Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до відповідача ПАТ «ОТП [PERSON]» про визнання недійсними «кредитного договору», «додаткових угод» і «правочинів забезпечення», з урахуванням доповнення до судового позову (а.с.171-172). Свій позов мотивували тим, що 20.06.2008 року між ними та ЗАТ «ОТП [PERSON]» був укладений кредитний договір № ML-A03/109/2008. Вважають, що [PERSON] не мав права видавати кредит у валюті за відсутності індивідуальної ліцензії. Умови договору не справедливі. Крім того, вважають, що договір був укладений під примусом та обманом, на вкрай несправедливих для них умовах. 20.06.2008 року між позивачами та відповідачем укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ML-A00/126/2006, а 06.04.2009 року - додатковий договір №2 до кредитного договору № ML-A00/126/2006, якого позивачі взагалі не укладали. 20.06.2013 року датується додатковий договір №3 до кредитного договору № ML-A03/109/2008, 25.04.2014 року додатковий договір №4, які, на думку позивачів, вчинялися відповідачем одноособово, проти їх волевиявленню. З тих самих мотивів, вважають нікчемним і договір поруки №SR-F03/109/2008 від 20.06.2008 р. Зазначають, що ніякі правочини щодо основного зобовязання, а також ті, які його забезпечують їм невідомі. Крім того, вказує, що 23.04.2009 р. юридична особа ЗАТ «ОТП [PERSON]» припинила існування, що на їх думку, мало б припинити і усі права та зобовязання цієї юридичної особи, в тому числі і оспорені ними кредитний договір, додаткові договори до кредитного договору, договір поруки і додаткові договори до договору поруки. Про заміну кредитора позивачі дізналися лише 13.07.2015 р. А тому, просили визнати недійсним кредитний договір від 20.06.2008 р., усі «додаткові договори до кредитного договору» і «усі правочини забезпечення», а також відповідно до заяви про доповнення позовних вимог «і договорів іпотеки» (перелік договорів, які позивачі просили визнати недійсними міститься на а.с.171-172). В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] вимоги позову підтримали, право захисту своїх інтересів в суді надали представникам. Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] вимоги позову підтримували з викладених у позовній заяві та доповненні до судового позову підстав. В ході розгляду справи позивачі та їх представники самовільно покинули зал судового засідання та просили продовжити розгляд справи без їхньої участі. Представник відповідача ПАТ «ОТП [PERSON]» в судове засідання не зявився, подав суду заяву, просив проводити розгляд справи без участі представника ПАТ «ОТП [PERSON]», крім того попередньо подав письмові заперечення проти позову (а.с.104-107) та заяву про застосування строку позовної давності (а.с77-79). В письмових запереченням відповідача зазначено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 01.02.2016 р., яке набрало законної сили, вимоги АТ «ОТП [PERSON]» задоволено повністю, вирішено стягнути солідарно з позивачів заборгованість в розмірі 2\~900\~269,29 грн. та судові витрати у справі. Факти, встановлені даним рішенням, зокрема особа боржника, поручителя, кредитні договори та договори поруки, що ними були укладені, в силу ст.61 ЦПК України, носять преюдиціальний характер та не потребують доказування. Аналізуючи норми Декрету КМУ від 19 лютого 1993 р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджене постановою Правління НБУ від 17.07.2001 р. №275, а також судову практику ВСУ, обґрунтовує, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти. Крім того, щодо примусу позивачів до укладення оспорюваних договорів, зазначає, що при заповненні і підписанні анкет-заяв на отримання кредиту від 12.07.2006 р., від 09.06.2008 р., а також від 25.02.2009 р. позивачка підтвердила, що [PERSON] надав їй в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вказує на те, що позивач на протязі тривалого часу виконував свої зобовязання за кредитними договорами, що є підтвердженням його повного усвідомлення наслідків укладених ним договорів. На підставі наведеного, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Міжнародного валютного фонду (представництво в Україні) в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином судом повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Представник третьої особи на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] Банку реконструкцій та розвитку (представництво в Україні) в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином судом повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Представник третьої особи на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] Європи в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином судом повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Представник третьої особи на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Посольства США в Україні в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином судом повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Президент України [PERSON] в судове засідання не зявився, представник Президента України подав суду клопотання про розгляд справи за відсутності Президента України та його представника. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Верховної [PERSON] України в судове засідання не зявився, представник ВРУ за довіреністю подав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що заперечує щодо залучення ВРУ в якості третьої особи в розгляді даної справи, адже ВРУ в контексті даної справи не має жодного відношення до відповідача, позивачів чи самого предмета спору. Парламент при здійсненні законодавчої діяльності не може набувати прав та обовязків перед сторонами справи. Просив розглядати справи без участі представника ВРУ. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] Банку України в судове засідання не зявився, подав суду клопотання про виключення НБУ з числа осіб, які беруть участь у справі. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Кабінету Міністрів України [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги позивачів щодо укладення та визнання недійсними договорів не відносяться до компетенції КМУ, рішення в даній справі не вплине на права та обовязки КМУ. Заслухавши пояснення представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Кабінету Міністрів України [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Стороною позивача заявлені вимоги щодо визнання недійсними ряду «кредитних договорів» і «правочинів забезпечення» (перелік договорів, які позивачі просили визнати недійсними міститься на а.