Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивачі\~ звернулися до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просили\~\~ визнати за ними\~ в порядку спадкування\~ за законом після смерті\~ [PERSON], померлої 24.02.2014 року, право власності по ? частині за кожним\~ на житловий будинок з господарськими будівлями 57-а по вул. Тимірязєва в м. Запоріжжі, які складаються з житлового будинку літ. «А», житлової прибудови літ «А-1-2», літньої кухні літ. «Л», сараїв літ. «Г» та «К», душа літ. «Е», вбиральні літ. «Ж», навісу літ. «З»,, вольєру літ. «И», замощення ІІ, водопроводу № 2, зливної ями № 3, хвіртки № 4, паркану 5. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтували тим, що вони є спадкоємцями після смерті бабусі [PERSON], померлої 24.02.2014 року. З метою оформлення спадкових прав на спадкове майно , а саме житловий будинок з господарськими будівлями 57-а по вул. Тимірязєва в м. Запоріжжі, вони звернулися до нотаріуса , однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , представник позивачів позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача позов визнала частково, не заперечувала щодо визнання за позивача права власності на житловий будинок, однак зазначила, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на господарські будівлі, належні до будинку. Третя особа, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явилася, про причини неявки суд не повідомила, в зв»язку з чим на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи позивачі [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON] (а.с.25, 26, 27,28 ), що підтверджено свідоцтвами про народження, про укладання шлюбу . [PERSON] померла 24.02.2014 року (а.с.7). Позивачі у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини , що підтверджено матеріалами спадкової справи № 59/2014 (а.с.73-98). Із матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідно до вимог ч.1 ст. 1266 ЦК України, на теперішній час [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями після смерті бабусі, оскільки матір [PERSON] [PERSON] померла 06.08.2007 року (а.с.) , а [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері на користь доньки [PERSON], а отже останні мають право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом їхнім матерям. (а.с.84). 27.08.2014 року та 28.08.2014 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину після померлої [PERSON] було відмовлено, оскільки ними не було надано правовстановлюючих документів на житловий будинок, належний спадкодавцю. В ході розгляду справи встановлено, що в ТОВ «ЗМ БТІ» наявний правовстановлюючий документ на об»єкт нерухомості за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тимірязєва, 57 а, стара адреса м. Запоріжжя, вул. Тимірязєва, 43 (а.с.24). З договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п»яти включно від 24 серпня 1956 року вбачається, що [PERSON] на праві безстрокового користування було надано для забудови земельну ділянку по вул. Тимірязєва, 43 (теперішня адреса Тимірязєва, 57 а) . З копії технічного паспорту на вказаний житловий будинок вбачається, що він був побудований в 1961 році, а після цього на зазначеній земельній ділянці в період з 1984 року по 2000 рік були зведені прибудови , літня кухня та інші господарські будівлі (а.с.105-114). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1961 році. У 1961 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов ВСУ, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 3607 ЦПК є обовязковою для судів. Зазначені обставини дають суду підстави дійти до висновку, що житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Тимірязєва, 57 а на час смерті [PERSON] належав їй на праві власності та у відповідності до вимог ст. 1218 ЦК України входить до складу спадщини. З змістом ч.1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Приймаючи до уваги , що позивачі прийняли спадщину після смерті бабусі у вигляді спірного нерухомого майна, згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття, а частки позивачів у спадщині є рівними, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання за [PERSON], [PERSON]\~ право власності\~ по ? частині за кожною\~ на\~ житловий будинок\~\~ розташований за адресою : м. Запоріжжя, вул . Тимірязєва, № 57 а\~ , в порядку спадкування за законом\~\~ після смерті [PERSON], померлої 24.02.2014 року. Відповідно до пункту 27 ППВССУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо на підставі положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку), а отже позовні вимоги в частині визнання права власності на житлову прибудову літ «А-1-2», літню кухню літ. «Л», сараї літ. «Г» та «К», душ літ. «Е», вбиральню літ. «Ж», навіс літ. «З»,, вольєр літ. «И», замощення ІІ, водопровод № 2, зливну яму № 3, хвіртку № 4, паркан 5 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial