Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивачі через представника звернулися до суду з даним позовом до відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачам та відповідачу [PERSON] належав на праві спільної сумісної, а потім на праві спільної часткової власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Чорнобильській, 26 в смт. Іванків Київської області. Під зазначеним будинком знаходиться земельна ділянка розміром 0,2138 га (в тому числі і 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), яка до 2000 року знаходилася у спільному користуванні позивачів і відповідача [PERSON], однак, в жовтні 2000 року [PERSON] вона була приватизована одноособово. [PERSON] до заяви про збільшення позовних вимог від 03.10.2017 року, позивачі вважають, що рішення виконавчого комітету Іванківської селищної ради Іванківського району Київської області №163 від 29.06.2000 року «Про технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадянам» в частині видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку громадянину [PERSON] розміром 0,2138 га (в тому числі і 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), яка розташована в смт. Іванків Київської області по вул. Чорнобильській, 26 та Державний акт на право приватної власності на землю серія IV-КВ №110141, яким посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,2138 га (в тому числі і 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд), яка розташована в смт. Іванків Київської області по вул. Чорнобильській, 26 є незаконними з тих підстав, що на момент приватизації земельної ділянки відповідачем, будинок, який знаходився на спірній землі, перебував у спільній сумісній власності сторін. На підставі ст. 112 ЦК УРСР, ст.ст. 17, 30, 42 ЗК України (1990 року), ст. 120 ЗК України (2001 року) позивачі просять визнати недійсним рішення виконавчого комітету Іванківської селищної ради Іванківського району Київської області №163 від 29.06.2000 року та державний акт на право приватної власності на землю серія IV-КВ №110141, яким посвідчується право власності [PERSON] на земельну ділянку; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку розміром 0,15 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати за ними та відповідачем право власності на земельну ділянку розміром 0,15 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до розміру їх часток у праві власності на житловий будинок та господарські споруди. У судових дебатах представник позивачів відмовився від позовних вимог щодо визнання права власності на земельну ділянку, в іншому - позов підтримав з підстав, викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач та його представник у попередньому судовому засіданні первісні позовні вимоги визнали частково, в судовому засіданні як первісні, так і збільшені позовні вимоги не визнали взагалі. Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення про те, що будинок був приватизований сторонами та належав їм на праві спільної сумісної власності. Через особисті неприязні відносини, які склалися між сторонами (зокрема, між [PERSON] та [PERSON]П.), у 2014 році за рішенням суду було проведено поділ будинку та господарських споруд. Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння з 2000 року належить одноособово відповідачу, що є порушенням закону та прав позивачів, оскільки вони мають право мати у власності земельну ділянку, на якій знаходиться їхня частка будинку, адже власність на будинок і земельну ділянку під ним є взаємоповязаною. На запитання пояснив, що фактично по вул. Чорнобильській, 26 в смт. Іванків проживають позивачка [PERSON] та відповідач, а інші позивачки (дочки) там постійно не проживають, але це не є підставою для позбавлення їх права власності на земельну ділянку. Даний спір виник тому, що відповідач неодноразово вказував позивачам на те, що земельна ділянка належить йому. Відповідач у судовому засіданні надав пояснення про те, що у 2014 році за рішенням суду вони розділили майно. Землю він з дітьми поділив так, як їм підійшло. Загородивсь, щоб їх не бентежити та не бачитись. У паркані зробив хвіртку на їхню половину, оскільки у нього є потреба, через протікання даху, часто підніматись на горище будинку, вхід на яке знаходиться з їхньої сторони. Спочатку він туди ходив без проблем, а в один момент [PERSON] повісила на хвіртку замка. Тоді він домовився, що буде проходити у її присутності, проте одного разу вона цей замок не відчинила, тоді він сам, без її дозволу, зняв замка і віддав їй. Крім того, у січні 2016 року він попросив у позивачки користуватися піччю, яка знаходиться на її половині, вона погодилась. А навесні, взамін цьому, вона попросила виділити їй частину земельної ділянки під город. Він також задовольнив її прохання. Однак восени того ж року між ними виникло непорозуміння з приводу електроенергії, і він вирішив відмовитись від попередніх домовленостей щодо землі. Навесні цього року самостійно зорав земельну ділянку. Під час цього [PERSON] влаштувала скандал і він був змушений був викликати поліцію. Після попереднього судового засідання він просив у позивачки [PERSON] показати йому, що вона хоче собі в частині землі, на що та повідомила: «Що хочеш, те й роби». Він сподівався, що позивачі йому щось запропонують, але такого не відбулося. На питання відповідач пояснив, що фактично у частині будинку проживає лише його колишня дружина, а дочки приїжджають іноді. Між ним та [PERSON] фактично склалися відносини щодо користування земельною ділянкою, відповідно до яких вона користується приблизно 4-5 сотками землі. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з процесуальних підстав, оскільки у 2014 році між цими ж сторонами з тих самих підстав вже вирішувалося питання про земельну ділянку, в позові позивачам тоді було відмовлено, а, отже, теперішнє провадження має бути закрите на підставі п. 2 ст. 205 ЦПК України. Крім того додав, що відповідач не заперечує щодо користування позивачкою земельною ділянкою; підстав і мотивів для спору, які б викали з дій відповідача, нема. Дочки (позивачки по справі) там не проживають, тому земля їй не потрібна. Це все робиться для того, щоб позивачі могли продати свою частку у майні. Представник відповідача Іванківської селищної ради, в судове засідання не зявився. Відповідач направив до суду лист, в якому просить розглядати справу без участі його представника, у вирішенні спору, поклався на розсуд суду. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти. Свідоцтвом про право власності на житло від 23 грудня 1996 року № 284 стверджується, що одноквартирний будинок, який знаходиться за адресою: Київська область, Іванківський район, смт. Іванків, вул. Чорнобильська, 26 дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON]; будинок приватизований згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»; свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 17 грудня 1996 року № 217. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що позивачкам на праві спільної часткової власності належить по 213/1000 частки кожній у житловому будинку за адресою: Київська область, Іванківський район, смт. Іванків, вул. Чорнобильська, 26. Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради № 163 від 29.06.2000 року «Про технічну документацію по складанню Державних актів на право приватної власності на землю громадянам» було затверджено матеріали технічної документації, прийнято рішення видати державні акти громадянам у відповідності з додатком та зареєструвати їх у книзі записів та додаток до нього, де під № 13 значиться [PERSON]; загальна площа земельної ділянки 0,2138 га, з них 0,1500 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. З державного акта на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 110141 вбачається, що посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,2138 га: для ведення особистого підсобного господарства 0,0638 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,1500 га, яка розташована в смт. Іванків Київської області по вул. Чорнобильській, 26; Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, підтверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222055100:01:032:0188 площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, належить на праві приватної власності [PERSON]; Рішенням від 03.10.2014 року та додатковим рішенням від 08.04.2015 року Іванківського районного суду Київської області було проведено поділ спільно нажитого майна. За клопотанням представника відповідача судом було досліджено матеріали справи № 366/2544/14-ц (2/366/404/14) за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна, зокрема, позовну заяву від 20.08.2014 року та додаток до позовної заяви в порядку ст. 31 ЦПК України від 03.10.2014 року. Так, у позовній заяві позивачі просили суд провести розподіл земельної ділянки розміром 0,2138 га, що призначена для обслуговування жилого будинку і ведення особистого присадибного господарства порівну між позивачкою [PERSON] і відповідачем. У додатку, поданому в порядку ст. 31 ЦПК України, позивачі просили скасувати державний акт на право власності на землю площею 0,2138 га, виданий [PERSON] на підставі рішення Іванківської селищної ради народних депутатів від 29.06.2000 року № 163 та зобовязати [PERSON] зняти з реєстраційного обліку кадастровий номер з зазначенням земельної ділянки в Управлінні земельного кадастру району, підстави таких вимог у додатку не обґрунтовані. Суд, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, у рішенні від 03.10.2014 року вказав на те,що позовна вимога «про скасування Державного акта на право приватної власності на землю площею 0,2138 га, виданого [PERSON], то вона жодним чином не мотивована ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні, також не надано і доказів щодо порушення, невизнання чи оспорювання цього права позивачів відповідачем. Крім того, суд звертає увагу, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Судом встановлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі рішення виконкому Іванківської селищної ради від 29 червня 2000 року № 163, яке не скасоване та є чинним. Статтями 16 ЦК України та 152 ЗК України встановлені способи захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права та права на землю. Водночас, скасування державного акта на право власності на землю та зняття з реєстраційного обліку кадастрового номера, за наявності чинного правового акта, на підставі якого він видавався, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав». Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу правомірності набуття відповідачем у власність земельної ділянки, на якій розташований будинок, набутий позивачами та відповідачем [PERSON] у спільну сумісну власність шляхом його приватизації, а в подальшому рішенням суду від 03.10.2014 року спільна сумісна власність була припинена шляхом поділу. При вирішенні вказаного спору слід керуватися нормами матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин щодо набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, право власності на будинок вони набули шляхом приватизації у грудні 1996 року. Як визначено у свідоцтві про право власності на житло від 23 грудня 1996 року № 284, житловий будинок належить [PERSON] та членам його сімї на праві спільної сумісної власності, що узгоджувалося зі ст. 112 ЦК УРСР, відповідно до якої майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам; розрізняється спільна без визначення часток (сумісна) власність. [PERSON] до ст. 30 ЗК України (1990 року, в редакції чинній на дату прийняття виконкомом Іванківської селищної ради оспорюваного рішення) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. [PERSON] до ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Із системного аналізу вказаних норм слідує, що, оскільки право приватної власності на будинок позивачі та відповідач [PERSON] набули в грудні 1996 року, з цього часу до них перейшло і право спільного користування спірною земельною ділянкою. Таким чином, виконавчий комітет Іванківської селищної ради, приймаючи рішення № 163 від 29.06.2000 року про передачу спірної земельної ділянки площею 0,1500 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських споруд [PERSON] одноособово, порушив право позивачів, як співвласників будинку, на користування даною земельною ділянкою та на набуття її у спільну власність, а, отже, таке рішення є незаконним. За змістом ст.17 ЗК 1990 року (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Іванківської селищної ради) передача земельних ділянок у приватну власність проводилась [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сімї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. [PERSON] до ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції 1999 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. З викладеного слідує, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Зважаючи на те, що суд вбачає підстави для визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, державний акт також має бути визнаний недійсним. [PERSON] до ст. 125 ЗК України (в діючій нині редакції) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної\~ реєстрації цього права. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку також було оформлено відповідно до вимог Закону України «Про державну\~ реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У звязку з цим вимога позивачів про скасування державної реєстрації даного права у частині, що стосується земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, підлягає задоволенню. З приводу клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та доводів представника відповідача, що є таке, що набрало законної сили рішення суду з приводу того ж спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яким позивачам відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Проаналізувавши позовну заяву та додаток до неї, які розглядались Іванківським районним судом в рамках справи № 366/2544/14-ц, суд дійшов висновку, що ні сторони спору, ні його предмет та підстави, якими було обґрунтовано вимоги, не є тотожними з нинішніми. На даний час позивачі предявляють вимоги, не лише до [PERSON], а й до Іванківської селищної ради про визнання рішення виконавчого комітету недійсним, чого під час розгляду у 2014 році не було. Нинішні підстави позову також абсолютно відрізняються від тих, що мали місце у справі № 366/2544/14-ц, оскільки тоді, збільшивши позовні вимоги та просячи скасувати державний акт та зобовязати [PERSON] зняти з реєстраційного обліку кадастровий номер з зазначенням земельної ділянки в Управлінні земельного кадастру району, позивачі взагалі нічим не обґрунтували свої вимоги. Тобто, фактично судом не досліджувалося дане питання по суті та було відмовлено у задоволенні позову в цій частині, бо вказана позовна вимога «жодним чином не мотивована ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні». Крім того, як зазначено в рішенні суду від 03.10.2014 року позивачами «також не надано і доказів щодо порушення, невизнання чи оспорювання цього права відповідачем», що свідчить про те, що на той час відповідач визнавав за ними право на земельну ділянку, на відміну від нинішньої ситуації. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені позивачами, стягненню з відповідача не підлягають, оскільки позивачі згодні нести їх самостійно. На підставі наведеного,

Outcome: approved