Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] та просила суд визнати домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку спільним майном, визнати за нею [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки, визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] в якій просив суд: визнати договір дарування домоволодіння в [ADDRESS] недійсним, як такий, що базується на обставинах і складений особою, яка не мала права. Визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 цієї будівлі. Позивачка у судове засідання не з'явилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, зустрічний позов не визнає. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. При вирішенні питання про поважність неявки відповідача у судове засідання, суд керується наступним. Згідно зі ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Відповідач ігнорує виклики в суд, в судове засідання не з'являється, та заяв про можливість розгляду справи у його відсутність до суду не направляв. Систематична неявка відповідача у судове засідання без належного обґрунтування поважності їх причин свідчить про неналежне виконання ним процесуальних обов'язків, що є порушенням ч.3 ст.27 ЦПК України. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст.157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що повторна неявка відповідача без поважних причин згідно ст.169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, у судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 1980 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб Підгородненською селищною радою Дніпропетровського району, Дніпропетровської області (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 23.08.1980 року, актовий запис за №146.(а.с.9). Шлюбні відносини між сторонами були припинені з 2013 року, позивачка проживає окремо від відповідача. На підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради народних депутатів №170 від 24.04.1981 року [PERSON] було виділено земельну ділянку [ADDRESS] площею 1200 кв.м. (а.с.13). На підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради народних депутатів №213 від 24 вересня 1997 року видано державний акт серії [NUMBER] на ім'я [PERSON] про передачу земельної ділянки [ADDRESS] площею 0,154 га у приватну власність.(а.с.17-18). На підставі договору від 12.02.1982 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м. (а.с.14-16) за час шлюбу подружжям побудовано домоволодіння, яке розташоване по 3-му Ульянівському провулку в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, який виготовлений 06.03.1990 р., Новомосковським бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області і власником якого вказаний [PERSON].(а.с.19-25). Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, з огляду на яку у разі поділу майна, що с у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України [PERSON] не надано суду жодного належного доказу на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги у зустрічній позовній заяві не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Разом з тим, враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що домоволодіння [ADDRESS] та земельна ділянка №34-А - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] до [PERSON], а тому - суд вважає за можливе визнати право власності на вказане домоволодіння та земельну ділянку та його розподіл між подружжям, виходячи з принципу рівності часток його співвласників. Враховуючи вказані факти та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 79 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору у розмір 243,60 грн.

Outcome: approved