Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що [INFO] помер батько позивачів, [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина - квартира [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-780 від 26.05.2010 року, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.12.2014 року, реєстровий № 3-943. Як спадкоємці першої черги позивачі належним чином прийняли спадщину і зареєстрували своє право власності на вищезазначену квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За життя батько позивачів надав згоду на проживання та реєстрацію в зазначеній квартирі співмешканки [PERSON], яка в подальшому зареєструвала за своїм місцем проживання своїх на той час неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON]. 23.05.2014 року [PERSON], не проживаючи в квартирі, зареєструвала в квартирі за своїм місцем реєстрації свого малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. На теперішній час в квартирі постійно мешкає лише [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON] [PERSON] також з вересня 2014 року не мешкає в квартирі, а мешкає у свого цивільного чоловіка разом з малолітнім сином. Вселитися у спірну квартиру позивачі не мають змоги, так як квартира однокімнатна, там мешкає [PERSON], яка зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, при намаганні позивачів вирішити питання мирним шляхом вчиняє сварки та скандали. Таким чином, відповідачами порушуються права позивачів, передбачені ст..150 ЖК України та ст..383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Вважають, що право користування житловим приміщенням членами сім'ї власника є похідним від права власника на житло. Позивачі просять суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], усунути перешкоди [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав. Відповідачі [PERSON], [PERSON], та її представник позов не визнали, просили у задоволенні позову відмовити на тій підставі, що вони вселилися у квартиру з дозволу [PERSON], [PERSON] фактично утворила з ним сім'ю. Представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Кіпа О.В. проти позову заперечує. Представник третьої особи відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Маньковська Л.Г. проти задоволення позову заперечує в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO]. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, заслухавши пояснення свідка [PERSON], оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачів, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 08.10.2015р. (а.с.18). Після його смерті залишилася спадщина - квартира [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-780 від 26.05.2010 року, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 09.12.2014 року, реєстровий № 3-943 (а.с.64). 12.04.2016 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS], виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий № 522 (а.с.19). [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS], виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий № 523 (а.с.20). Своє право власності на спірну квартиру вони зареєстрували в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.04.2016 року (а.с.21-22). За життя батько позивачів, [PERSON], надав згоду на проживання та реєстрацію в зазначеній квартирі співмешканки [PERSON], яка в подальшому зареєструвала за своїм місцем проживання своїх на той час неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON]. 23.05.2014 року [PERSON], не проживаючи в квартирі, зареєструвала в квартирі за своїм місцем реєстрації свого малолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою реєстрації місця проживання особи № 01/4-1286 від 04.05.2016р. відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області (а.с.25). Таким чином, вселення та реєстрація [PERSON] відбулася зі згоди попереднього власника житла [PERSON] Реєстрація та вселення [PERSON] та [PERSON] відбулася за місцем реєстрації матері. Реєстрація малолітнього [PERSON], [INFO] відбулася без згоди попереднього власника квартири, вже після його смерті. [PERSON] разом з малолітнім [PERSON], [INFO] мешкають у її цивільного чоловіка. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], голова ОСББ суду пояснив, що в спірній квартирі на теперішній час мешкає [PERSON] та її дочка [PERSON]. Комунальні послуги не сплачуються, за спірною квартирою рахуються борги, [PERSON] веде аморальний спосіб життя. Вселитися у спірну квартиру позивачі не мають змоги, так як квартира однокімнатна, там мешкає [PERSON], яка зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, при намаганні позивачів вирішити питання мирним шляхом вчиняє сварки та скандали. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У передбачених законом випадках, зокрема, ст.ст. 156, 157 ЖК України, обмеження права власності можуть мати місце. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сімї власника. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сімї власника житлового будинку на користування житловим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житлового будинку права власності на нього, а отже, припинення права власності на житловий будинок припиняє право членів його сімї на користування цим житловим будинком. Зазначене презюмується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За змістом ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У відповідності зі ст. 406 ч.1 п. 4 ЦК України підставою припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а згідно зі ст. 406 ч.2 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачі з 12 квітня 2016 р. є власниками квартири [ADDRESS], відповідач [PERSON] як член сім'ї колишнього власника квартири відповідно до положення ст.406 ч.1 п.4 ЦК України втрачає право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що відповідачі і позивачі близьких родинних відносин не мають, спільне господарство не ведуть. У зв'язку з відсутністю договірних відносин з новим власником спірної квартири та припиненням права власності колишнього власника на спірну квартиру, відповідач [PERSON] втратила право користування цією квартирою, оскільки її права похідні від прав колишнього власника, з дозволу якого вона вселилася як член сім'ї. Позивачі [PERSON], [PERSON] мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, які чинять йому відповідачі у справі. Договір про користування спірною квартирою між сторонами не укладався. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла. Таким чином, оцінивши наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову у цій частині. Розглядаючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із зазначеного приміщення, суд виходить з такого. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є наявність або відсутність у відповідача права на житло, або інші передбачені нормами житлового законодавства підстави для позбавлення такого права. Враховуючи викладене, виходячи із доведення судом відсутності у [PERSON] права користування домоволодінням квартирою [ADDRESS], позовні вимоги в частині виселення підлягають задоволенню. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved