Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання за ними в рівних частках права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги вони мотивують тим, що на теперішній час мають намір продати будинок, але оригінал договору купівлі-продажу на будинок ними втрачений. Отримати дублікат даного договору неможливо, оскільки закон не передбачає товарним біржам видавати дублікати договорів купівлі-продажу на нерухоме майно. Від позивачів надійшла спільна заява про розгляд справи за їх відсутності. На позовних вимогах вони наполягають. Не заперечують проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, зареєстроване місце проживання /перебування/ її невідоме, тому викликалася в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, судова повістка про виклик до суду надсилалася відповідачці за останнім відомим місцем її проживання, яка повернулася до суду з відміткою про вручення судової повістки. Отже, суд вважає, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки та відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк суду не надано. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.08.1997 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] придбали у [PERSON] будинок [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу було укладено та посвідчено Мелітопольською міською біржею нерухомості реєстраційний номер 0334/0918 /а.с.8/. Договір купівлі-продажу було зареєстровано в КП МБТІ, про що свідчить реєстраційне свідоцтво про реєстрацію права власності від 20 серпня 1997 року та відомості начальника КП ММБТІ /а.с.8,9/. 23 листопада 2018 року позивачка [PERSON] уклала шлюб, після реєстрації якого змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с.11/. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в серпні 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, з цього слідує, що позивачі на теперішній час не мають можливості реалізувати свої права після придбання нерухомого майна, оскільки договір купівлі-продажу будинку не був нотаріально посвідчений та оригінал якого втрачено. Усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку позивачі не мають можливості, оскільки законодавством України не передбачено можливість товарним біржам та іншим органам видавати дублікати договорів купівлі продажу нерухомого майна. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.08.1997 є дійсним. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання за ним права власності на майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved