Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] від імені та в інтересах якої діє законний представник [PERSON] про стягнення боргу за договором завдатку посилаючись на те, що неповнолітній [PERSON] на підставі договору про поділ спадкового майна від 04.09.2017 року на праві власності належить трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . В жовтні 2019 року [PERSON] через свого законного представника - батька [PERSON] виступила ініціатором продажу належної їй квартири, внаслідок чого за посередництва ПП «Агентство нерухомості «Ваш Дім» вона виявила бажання придбати вказану квартиру. 29.10.2019 року між нею та відповідачкою [PERSON] і її законним представником [PERSON] укладено договір завдатку, відповідно до п.1 якого вона передала завдаток [PERSON] , який діяв в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , в сумі 37125 грн., що еквівалентно 1500 доларів США. Спірний договір укладено для забезпечення виконання сторонами зобов`язань по укладенню основного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та сплати нею повної ціни квартири в розмірі 1076625 грн., що еквівалентно сумі 43500 доларів США. Відповідно до п.5.4. договору завдатку від 29.10.2019 року, сторони зобов`язались укласти договір купівлі-продажу належної [PERSON] квартири до 25.11.2019 року, однак додатковою угодою до договору завдатку від 25.11.2019 року продовжили цей строк до 02.12.2019 року. У визначений сторонами договору завдатку строк до 02.12.2019 року, договір купівлі-продажу квартири не був укладений з вини відповідачки та її законного представника, оскільки служба у справах дітей Чернівецької міської ради не надала дозвіл [PERSON] відчужувати нерухоме майно, яке належить на праві власності його неповнолітній доньці [PERSON] . Згідно з п.5.2. договору завдатку, у разі невиконання договірних зобов`язань - відмови від укладення договору купівлі-продажу з вини майбутнього продавця [PERSON] , відповідач сплачує майбутньому покупцю подвійну суму завдатку в сумі 74250 грн. Після 02.12.2019 року, вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про повернення суми завдатку, однак відповідач кошти не сплатив та перестав відповідати на телефонні дзвінки. Крім суми завдатку, відповідачі зобов`язані сплатити їй 3% річних за користування її коштами, починаючи з 03.12.2019 року по день подачі позову до суду, а саме по 03.03.2020 року, в сумі 549,25 грн. А тому просила стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за договором завдатку від 29.10.2019 року в сумі 74250 грн., проценти за користування грошовими коштами в сумі 549,25 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 березня 2020 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Окрім того, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , який також діє в інтересах неповнолітньої відповідачки [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, згоден сплатити кошти в сумі 37125 грн., які він фактично отримав, а не в подвійному розмірі, як просить позивачка, а також 3% річних від суми 37125 грн. Заперечував щодо стягнення з нього на користь позивачки судових витрат по сплаті судового збору та витрат за надання правничої допомоги. Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні пояснила, що Служба у справах дітей не надала дозвіл відповідачу [PERSON] відчужувати нерухоме майно, яке належить неповнолітній [PERSON] , оскільки неповнолітня не забезпечена іншим житлом. При прийнятті такого рішення Служба у справах дітей діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON] . Вважала, що неповнолітня без їхньої згоди також не мала права підписувати «Договір про завдаток». Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору про поділ спадкового майна від 04.09.2017 року (а.с.9), який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., неповнолітній [PERSON] на праві власності належить трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . 29.10.2019 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , який є опікуном та батьком неповнолітньої [PERSON] , а також який діє від імені неповнолітньої [PERSON] , укладено договір про завдаток (а.с.10-12), відповідно до п.1 якого позивачка передала завдаток [PERSON] в сумі 37125 грн., що еквівалентно 1500 доларів США, на доказ укладання та забезпечення виконання договору купівлі-продажу належної [PERSON] квартири [ADDRESS] , до сплати 1076625 грн., що еквівалентно 43500 доларів США. Згідно з п.2. договору про завдаток, [PERSON] , від імені доньки [PERSON] , одержав завдаток в сумі 37125 грн. Відповідно до п.5.4. договору про завдаток, сторони зобов`язались укласти договір купівлі-продажу переданої у спадок [PERSON] квартири до 25.11.2019 року. 25.11.2019 року сторони уклали додатковий договір до договору про завдаток від 29.10.2019 року, відповідно до якого продовжили строк укладення договору купівлі-продажу квартири до 02.12.2019 року (а.с.13). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За вимогами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно зі ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Суд вважає, що сума в розмірі 37125 грн., яка названа у договорі про завдаток від 29.10.2019 року завдатком, фактично таким не є, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено договору купівлі-продажу квартири. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №639/9339/16-ц. Суд вважає, що посилання позивачки та її представника на те, що відповідно до вимог ст.571 ЦК України та п.5.2. договору про завдаток, відповідачі мають сплати подвійну суму завдатку є безпідставним, оскільки відповідно до ч.1 ст.638, ст.657 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути укладений у письмовій формі та посвідчений у нотаріальному порядку. Як встановлено судом, сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири, однак вказаний договір в установленому законом порядку між сторонами укладений не був, тому передана позивачкою відповідачу грошова сума у розмірі 37125 грн. є авансом, а, отже, в подвійному розмірі не може бути стягнута. 13.12.2019 року позивачка [PERSON] звернулась до відповідачів з письмовою претензією з вимогою протягом трьох днів з дня її отримання повернути суму завдатку (а.с.16-17), однак відповідачами кошти повернуто не було, що не заперечувалось відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Згідно з ч.4 ст.32 ЦК України, згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачем [PERSON] не отримано дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, яку неповнолітня [PERSON] отримала в спадок. Суд вважає, що оскільки кошти в сумі 37125 грн. отримані відповідачем [PERSON] , а не неповнолітньою [PERSON] , тому саме з відповідачка [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути кошти в сумі 37125 грн., задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Відмовляючи в задоволенні позову до неповнолітньої [PERSON] суд виходить з наступних міркувань. Згідно з ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. 2. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 177 ч.2,3 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Згідно з ст. 17 ч.3 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Частиною першою ст. 224 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Оскільки Договір про завдаток від 29.10.2019р. був підписаний неповнолітньою та її батьком від свого та її імені без дозволу органу опіки та піклування, відповідно цей договір в частині його підписання неповнолітньою [PERSON] та її батьком від її імені є нікчемним, отже підстав для задоволення позову щодо [PERSON] немає, в цій частині в його задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що оскільки відповідач не повернув позивачці кошти в сумі 37125 грн. та користувався ними, тому з відповідача [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути 3% річних за користування коштами за період з 03.12.2019 року по день подачі позову до суду до 03.03.2020 року в сумі 274,63 грн. (3% х 37125 грн. х 90 днів прострочення) / 365 днів). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути борг в сумі 37125 грн. та три відсотки річних за користування грошовими коштами в сумі 274,63 грн., задовольнивши частково позовні вимоги. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивачки витрат за надання правничої допомоги в сумі 11053 грн., то слід зазначити наступне. 28.01.2020 року між Адвокатським об`єднанням «Кирилюк і партнери» та позивачкою [PERSON] укладено договір №11/20 про надання юридичної (правової) допомоги (а.с.72-75). Відповідно до звітів (актів) про надані послуги від 20.06.2020 року (а.с.77) та від 05.11.2020 року (а.с.112), позивачка сплатила грошові кошти в сумі 11053 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанціями від 30.01.2020 року (а.с.24), від 25.06.2020 року (а.с.79) та від 05.11.2020 року (а.с.113). Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно зі ст.137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути понесені витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 5526,50 грн. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 420,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial