Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що останні 16 років вона із [PERSON] мешкали однією сім`єю в м. Маріуполі, а з листопада 2015 року по день смерті [PERSON] по [ADDRESS] , будучи пов`язаними спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, однак без реєстрації фактичних шлюбних відносин. Після смерті [INFO] своєї матері, [PERSON] , [PERSON] вступив у спадщину, як спадкоємець, внаслідок чого позивачка разом із ним переїхали жити до кв. [ADDRESS] , де за спільні кошти зробили косметичний ремонт, придбали нове ліжко, постільні принади та інші речі. Під час хвороби [PERSON] вона здійснювала за ним догляд. Коли ж вона тимчасово не працювала, то [PERSON] утримував її. [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на кв. [ADDRESS] . Оскільки вважає себе спадкоємицею 4-ї черги спадкування, то звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, бо без встановлення такого факту судом вона позбавлена можливості успадкувати майно [PERSON] . Додавала, що після його смерті вона сплатила борги по кредиту, якій був у спадкодавця в «Маріупольській кредитній компанії», а також вона продовжує сплачувати комунальні платежі за кв. [ADDRESS] , здійснюючи також необхідні дії по утриманню такого житла. На підставі викладеного просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 2003 року по день смерті останнього, а також просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на кв. [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка, [PERSON] , повністю підтримала заявлені нею вимоги, які просила суд задовольнити. Додавала, що вона мешкала із [PERSON] разом спочатку в орендованому приміщені по [ADDRESS] , а потім вони разом мешкали по [ADDRESS] у будинку її сестри. Після смерті матері [PERSON] та до його смерті вони вже разом жили по [ADDRESS] . При цьому зазначала, що у деяких документах по похованню була вказана її сестра, [PERSON] , бо після смерті [PERSON] вона перебувала у тяжкому психологічному стані, бо втратила близьку людину. Представник позивачки, який діє на підставі довіреності, [PERSON] , у судовому засіданні на задоволенні заявлених [PERSON] вимог наполягав, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, яку просив суд задовольнити. Представник Маріупольської міської ради, Каргін Є. С. , який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення поданого [PERSON] позову, вказував, що остання не довела факту спільного проживання із спадкодавцем останні 5 років до моменту смерті [PERSON] . При цьому зазначав, що не на всіх відео файлах та фото, долучених до справи, зображені [PERSON] разом із [PERSON] . Також свідок [PERSON] не може стверджувати, що позивачка мешкала разом зі спадкодавцем, бо вона не була у квартирі [ADDRESS] . Додавав, що у документах по похованню зазначена [PERSON] , а не позивачка, що не доводить заявлені позовні вимоги. Крім того вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на спадкове майно є передчасними, оскільки підтвердження факту проживання нею із [PERSON] останні 5 років до його смерті є підставою для отримання спадщини у нотаріуса. Просив суд повністю відмовити у задоволенні позову. Від приватного нотаріусу Одерій А. С. надійшла заява з проханням провести розгляд справи за відсутності такої третьої особи. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. На підставі ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1264 ЦК в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 21 Постанови № 7 від 30 травня 2008 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 3 жовтня 2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у віці 68 років, актовий запис № 1677 від 3 жовтня 2015 року (а. с. 14). Витрати позивачки на поховання 3 жовтня 2015 року [PERSON] підтверджуються товарними чеками від 3 жовтня 2019 року, наданими суду [PERSON] (а. с. 23-24). Згідно зі свідоцтва про смерть, виданого 9 березня 2019 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 46 років, актовий запис № 469 від 9 березня 2019 року, внаслідок набряку головного мозку та легень, атеросклеротичної хвороби серця, що підтверджується довідкою про причину смерті № 553 від [INFO] року (а. с. 11, 12). Належність на праві власності [PERSON] кв. [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 1 жовтня 2001 року, реєстр БТІ від 9 жовтня 2001 року, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 8 квітня 2016 року, реєстр нотаріусу № 134, що також підтверджується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно (а. с. 19, 40-42). Відомості про перебування на обліку з 30 серпня 2017 року по 2 квітня 2019 року в протитуберкульозному диспансері та лікування [PERSON] , 1972 р. н., від туберкульозу до 13 лютого 2018 року підтверджується медичними документами останнього (а. с. 15, 17). Наявність оригіналів документів на [PERSON] (закордонний паспорт [NUMBER] та довідки РНОКПП) у [PERSON] підтверджується копіями таких документів, які були перевірені судом з оригіналами в судовому засіданні (а. с. 16). Факт придбання за час спільного проживання позивачки із [PERSON] речей підтверджується наданими [PERSON] суду товарними чеками від 30 жовтня 2016 року, від 15 листопада 2016 року, від 20 листопада 2016 року, від 6 грудня 2016 року, від 7 грудня 2016 року, від 18 січня 2017 року, 3 лютого 2017 року, від 4 лютого 2017 року, від 5 лютого 2017 року, від 8 лютого 2017 року, від 15 лютого 2017 року (а. с. 33-39). Витрати позивачки на поховання 9 березня 2019 року [PERSON] підтверджуються договором, товарними чеками та квитанціями від 7 березня 2019 року, 8 березня 2019 року та 9 березня 2019 року, а також свідоцтвом про поховання від 9 березня 2019 року, наданими суду [PERSON] (а. с. 