Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилаються на наступне. [INFO] року помер [PERSON]. Він постійно проживав у [ADDRESS] з 1946 року по день смерті у домогосподарстві, яке згідно даних Тернавської сільської ради числиться з ним, що і являється спадковим майном. 08.10.1972 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. У 1973 році вони побудували вищевказаний житловий будинок, а отже належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя. 22.08.2016 року [PERSON] заповів на випадок своєї смерті усе своє майно [PERSON]. 20.02.2017 року остання відмовилась від прийняття спадщини за заповітом, а отже спадкування проводиться за законом. Спадкоємцями першої черги за законом по смерті [PERSON] являються: дружина - [PERSON], 1954 р.н. та син [PERSON], 1974 р.н., які своєчасно прийняли спадщину. Позивачі просили суд визнати за ними право приватної власності на спадковий житловий будинок, а саме за [PERSON] - на ? частку як спільне нажите майно подружжя та на 1/4 частку по спадкуванню за законом, за [PERSON] - на ? частки як по спадкуванню за законом. Позивач [PERSON] на призначені судові засідання не з'явився. Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач на призначені судові засідання свого представника не направляв, проте надав суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, також зазначивши, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та представника позивачів [PERSON], дослідивши матеріали, даючи їм законну та правову оцінку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується прикладеною ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.09.2016 року. За життя останній склав заповіт, яким заповів своїй доньці [PERSON] все своє майно та все, що йому буде належати та буде мати право за законом, що підтверджується прикладеною ксерокопією заповіту №106 від 22.08.2016 року, який на час відкриття спадщини не замінений та не скасований. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У випадку відсутності заповіту, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. З матеріалів спадкової справи заведеної відносно спадкового майна [PERSON] №81/2016 судом встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом по смерті [PERSON] являються: дружина - [PERSON], 1954 р.н., син - [PERSON], 1974 р.н., та донька [PERSON], 1979 р.н. Згідно заяви від 20.02.2017 року, [PERSON] протягом строку для прийняття спадщини відмовилась від прийняття належної їй частки у спадщині за заповітом та за законом на користь дружини позивача [PERSON]. Так як Цивільний кодекс України не передбачає право спадкоємця за заповітом на відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь спадкоємця за законом, з метою визначення часток спадкового майна між спадкоємцями, суд трактує заяву спадкоємця [PERSON] як відмова від прийняття спадщини за заповітом в цілому (ч.1 ст.1274 ЦК України) та відмова від прийняття спадщини за законом на користь [PERSON] (ч.2 ст. 1274 ЦК України). Спірним спадковим майном являється житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] Право власності на збудоване нерухоме майно, до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, який є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26, книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Як вбачається з записів облікової картки об'єкта погосподарського обліку Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області № 0154-1 станом на 2016-2020 роки, книги погосподарського обліку станом на 1991-1995 роки №139, за спадкодавцем [PERSON] числиться житловий будинок розташований по [ADDRESS], побудований 1973 року на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Належність запису у книгах погосподарського обліку в якості голови двору спадкодавцю підтверджує набуття спадкодавцем права власності на спадкове майно у встановленому законом порядку. Між [PERSON] та [PERSON] ( дівоче прізвище [PERSON]) був укладений шлюб 08.10.1972 року за актовим записом №18, що підтверджується прикладеною ксерокопією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.10.1972 року. Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період проживання спадкодавця у шлюбі з [PERSON], майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Спірний житловий будинок був побудований в період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі, а отже належав обом на праві спільної сумісної власності подружжя, по ? частці. Нотаріус своєю постановою №110/02-31 від 04.03.2017 року відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на ? частку спільного майна подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом на наведений спірний житловий будинок мотивуючи не наданням оригіналів правовстановлюючих документів. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 21.11.2016 року на спірне домоволодіння був складений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил та згідно інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна не є самочинним, так як побудований до 05 серпня 1992 року. Згідно даних технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літер «А», загальною площею 69,90 кв.м., у т.ч. житловою 45,00 кв.м., та господарських будівель і споруд: гаражу літ. «Б», сараїв літер «В, Г», літньої кухні літ. «Д», вбиральні літ. «Е», погребу літ. «Пг», криниці № 1, воріт № 2, хвіртки №3, огорожі № 4, загальною вартістю 191 696 грн. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки спадкодавець за життя у встановленому законом порядку набув право власності на ? частку спадкового житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, а позивачі в свою чергу прийняли спадщину, однак не можуть оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, слід визнати за ними право приватної власності на спірний житловий будинок. До спадкоємців за законом перейшло право на ? частку спадкового житлового будинку в рівних частках, по 1/6 частки. Так як [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON], її частка у спадщині за законом переходить до останньої. Враховуючи те, що [PERSON] належить ? частка спірного житлового будинку, як спірне нажите майно подружжя, 1/6 частка спадкового житлового будинку як за спадкоємцем за законом та 1/6 частка, яка перейшла від [PERSON], слід визнати за нею право приватної власності на 5/6 часток спірного житлового будинку, а за [PERSON] - на 1/6 частки, як за спадкоємцем за законом. На підставі наведеного,

Outcome: partial