що позивачка [PERSON], згідно записів по господарської книги №9 за 1986-1990 роки, з 29 квітня 1988 року проживає в [ADDRESS], що підтверджується довідкою Іспаської сільської ради №691 від 23.11.2015 року. Ухвалою суду від 10.12.2015 року по справі за клопотанням позивачки та її представника призначено судову будівельно-технічну експертизу. З висновку судової будівельно-технічної експертизи №76 від 08.02.2016 року, проведення якої доручено експертам СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр», вбачається, що: відповідно до п.1 дослідження - ринкова вартість об'єкту оцінки житлового будинку літ А з господарським будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] складає 512228,00 грн., в тому числі по будівлям: літ.А, житловий будинок - 225380,00 грн.; літ.Б з літ.б і Пд гараж - 184402,00 грн.; літ.В, сарай - 6146,00 грн.; літ. Г, сарай - 11782,00 грн.; літ.Д, сарій - 3584,00 грн.; літ.Є, вбиральня - 512,00 грн., літ.Ж, гараж - 56346,00 грн.; №1-№4, огорожа - 16904,00 грн.; №5, колодязь - 7172,00 грн. Всього 512228,00 грн.; відповідно до п.3 дослідження - ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 57,00 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] до проведення ремонтних робіт станом на даний час, які були в натурі станом на 07.08.1997 рік складає 160384,00 грн., в тому числі по будівлям: літ.А-І, а1, а2, житловий будинок з Пд - 76984,00 грн.; літ.Б з Пд, вх., літня кухня - 44907,00 грн.; літ.В, сарай - 5613,00 грн.; літ.Г, сарай - 10104,00 грн.; літ.Д, сарай - 5454,00 грн.; літ.Є, убиральня - 802,00 грн.; №1-4, огорожа - 11548,00 грн.; №5, криниця - 4972,00 грн. Всього по домоволодінню - 160384,00 грн.; відповідно до п.9 дослідження - ринкова вартість об'єкту оцінки житлового будинку літ А з господарським будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] складає 512228,00 грн.; ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 57,00 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] до проведення ремонтних робіт станом на даний час, які були в натурі станом на 07.08.1997 рік складає 160384,00 грн. Збільшення вартості спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] за час шлюбу сторін становить 351844,00 грн.; відповідно до п.11 дослідження - вартість домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], яке було передано в дар [PERSON] 07.08.1997 року станом на день проведення експертизи становить 160384,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи за час спільного проживання сторонами були проведені будівельні роботи в домоволодінні вартість якого становить 512228,00 грн. З урахуванням наведеного експертом визначаються частки співвласників [PERSON] - 66% і [PERSON] - 34% домоволодіння. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.66 ЦПК України, висновок експерта докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За правилами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно, у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом зазначеної норми, особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов, як істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя. Для застосування передбачених нормою ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до цивільного кодексу. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-211цс14), під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-606цс15 від 23.09.2015 року. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд приймає до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи №76 від 08.02.2016 року, згідно якого вбачається істотне збільшення у вартості за час шлюбу подарованого [PERSON] у 1997 році майна, у сумі 351844,00 грн., що підлягає поділу відповідно до вимог закону, виходячи з рівності часток. Інших доказів, які б спростували встановлені висновком експерта обставини, сторонами не надано. Відповідно до статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. На підставі викладеного, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення виконкому Іспаської сільської ради Вижницького району Чернівецької області №14 від 02 лютого 2011 року в частині оформлення права власності на 34/100 ідеальних частки житлового будинку, що розташований за в [ADDRESS], на відповідача [PERSON] та визнання недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 08.02.2011 року, яке видане виконавчим комітетом Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, в частині визнання за відповідачем [PERSON] права власності на 34/100 ідеальних частки житлового будинку, що розташований за в [ADDRESS], визнання житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] спільною сумісною власністю (колишнього) подружжя [PERSON] та [PERSON], визнання за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 34/100 ідеальних частки житлового будинку з відповідною часткою належних до нього надвірних господарських будівель і споруд, що розташовані в [ADDRESS], підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст.ст.364, 370 ЦК України, ст.71 СК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Судом сторонам було роз'яснено право на звернення з клопотанням про призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи, для визначення варіантів виділу належних їм часток в натурі виходячи з встановлених висновком експертизи часток 66/100 на 34/100 кожному, однак сторони даним правом не скористались, сторони мають право звернутись до суду з окремим позовом, де вирішити питання виділу в натурі належних їм на праві спільної власності часток в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS]. Що стосується вимоги про визнання об'єктом права спільної власності (колишнього) подружжя легкового автомобіля марки ВАЗ 2103, 1974 року випуску та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 1/2 вартості транспортного засобу в сумі 20000,00 грн., судом встановлено, що власником транспортного засобу марки ВАЗ 2103, 1974 року випуску, д/н [NUMBER] є [PERSON], житель с.Порубне, Глибоцького району Чернівецької області, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, Серія [NUMBER]. Відповідач [PERSON] керує належним [PERSON] транспортним засобом на підставі довіреності, посвідченої 24.02.2006 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., зареєстрованої в реєстрі за №403, що підтверджується копією довіреності. Доручення на право керування транспортним засобом, не є підтверджуючим документом, відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388, що підтверджує право власності на транспортний засіб. Відповідно до ч.3 статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-888 цс15 від 16.12.2015 року. Таким чином, автомобіль марки ВАЗ 2103, 1974 року випуску не є предметом спільного майна подружжя, а доручення, не являється належними доказом, що підтверджує право власності на зазначений автомобіль, а тому відсутні правові підстави для поділу транспортного засобу, яким [PERSON] керує відповідно до довіреності, як спільного сумісного майна подружжя. На підставі викладеного, позовні вимоги про визнання об'єктом права спільної власності (колишнього) подружжя легкового автомобіля марки ВАЗ 2103, 1974 року випуску та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 1/2 вартості транспортного засобу в сумі 20000,00 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до роз'яснень у п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4ст. 65 СК). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25.11.2015 року. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч.2 ст.10 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою [PERSON], ні її представником не надано та не підтверджено належними та допустимими доказами наявності зазначеного у позовній заяві майна та його вартості, доданий висновок про результати розгляду звернення [PERSON] на який посилається позивачка не є належним доказом, акт обстеження житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], де було б зазначено майно, яке підлягає поділу та квитанцій, які б підтвердили вартість вказаного у позовній заяві майна, порядок та джерело набуття даного майна сторонами не надано, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення на її користь 40000,00 грн. вартості рухомого майна зазначеного в позові - задоволенню не підлягає. За змістом ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] понесені судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 1759,22 грн. та витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 5254,00 грн., всього 7013,22 грн. та з Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] понесені судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial