Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивачі звернулися до Дніпропетровського районного суду з позовом про визнання права власності, та просили визнати та зареєструвати за ним, [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS]; визнати та зареєструвати за ним, [PERSON] право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS]; визнати та зареєструвати за ним, [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]; скасувати арешти № 8964449, 11532592, 13406288 накладені Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ та арешт № 3454867 накладений постановою Ленінського ВДВС Дніпропетровського РУЮ ВП №40604018, та внести відомості про виключення вказаного майна із Державного реєстру обтяжень нерухомого майна та скасувати Акт опису й арешту майна від 19 серпня 2011 року та Акт опису й арешту майна від 14 серпня 2009 року, а також визнати недійсними договори іпотеки № 11254286000/1 укладений 19 листопада 2007 року та № 11661 від 02 жовтня 2007 року, скасувати заборони та внести відповідні відомості до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Позивачі у судове засідання не з'явилися, відповідно до письмової заяви просили суд слухати справу за їх відсутності та винести рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а в разі неявки відповідача проти заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази та наведені доводи, суд дійшов наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути визнання права (ст. 15-16 ЦК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що 27 червня 2013 року [PERSON] діючий від імені [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. [PERSON] в повному обсязі розрахувався з [PERSON] за вищевказаним договором, та сам займався оформленням правовстановлюючих документів. В березні 2014 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] позивачу по справі [PERSON]. Але правовстановлюючі документи на своє ім'я позивачі не встигли переоформити, оскільки з приводу вищевказаного майна виник спір між сторонами в порядку до ст. 1217, 1222 ЦК України, однак в подальшому [PERSON] відмовився від позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування. У відповідності ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права, володіння, користування та розпоряджання своїм майном; за зміст права власності не впливають місце проживання, власника та місцезнаходження майна. У ст. 319 ЦК України, вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; держава не втручається у здійснення власником права власності. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бугри позбавлена права, власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених, законом. У відповідності зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. У ст. 182 ЦК України вказано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом; відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Згідно з положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, правочин не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до вимог п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Статтею 210 ЦК України, встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 640 ЦК України, визначено момент укладення договору. Так, Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. [PERSON] з [PERSON] домовили про всі істотні умови договору купівлі-продажу, [PERSON] передав позивачу майно, а [PERSON] разом з [PERSON] фактично користується майном, слідкують за його благоустроєм, роблять поточні косметичні ремонти, слідкують за благоустроєм земельних ділянок. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Що стосується позовних вимог щодо визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS], то вони задоволенню не підлягають на підставі наступного. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В порушення ст. 60 ЦПК України позивачем [PERSON] не додано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог щодо житлового будинку [ADDRESS], що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Таким чином, позовні вимоги позивачів знайшли своє часткове підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial