Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, просять ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір застави майнових прав від 16.05.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 19.04.2012 між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] укладено аналогічні за змістом договори дарування, згідно яких відповідач подарувала [PERSON] майнові паї у пайовому фонді майна КСП «Гряда» номінальною вартістю 192 539,25 грн., що становить 24,89369 % пайового фонду підприємства, а [PERSON] - майнові паї у пайовому фонді майна КСП «Гряда» номінальною вартістю 192,539,25 грн., що становить 24,89369 % пайового фонду підприємства. В подальшому, а саме в жовтні 2013 року відповідач [PERSON] звернувся до них з позовом про визнання недійсними зазначених договорів, який мотивує тим, що перед укладенням договорів дарування між ним та [PERSON] 16.05.2011 укладено договори позики на суму 700 000 грн., а також договір застави майнових прав від 16.05.2011, предметом якого є зазначені вище майнові паї. Вважають, що зазначений договір застави укладався з метою створення штучної підстави для подання такого позову і в дійсності, за цим договором не виникало жодних прав і обов`язків а підписаний він був в кінці 2013 року безпосередньо перед поданням позову про визнання недійсними договорів дарування. Зокрема, під час укладення договорів дарування [PERSON] підтвердила відсутність застави відносно предмету дарування. Крім того, майно належить КСП «Гряда» на праві спільної часткової власності його членам і таке майно могло стати предметом застави виключно після виділення такого майна в натурі, що в сою чергу, могло мати місце виключно за умови виходу з членства сільськогосподарського підприємства. Вказане в сукупності свідчить про фіктивність договору застави майнових прав і тому просить визнати такий недійним в судовому порядку. Відзивів на позовну заяву не надходило. Крім того, не було подано будь-якого іншого письмового заперечення. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 03.04.2015. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судових справи між суддями, така передана в провадження судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду. Надалі, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2015 справа передана за підсудністю до Жовківського районного суду м. Львова. З такою ухвалою не погодився позивач [PERSON] та в особі свого повноважного представника подав апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.09.2015 ухвалу Личаківського районного суду м. Львова скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20.01.2016 позов задоволено. Визнано недійним договір застави майнових прав від 16.05.2011, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Вирішено питання судових витрат. Повноважний представник відповідача [PERSON] 26.02.2016 подав заяву про перегляд такого заочного рішення. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.03.2016 вказану заяву задоволено, заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20.01.2016 скасовано, а справа призначена до судового розгляду в загальному порядку. Після цього відповідач [PERSON] 10.05.2016 подав апеляційну скаргу на ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі. Матеріали справи направлено до Апеляційного суду Львівської області. Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 26.05.2016 апеляційну скаргу залишено без руху. У зв`язку з не усуненням недоліків такої апеляційної скарги ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2016 апеляційну скаргу повернуто. Надалі, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 17.10.2016 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі оскаржила представник відповідача [PERSON] . Матеріали справи направлено до Апеляційного суду Львівської області. Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 апеляційну скаргу залишено без руху. У зв`язку з не усуненням недоліків такої апеляційної скарги ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 28.11.2016 апеляційну скаргу повернуто. Після цього, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 31.01.2017 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі оскаржив [PERSON] , який не брав участі у розгляді справи, і який, з його слів, перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Матеріали справи направлено до Апеляційного суду Львівської області. Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 13.02.2017 апеляційну скаргу залишено без руху. У зв`язку з не усуненням недоліків такої апеляційної скарги ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2017 апеляційну скаргу повернуто. Після цього, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 13.05.2017 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі оскаржило КСП «Гряда», яке не брало участі у розгляді справи. Матеріали справи направлено до Апеляційного суду Львівської області. Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 25.05.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Після цього, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 12.07.2017 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі оскаржив [PERSON] , який не брав участі в розгляді справи. Матеріали справи направлено до Апеляційного суду Львівської області. Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 19.08.2017 апеляційну скаргу залишено без руху. У зв`язку з не усуненням недоліків такої апеляційної скарги ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області від 05.01.2018 апеляційну скаргу повернуто. У зв`язку з припиненням повноважень судді Головатого Р.Я. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 2 від 03.08.2017 у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Справа передана в провадження судді [PERSON] Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова [PERSON] від 04.08.2017 справа прийнята до провадження. Справа неодноразово призначалась до судового розгляду, проте судове засідання відкладалось з причин неявки учасників процесу. Надалі, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 08.04.2019 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі повторно оскаржила відповідача [PERSON] , подавши апеляційну каргу від свого імені. Матеріали справи направлено до Львівського апеляційного суду. Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 16.04.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Після цього, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 29.08.2019 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі повторно оскаржив [PERSON] який не брав участі у розгляді справи і який подав апеляційну скаргу від власного імені. Матеріали справи направлено до Львівського апеляційного суду. Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 11.09.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Крім того, [PERSON] оскаржив ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі шляхом подання 28.08.2019 апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Після надходження такої апеляційної скарги до суду першої інстанції матеріали справи направлено до Львівського апеляційного суду. Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 20.09.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Після цього, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 31.10.2019 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі повторно оскаржив [PERSON] , який не брав участі у розгляді справи і який подав апеляційну скаргу від власного імені. Матеріали справи направлено до Львівського апеляційного суду. Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 18.11.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Після цього, безпосередньо перед початком чергового судового засідання, а саме 05.02.2020 ухвалу судді Личаківського районного суду м. Львова Головатого Р.Я. від 20.04.2015 про відкриття провадження у справі повторно оскаржив [PERSON] який не брав участі у розгляді справи і який подав апеляційну скаргу від власного імені. Матеріали справи направлено до Львівського апеляційного суду. Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 05.03.2020 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. У зв`язку з смертю судді [PERSON] на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 1 від 18.01.2021 у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Справа передана в провадження судді Леньо С.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова [PERSON] від 10.03.2021 справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова 12.04.2021 розгляд справи відкладено на 08.06.2021 без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Востаннє приймаючи справу до свого провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.89 т.2), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином, суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Крім того, як зазначає ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення від 03.04.2008 в справі «Пономарьов проти України»). З огляду на характер спірних правовідносин, у справі належить встановити виключно питання наявності повноважень для укладення договору та чи укладався такий договір з метою настання реальних наслідків, що свідчить про незначну складність справи, а отже і її малозначність в силу вимог п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України. Тому, вирішенню підлягали виключно питання права і суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при прийнятті справи до провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому, розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Зрештою, справа перебуває в провадженні більше шести років, за час її розгляду було ухвалено заочне рішення, яке потім скасовано за клопотанням відповідача, у справі двічі змінювався склад суду, а відповідачі при цьому неодноразово оскаржували ухвалу про відкриття провадження у справі. Відповідач [PERSON] взагалі оскаржувала таку ухвалу двічі та крім цього, з огляду на їх процесуальну поведінку, у суду не виникає жодних сумнівів, що саме з ініціативи відповідачів ухвалу про відкриття провадження оскаржували інші особи. Як наслідок, на думку суду він достатньою мірою забезпечив право сторін на справедливий судовий розгляд, і поведінка відповідачів лише підтверджує, що вони не могли не знати про наявність судового провадження за їх участі і повинні були самі цікавитись цим провадженням. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Зокрема, 31.01.2017, 13.05.2017, 10.07.2017, 03.09.2019 до суду були подані клопотання про залучення до участі в справі в якості третіх осіб [PERSON] , КСП «Гряда» та [PERSON] . Оскільки до таких клопотань не долучено жодних доказів, які підтверджують інтерес вказаних осіб до результатів розгляду справи, а також враховуючи недобросовісну поведінку зазначених осіб щодо неодноразово оскарження ухвали судді про відкриття провадження у справі, суд своєю ухвалою від 08.06.2021 відмовив в задоволенні такого клопотань. Зрештою, справа яка розглядається стосується питання визнання недійним договору, який укладено з [PERSON] і предметом якого є саме майнові паї, належні виключно [PERSON] , тоді як у клопотаннях жодним чином не обґрунтовується вплив даного рішення на права та обов`язки зазначених осіб, а їхні твердження про це носять більше абстрактний характер. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. 19.04.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування майнового паю, за умовами якого остання безоплатно передала у власністю [PERSON] майновий пай у пайовому фонді майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» номінальною вартістю 192 539,25 грн., що становить 24,89369 % пайового фонду підприємства. Вказаний договір посвідчено нотаріально. Його копія долучена до матеріалів справи (а.са.7-8 т.1). Крім того, 19.04.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування майнового паю, за умовами якого остання безоплатно передала у власністю [PERSON] майновий пай у пайовому фонді майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» номінальною вартістю 192 539,25 грн., що становить 24,89369 % пайового фонду підприємства. Вказаний договір посвідчено нотаріально. Його копія теж долучена до матеріалів справи (а.