Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом про визнання права власності посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу №Н-345 від 05.03.1999 року згідно біржових торгів на Українській універсальній біржі [PERSON], яка діяла за себе та за неповнолітню дочку [PERSON], та [PERSON], придбали жилий будинок та земельну ділянку площею 0,28 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. На вказаній земельній ділянці на теперішній час знаходяться: житловий будинок літ. «А-1», «а» у складі коридору (1-1) площею 4,4 кв.м., санвузла (1-2) площею 2,8 кв.м., передпокою (1-3) площею 17,0 кв.м., кімнати (1-4) площею 16,9 кв.м., кухні (1-5) площею 8,7 кв.м.; погріб літ. «г», сарай літ. «б», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «б1», сарай літ. «Б1», літня кухня літ. «Г», ворота №1, огорожа №3, колодязь питний №4. Після укладення вказаного договору їхня родина проживала за вказаною адресою, вони здійснювали право користування та володіння вказаним жилим будинком та земельною ділянкою у повному обсязі, сплачували всі комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт. Через юридичну необізнаність вони не зареєстрували вказаний договір купівлі-продажу №Н-345 від 05.03.1999 року в бюро технічної інвентаризації. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 05.03.1999 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, згідно наведених вище норм, вважають, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули право власності на жилий будинок та земельну ділянку площею 0,28 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. На день укладення вказаного договору вони керувалися нормами, що були чинні на той час, а саме: ст. 47 ЦК Української РСР (нотаріальне посвідчення угод обов'язково лише у випадках, встановлених законом) та ч.2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» (зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню). Також зазначили, що [INFO] [PERSON] раптово помер. Свідоцтво про смерть видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, про що складений відповідний актовий запис №2908. Заповіту за життя померлий не склав. [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою. Спадкова справа не заводилася. Вважають, що відповідно до ст. 1218 ЦК України після смерті [PERSON] до складу спадщини входить 1/3 частина житлового будинку та 1/3 частина земельної ділянки площею 0,28 га в [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] на день смерті свого сина постійно проживала та була зареєстрована за вищевказаною адресою. Згідно ч. 3 ст. 1168 ЦК України вона прийняла належну їй спадщину, як особа що постійно проживала зі спадкодавцем. Таким чином, [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №Н-345 від 05.03.1999 року повинно належати 1/3 житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки площею 0,28 га в [ADDRESS]. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 1261 та ч. 3 ст. 1168 ЦК України [PERSON] має належати право власності на 1/3 вказаних житлового будинку та 1/3 частини земельної ділянки у порядку спадкування після смерті сина - [PERSON], померлого [INFO]. А отже, вважають, що [PERSON] має належати 2/3 частки вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд і 2/3 частки вказаної земельної ділянки; [PERSON] має належати 1/3 частки вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд і 1/3 частки вказаної земельної ділянки в [ADDRESS]. Відповідно до довідки МСЕК №0282861, серія 7-66 ТЕ від 07.05.2009 року [PERSON] є інвалідом другої групи, безстроково. Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», - від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп. У зв'язку з цим при поданні позову судовий збір було сплачено лише [PERSON] відповідно до ст. 4 ,ч.2., п.1.1. ЗУ «Про судовий збір». В судове засідання позивачі та їх представник не з»явилися, надавши суду заяви з проханням розглянути дану справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. Представник : відповідача - Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області, треті особи: Українська універсальна біржа в судове засідання не з'явились надавши суду заяву з проханням справу слухати у їх відсутність, та не висловили заперечень проти позову. Представник третьої особи: Реєстраційна служба Полтавського районного управління юстиції до суду не з'явився надавши до суду заяву з проханням виключити їх з числа третіх осіб, оскільки вони не є юридичною особою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи в пресі про що маються докази в матеріалах справи. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №Н-345 від 05.03.1999 року згідно біржових торгів на Українській універсальній біржі [PERSON], яка діяла за себе та за неповнолітню дочку [PERSON], та [PERSON], придбали жилий будинок та земельну ділянку площею 0,28 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. На вказаній земельній ділянці на теперішній час знаходяться: житловий будинок літ. «А-1», «а» у складі коридору (1-1) площею 4,4 кв.м., санвузла (1-2) площею 2,8 кв.м., передпокою (1-3) площею 17,0 кв.м., кімнати (1-4) площею 16,9 кв.м., кухні (1-5) площею 8,7 кв.м.; погріб літ. «г», сарай літ. «б», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «б1», сарай літ. «Б1», літня кухня літ. «Г», ворота №1, огорожа №3, колодязь питний №4. Після укладення вказаного договору родина позивачів проживала за вказаною адресою, вони здійснювали право користування та володіння вказаним жилим будинком та земельною ділянкою у повному обсязі, сплачували всі комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт. Через юридичну необізнаність позивачі не зареєстрували вказаний договір купівлі-продажу №Н-345 від 05.03.1999 року в бюро технічної інвентаризації. Вказаний договір купівлі-продажу укладено 05.03.1999 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). [INFO] [PERSON] раптово помер. Свідоцтво про смерть видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, про що складений відповідний актовий запис №2908. Заповіту за життя померлий не склав. [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою. Спадкова справа не заводилася. Після смерті [PERSON] до складу спадщини входить 1/3 частина житлового будинку та 1/3 частина земельної ділянки площею 0,28 га в [ADDRESS]. [PERSON] на день смерті свого сина постійно проживала та була зареєстрована за вищевказаною адресою. Згідно ч. 3 ст. 1168 ЦК України вона прийняла належну їй спадщину, як особа що постійно проживала зі спадкодавцем. Таким чином, [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №Н-345 від 05.03.1999 року повинно належати 1/3 житлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки площею 0,28 га в [ADDRESS]. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 1261 та ч. 3 ст. 1168 ЦК України [PERSON] має належати право власності на 1/3 вказаних житлового будинку та 1/3 частини земельної ділянки у порядку спадкування після смерті сина - [PERSON], померлого [INFO]. А отже, [PERSON] має належати 2/3 частки вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд і 2/3 частки вказаної земельної ділянки; [PERSON] має належати 1/3 частки вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд і 1/3 частки вказаної земельної ділянки в [ADDRESS]. Частиною другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» , яка діяла на момент укладення договору, вказувалося, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язково лише у випадках, встановлених законом. Суд за позовом сторони, яка виконала усі умови угоди, може визнати таку угоду дійсною. Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК Української РСР, - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється і передача зокрема розпорядчого документа на речі. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Окрім того, Пленум Верховного суду України у своїй постанові від 28.04.2978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15) роз'яснив, з яких підстав угода може бути визнана судом недійсною. Відповідно до п. 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнавалися недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягали обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави; купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. У відповідності з ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка підлягає нотаріальному засвідченню, а друга сторона ухиляється від нотаріального засвідчення угоди, суд вправі на вимогу сторони яка виконала угоду, визнати її дійсною. Згідно зі ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 335 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, згідно наведених вище норм, вважають, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули право власності на жилий будинок та земельну ділянку площею 0,28 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS]. На день укладення вказаного договору вони керувалися нормами, що були чинні на той час, а саме: ст. 47 ЦК Української РСР (нотаріальне посвідчення угод обов'язково лише у випадках, встановлених законом) та ч.2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» (зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, - до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. З огляду на викладене суд вважає позов таким , що підлягає до задоволення.

Outcome: approved