21-22, 25, 26, 27, 28). При цьому суд не приймає посилання представника відповідача на те, що у договорі на надання послуг по похованню зазначено не позивачку, оскільки в суді не було спростовано твердження [PERSON] , що вона несла витрати по похованню [PERSON] , а договір уклала її сестра, а також враховуючи те, що в деяких чеках з витрат по похованню зазначено саме позивачку. Також у судовому засіданні були оглянуті фотознімки із зображенням спадкодавця [PERSON] та три відео файли за участю останнього та позивачки, надані суду [PERSON] (а. с. 43, 93). При цьому суд зауважує, що сама по собі відсутність на одному з відео поруч з [PERSON] позивачки не може свідчити проти їх спільного проживання. Сплата коштів [PERSON] за комунальні платежі на кв. [ADDRESS] вже після смерті [PERSON] підтверджується квитанціями ЖКП «Азовжитлокомплекс», КП «Комунальник», ККП «Маріупольтепломережа», ТОВ «Донецькі енергетичні послуги», КП «МВУ ВКГ», ТОВ «Азовгаз», наданими суду позивачкою (а. с. 29, 30, 31, 32). За інформацією з Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 29 березня 2019 року та від 26 грудня 2019 року вбачається, що станом на [INFO] року по [ADDRESS] окрім [PERSON] ніхто не був зареєстрований (а. с. 77, 90). З відповіді Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 4 лютого 2020 року вбачається, що за період з 6 березня 2014 року по [INFO] року актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] не виявлено, як й не виявлено будь-якого актового запису про шлюб відносно зазначених осіб за результатами перевірки Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Свідок [PERSON] допитаний у суді, вказував, що він працював разом із [PERSON] з 2015 року в КіП «МВУ ВГК», якого знав добре та інколи відвідував за місцем мешкання останнього, оскільки мешкав неподалік від нього по [ADDRESS] . Зазначав, що за весь час з 2015 року по момент смерті [PERSON] мешкав однією сім`єю із [PERSON] , як чоловік та жінка. Зі слів померлого [PERSON] йому відомо, що останній мешкав із позивачкою разом ще до 2015 року. Свідок [PERSON] в суді зазначала, що була сусідкою по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , які мешкали десь 4-5 років разом на третьому поверсі такого будинку, яких свідок неодноразово зустрічала разом на вулиці у дворі такого будинку та в магазині. При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача в частині того, що покази свідка [PERSON] не можуть бути доказом за позовом [PERSON] , оскільки [PERSON] підтвердила у судовому засіданні факт спостереження нею тривалий час разом позивачки та [PERSON] , які мешкали із нею в одному багатоповерховому будинку. Свідок [PERSON] вказувала суду, що вона знала по роботі [PERSON] з 2005 року, бо була керівником останнього. Оскільки [PERSON] , як її чоловік був рибаком, то вони часто зустрічались на природі та проводили разом час в колі своїх родин. Також вона декілька разів була у гостях в [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] . Таким чином стверджувала, що з 2005 року [PERSON] мешкав однією родиною із [PERSON] як чоловік та жінка, бо вони вели спільне господарство та жили увесь цей час разом, спочатку в орендованому житлі, а після смерті матері [PERSON] вже по [ADDRESS] , в тому числі останні півтора роки його життя, коли він хворів. На підставі вивчених судом доказів вбачається, що [PERSON] фактично мешкала разом із [PERSON] , як дружина та чоловік, протягом останніх п`яти років до часу смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується як поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків, так й дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами. До такого висновку суд прийшов, зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали більше 10 років разом, маючи спільний побут, взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного. За інформацією зі Спадкового реєстру щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що була заведена 27 березня 2019 року спадкова справа нотаріусом Одерій А. С. (а. с. 18). За відомостями з копії спадкової справи, що відкрилась після смерті [PERSON] , вбачається, що внаслідок смерті спадкодавця [INFO] року до приватного нотаріусу Одерій А. С. надійшла заява 27 березня 2019 року від позивачки, [PERSON] , про прийняття нею спадщини, як спадкоємицею 4-ї черги. Також за матеріалами вказаної спадкової справи інших заяв про прийняття спадщини не надходило, заповітів чи спадкових договорів щодо майна померлого [PERSON] не має (а. с. 80-90). Таким чином суд дійшов висновку про доведеність в цій частині заявлених позивачкою вимог шляхом визнання [PERSON] спадкоємицею 4-ї черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] . На підставі постанови від 18 вересня 2019 року приватним нотаріусом Одерій А. С. було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а. с. 20). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Однак за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Згідно із пп. 4.4 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. За змістом ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Враховуючи, що наявність рішення суду, яке набрало законної сили, яким підтверджено факт проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є достатньою підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, то за відсутності інших перешкод в отриманні спадщини у [PERSON] існують умов для одержання в нотаріальній конторі такого свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Таким чином позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку, як передчасні, без відповідного звернення до нотаріусу, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial