Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги наступним. Вона, [PERSON] 07.12.2000 року відповідно до акту № 6 приймання-передачі отримала від СВК «Малолепетиський», нежитлові будівлі (склади) в с. Дмитрівка Великолепетиського району балансовою вартістю 293253,77 грн. Починаючи з грудня 2000 року по теперішній час використовує вищевказаний об'єкт нерухомого майна для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до рішення виконавчого комітету Малолепетиської сільської ради Великолепетиського району від 23 листопада 2016 року № 73 вищевказаним нежитловим будівлям присвоєно адресу: [ADDRESS] СВК «Малолепетиський» 04 лютого 2008 року припинено як юридичну особу про, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вчинено запис за № 14831170004000181. Таким чином, позивач позбавлений можливості оформити право власності на вказаний об'єкт нерухомості у позасудовому порядку. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як зазначалося вище попередній балансоутримувач майна СВК «Малолепетиський», 04 лютого 2008 року припинив свою діяльність, а тому відповідачем у справі правомірно зазначено Малолепетиську сільську раду Великолепетиського району. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперешкодно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісне володіння позивачем вищевказаними нежитловими будівлями розпочалося з грудня 2000 року і триває до сьогоднішніх днів. Увесь цей час жоден суб'єкт господарювання, органи державної влади та інші можливі власники не порушували перед позивачем, судовими та правоохоронними інстанціями питання про незаконне використання нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] Факт відсутності будь-яких заперечень адресованих позивачу щодо протиправного володіння цими будівлями, дає підстави стверджувати, що упродовж майже 16 років володіння було правомірним та добросовісним. Позивач володіє вищезазначеним нерухомим майном відкрито, своєчасно здійснює оплату земельного податку, оплачує водоспоживання та споживання електричної енергії, тощо. Відповідно до частини третьої статті 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У продовж останніх 16 років володіння позивачем нежитловими будівлями за адресою: [ADDRESS] жодним суб'єктом господарювання, органом державної влади чи іншою особою не оскаржувалося в судовому порядку. Ця обставина дає підстави вважати, що володіння є законним, а відповідно і добросовісним. Таким чином, позивач як давністний володілець вправі володіти цією нерухомістю як своєю власною, це також є важливою обставиною, яка запобігає її руйнації. Вищевказані доводи та обставини справи підтверджують факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння позивачем нежитловими будівлями. У частині другій статті 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Згідно з частиною четвертою статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Правомірність вимог позивачів відповідно до обставин заявленого позову підтверджується пунктом 6 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13. У п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивач просить визнати за [PERSON], [INFO], право власності на комплекс нежитлових будівель загальною площею 2859 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], до складу якого входять: літ. А - контора загальною площею 46 кв.м.; літ. Г - зерносклад загальною площею 1969,1 кв.м.; літ. Е - зерносклад загальною площею 843,9 кв.м.; літ. а - ґанок з козирком; літ. Б - навіс; літ. В - сторожка; літ. Д - вагова; № 1 - огорожа; № 2 - ворота; № 3 - хвіртка; № 4 - ваги, № 5 - яма для вигризки; № 6 - ЗАВ-25; № 7 - металевий бак 40 куб.м.; № 8 - металевий бак 10 куб.м.; № 9 - металевий бак 10 куб.м.; І - вимощення, за набувальною давністю. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала на адресу суду письмову заяву, в якій позов підтримала та просить розглядати справу у її відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але надав на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просить розглядати справу у відсутність представника сільської ради. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Позивач 07.12.2000 року відповідно до акту № 6 приймання-передачі отримала від СВК «Малолепетиський» нежитлові будівлі (склади) в с. Дмитрівка Великолепетиського району. Починаючи з грудня 2000 року по теперішній час позивач використовує вищевказаний об'єкт нерухомого майна для ведення особистого селянського господарства. СВК «Малолепетиський» 04 лютого 2008 року припинено як юридичну особу про, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вчинено запис за № 14831170004000181. Останній не був власником вказаного нерухомого майна, воно знаходилось на його утриманні. Відповідно до рішення виконавчого комітету Малолепетиської сільської ради Великолепетиського району від 23 листопада 2016 року № 73 вищевказаним нежитловим будівлям присвоєно адресу: [ADDRESS] Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як зазначалося вище попередній балансоутримувач майна СВК «Малолепетиський» не був власником майна і 04 лютого 2008 року припинив свою діяльність, а тому відповідачем у справі правомірно зазначено Малолепетиську сільську раду Великолепетиського району на території якої розташований об'єкт нерухомого майна. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперешкодно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Пунктом 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Судом встановлено, що добросовісне володіння позивачем вищевказаними нежитловими будівлями розпочалося з грудня 2000 року і триває до теперішнього часу, а з урахуванням п. 8 прицінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01.01.2001 року. Увесь цей час жоден суб'єкт господарювання, органи державної влади та інші можливі власники не порушували перед позивачем, судовими та правоохоронними інстанціями питання про незаконне використання нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] Факт відсутності будь-яких заперечень адресованих позивачу щодо протиправного володіння цими будівлями, дає підстави стверджувати, що упродовж 16 років володіння було правомірним та добросовісним. Позивач володіє вищезазначеним нерухомим майном відкрито, своєчасно здійснює оплату земельного податку, оплачує водоспоживання та споживання електричної енергії. Вищевказані доводи та обставини справи підтверджують факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння позивачем нежитловими будівлями. Враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа вказаним майном і продовжує відкрито, безперервно і тривало володіти нерухомим майном на протязі 16 років, що також визнано представником відповідача, то суд відповідно до ст.ст. 328, 344 ЦК Українни вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на на комплекс нежитлових будівель за набувальною давністю, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України,

Outcome: approved