Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивачі [PERSON] (далі по тексту - позивач 1, [PERSON].), [PERSON] (далі по тексту - позивач 2, [PERSON]), [PERSON] (далі по тексту - позивач 3, [PERSON], а разом - позивачі) звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про припинення права користування житлом. Просили суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення права користування згідно ст. 406 Цивільного кодексу України. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної приватної власності по 1/3 частини кожному. Зазначають, що відповідач була вселена у зазначену квартиру як член сім'ї власника, але наразі шлюб розірвано, а тому позивачі вважають, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Також зазначають, що комунальні послуги та витрати на обслуговування квартири відповідач не сплачує, перешкоджає позивачам здійснювати своє право власності на майно, порушує права позивачів володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивачів в судовому засіданні не заперечував проти вирішення справи таким чином. Заслухавши пояснення представника позивачів, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частини кожному, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.16). Згідно довідки за формою №3 у зазначеній квартирі проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідач була прописана в зазначеній квартирі в 2001 році як член сім'ї власника (а.с.5). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2012 року шлюб, зареєстрований 28 липня 1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Дарницького району м. Києва, актовий запис №244, між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10), тобто наразі відповідач є колишньою дружиною позивача 1. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Частиною 1 ст. 401 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно частини 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. При цьому, згідно з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі по тексту - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. А частиною 4 ст. 156 ЖК УРСР встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 162 ЖК УРСР вказує на те, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Враховуючи положення ЖК УРСР, суд приходить до висновку про необґрунтованість посилань позивачів, як на підставу своїх вимог, на те, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS], оскільки була вселена у зазначену квартиру як член сім'ї власника, але наразі шлюб розірвано. Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Наявні в матеріалах справи копії квитанцій не можуть бути належними та допустимими доказами несплати відповідачем комунальних послуг, оскільки з них неможливо встановити, хто саме надавав кошти для сплати зазначених послуг. Доказів щодо перешкоджання позивачам здійснювати своє право власності на майно відповідачем, порушення відповідачем прав позивачів володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю позивачами суду не надано. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачами вимог ними не надано, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачам у стягненні з відповідача на їх користь понесених ними і документально підтверджених судових витрат. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed