Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, посилаючись на те, що їм на праві власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS] . Позивачі не мають можливості в повному обсязі на власний розсуд користуватися та розпоряджатися власною квартирою, оскільки в ній зареєстровані [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] та [PERSON] , які є відповідачами по справі, й фактично в квартирі не проживають. У зв`язку з чим, просять визнати відповідачів таким, що втратили право користування спірною квартирою. Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 03.04.2017 року позов задоволено. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 07.11.2019 року скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 03.12.2019 року Харківську міську раду залучено в якості третьої особи. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Московського району Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, надав клопотання про розгляд справи за їх відсутності, та при винесенні рішення врахувати висновок Департаменту. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачам, на підставі договору купівлі продажу 49/100 частини квартири від 11.04.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., зареєстровано в реєстрі за номером 1178 та 51/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 26.12.2017 року, яке видано відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради. Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 106263 від 10.03.1993 року комунальна квартира [ADDRESS] була надана для проживання сім`ї [PERSON] в складі чотирьох чоловік: дружина [PERSON] , чоловік [PERSON] доньки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно довідки про склад сім`ї та прописку, яка видана КП «Жилкомсервіс» 15.04.2016 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та сусіди по квартирі [PERSON] , сім`я з 3- чоловік. Згідно з акту Начальника ЖЕУ 101 від 17 травня 2000 року встановлено, що з серпня 1993 року сім`я [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] . Разом з цим, сім`я [PERSON] , починаючи з 2005 року неодноразово зверталася до прокуратури Харківської області та Харківської міської ради та суду з приводу порушення їх прав як наймачів житлового приміщення, а саме, квартири [ADDRESS] Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не втрачали інтерес до спірного житла та були зареєстровані в ньому на законних підставах. 51/100 частини спірної квартири до 2017 року належала Територіальній громаді м.Харкова та була комунальною власністю. Підстава, на якій місце проживання відповідачів реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі та малолітній [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житловим приміщенням, позивачами суду не надано. Також не надано і доказів того, що відповідачі не проживають у даній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Отже, за вищевказаних обставин визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення їх житла. Також позивачі просять визнати таким, що втратив право на користування житлом малолітнього [PERSON] - 2008 року народження. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст.ст.16,27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Позивачами не надано доказів того, що малолітня дитина забезпечена житлом, тому суд не має підстав визнати дитину такою, що втратила право на користування квартирою. Також, згідно з частинами першою, четвертою ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідност.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками. Третя особа орган опіки та піклування надав висновок про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, оскільки це тягне за собою позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, суперечить його інтересам. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову щодо визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування належним позивачам майном та вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. Таким чином, позовні вимоги належно не доведені, не обґрунтовані і їх задоволення може призвести до порушення прав відповідачів, в тому числі, малолітньої дитини. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: dismissed