с.9-10 т.1). З метою визнання вказаних договорів недійними [PERSON] звернувся до Жовківського районного суду м. Львова з відповідною позовною заявою, яку мотивував тим, що предмет договорів дарування одночасно є предметом договору застави, який укладено раніше, а саме 16.05.2011 і яким забезпечувалось виконання зобов`язання за договором позики від 16.05.2011 на суму 700 000 грн., укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Копія цієї позовної заяви долучена до матеріалів справи (а.с.11-12 т.1). Також, до матеріалів справи долучена копія розписки на суму 700 000 грн. (а.с.6 т.1). Ухвалою судді Жовківського районного суду м. Львова від 26.11.2013 (а.с.70 т.2) провадження у справі про визнання недійсними договорів дарування від 19.04.2012 відкрито (справа № 444/3362/13-ц). Згідно з даними сайту «Судової влади», розгляд справи № 444/3362/13-ц на даний час не завершено. За змістом оспорюваного договору застави майнових прав (а.с.5 т.1) ним забезпечується виконання [PERSON] усіх зобов`язань перед [PERSON] , що виникли з договору позик на суму 700 000 грн. В подальшому, відповідач [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] », що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.75 т.1). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи укладався осопрюваний договір з метою встановлення реальних правових наслідків та власне, чи настали такі наслідки. Для вирішення цього питання в першу чергу має бути надана оцінка поведінці сторін оспорюваного договору як до так і після його укладення. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до, або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Крім того, під час розгляду цієї справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути в тому числі підстава, передбачена статтею 234 ЦК України. Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд звертає увагу, що в п. 5 договорів дарування відповідач [PERSON] підтвердила, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, і гарантує, що зазначений майновий пай на момент укладення даного договору нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, не заставлений. Крім того, згідно п. 6 договорів дарування на вчинення такого правочину [PERSON] отримала згоду свого чоловіка - [PERSON] . Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України). Відповідно до статті 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»). Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, майно, що перебуває у спільній частковій власності (частки, паї), може бути самостійним предметом застави за умови виділення його в натурі. За змістом п. 4.1 статуту КСП «Гряда» (а.с.114-121 т.1), все майно підприємства - будівлі, споруди, трактори, устаткування, транспортні засоби, худоба робоча та продуктивна птиця, вироблена продукція, кошти, цінні папери, одержані доходи і інше майно, придбане на законних підставах належить на праві спільної часткової власності його членам, а підприємству на праві повного господарського відання. Вказане узгоджується з положеннями частини другої статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» в редакції, чинній на момент укладення договору застави і згідно якої майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Як вбачається зі змісту договорів дарування, майновий пай належав відповідачу на праві власності на підставі відповідних свідоцтв про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства, виданими Грядівською сільською радою Жовківського району Львівської області. Загалом, таких сертифікатів є шість, однак в оспорюваному договорі застави взагалі відсутнє посилання на будь-який із цих сертифікатів, як і не зазначено, чи є предметом застави весь майновий пай або ж його частка. Зрештою, немає жодного доказу що відповідач [PERSON] вправі розпоряджатись майном підприємства, в тому числі передавати його в заставу. Відповідач [PERSON] , як уже зазначалось вище, при укладенні договорів дарування не вказувала про наявність будь-яких прав у третіх осіб відносно предмета дарування, а в подальшому, після пред`явлення позовів про визнання недійсним договору застави, як вбачається діяла спільно з відповідачем [PERSON] , почергово зриваючи судові засідання. Крім того, немає жодного доказу що відповідач [PERSON] повернула або ж намагалась повернути кошти за договором позики. Вказане в сукупності свідчить про те, що внутрішня воля [PERSON] та [PERSON] на укладення договору застави майнових прав відсутня і такий в першу чергу укладався з метою скасування подальших договорів дарування, а не з метою забезпечення виконання договору позики. Такі обставини вказують на фіктивність оспорюваного договору і на укладення з наміром завдати шкоди іншим особам, зокрема позивачам для створення штучної підстави для визнання недійсними договорів дарування, на підставі яких позивачі набули право власності на відповідні майнові паї. На думку суду, цього достатньо для висновку що при укладенні договору застави майнових прав відповідачі зловживали своїм правом, а оскільки таким договором порушуються законні інтереси позивачів, він підлягає визнанню недійним як такий, що є фіктивним. Тому, позов слід задоволити. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути судовий збір в розмірі 365,40 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 40 т.1) і який сплачувався при пред`явленні позову та під час оскарження ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2015. Вказаний судовий збір в повному обсязі сплачений позивачем [PERSON] і тому, такий слід стягнути на його користь. Клопотання про компенсацію інших судових витрат, а також доказів про такі витрати позивачі не подавали. Крім того, позивачі не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. У зв`язку з задоволенням позову понесені відповідачами судові витрати в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного та

Outcome: approved