с. 171-172), однак на дослідження суду позивачами надано лише кредитний договір № ML-A03/109/2008 від 20.06.2008 р., додатковий договір № 3 до кредитного договору № ML-A03/109/2008 від 20.06.2008 р., додатковий договір № 4 до кредитного договору № ML-A03/109/2008 від 20.06.2008 р. Усі інші оспорювані позивачами договори на дослідження суду представлені не були. Крім того, стороною позивача не було заявлено обґрунтованого, із зазначенням причин неможливості або труднощів отримання копій зазначених ними договорів, клопотання про витребування доказів. Разом з тим, позивачами до позовної заяви додано копію додаткового договору № 3 до кредитного договору № SR-А00/114/2006 від 13.06.2006 р., копію додаткового договору № 3 до договору поруки № SR-А00/047/2008 від 20.06.2008 р., однак не подано основних договорів, а саме кредитного договору № SR-А00/114/2006 та договору поруки № SR-А00/047/2008 від 20.06.2008 р., що виключає можливість дослідження їх судом. А тому, розгляд справи здійснюється в межах та на підставі наявних в ній матеріалів, досліджених судом. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст.ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що 20.06.2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ «ОТП [PERSON]» було укладено кредитний договір № ML-A03/109/2008 (а.с.8-9). Відповідно до п. 2 Кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику кредит на наступних умовах: розмір та валюта кредиту 101\~500 доларів США, цільове використання кредиту на оплату комісії банку та на споживчі цілі, дата остаточного повернення кредиту 19.06.2015 р. Пунктом 3 кредитного договору визначено , що сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка. Повернення кредиту та сплати відсотків здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів. (п.4 кредитного договору) (а.с.8). Рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 23.04.2009 р. з метою відповідності ЗУ «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 р., ЗАТ «ОТП [PERSON]» змінив назву на ПАТ «ОТП [PERSON]». А тому, правонаступником усіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП [PERSON]» є ПАТ «ОТП [PERSON]». 20.06.2008 р. між ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON] укладено Додатковий договір №3 до кредитного договору № ML-A03/109/2008, предметом якого була зміна розміру плаваючої процентної ставки (а.с.16-20). Додатковим договором №4 до кредитного договору № ML-A03/109/2008 сторони домовились, що на період з 25.04.2014 року по 24.09.2014 р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 13,89% річних (а.с.21-24). За змістом Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредиту. Згідно з умовами кредитного договору № ML-A03/109/2008 від 20.06.2008 р. позивач [PERSON] зобовязалась прийняти, належним чином використовувати й повернути Банку кредитні кошти у строки, зазначені в ньому (зокрема п.1.6 Частини 2 Кредитного договору)(а.с.16), а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в поряду та на умовах, що визначені в п.п. 1.4, 1.5 кредитного договору(а.с.11). Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст.203 цього кодексу. У відповідності з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності з розясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною першою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере на себе зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, сторони передбачили усі істотні умови договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо усіх умов, на яких він укладався. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику. Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, або було порушено форму укладення договору, сторона не була ознайомлена з умовами договору, або не було дійсним волевиявлення сторін, позивач, на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надав. Як вбачаться з тексту оспорюваного кредитного договору, позичальник [PERSON] своїм підписом, підтвердила факт ознайомлення зі змістом договору, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодилася на його умови, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача; будь - яких застережень або заперечень при укладенні договору від позичальника не надходило. Протягом тривалого часу [PERSON] виконувала усі умови договору, сплачувала усі платежі. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суд вважає, що оскільки при укладенні договору відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивачка не мала претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчила свою згоду підписом, доводи про те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, є безпідставними. Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобовязаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Позивач [PERSON], отримавши грошові кошти в розмірі 101\~500,00 доларів США , приступила до виконання договору і не скористалася своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору і на протязі тривалого часу частково його виконувала. Не можна погодитися і з доводами позивача про те, що банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в країні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, що регулює режим здійснення операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обовязки субєктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 (далі Декрет), відповідно до п.2 якого резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Частиною 3 ст.533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно зі ст.ст. 19, 47, 49 цього закону банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається [PERSON] банком України. Банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені та на власний ризик, на власних умовах, незалежно від виду валюти, яка використовується. Статтею 5 Декрету передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних або індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової операції на період, необхідний для такої операції. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є операції з надання кредитів в іноземній валюті. З письмових заперечень сторони відповідача вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору банк мав банківську ліцензію від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-5 ч.1 та ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл від 08.11.2006 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-4 ч.1 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу №191-1 від 08.11.2006 року (а.с.113,115,116). Тому, суд вважає, що укладення оспорюваного кредитного договору і здійснення кредитних операцій за даним договором у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і підстав для визнання його недійсним у звязку з відсутністю банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій немає. Посилання сторони позивачів на те, що за споживчим кредитом банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті є також необґрунтованими. Проаналізувавши наявні у справі докази суд приходить до висновку про безпідставність вимог позову, в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed