Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини квартири [ADDRESS] укладеного 13 березня 2017 р.? між [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги мотивують тим, що укладанням даного договору порушуються права позивачів та безпосередньо порушуються права неповнолітньої [PERSON] так як вказаний вище договір дарування було вчинено в той момент, коли позивачів було незаконно знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 2 березня 2016 р., що в послідуючому було скасовано відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 23 березня 2017 р. та укладанням вказаного договору позбавили неповнолітню особу право на житло . Свої вимоги позивачі обгрунтовують посиланням на ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та посилаються на вимоги ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Також позивачі вважають що при укладані оспорюваного договору було порушено вимоги ст.224 ЦК України, а саме даний правочин було вчинено без дозволу органу опіки та піклування. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили позов задовольнити з обставин викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] категорично заперечували щодо задоволення вказаних позовних вимог посилаючись на те, що укладанням оспорюваного правочину будь - яким чином права чи обов'язки позивачів не порушуються, вони не є сторонами оспорюваного договору та позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, та зазначаючи, що позивачі не були та не є співвласниками спірної квартири, надавши до суду свій відгук в якому обґрунтовували свою позиції щодо невизнання позовних вимог. Представник третьої особа служби у справах дітей Дніпровської районної в мсті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву в якій просив слухати справу в його відсутність та винести рішення з врахуванням інтересів неповнолітньої особи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, взявши до уваги заперечення сторони відповідача та вислухавши представника позивача, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 13.03.2017 р. між [PERSON] ( дарувальник) та [PERSON] ( обдарована) було укладено договір дарування ? частини квартири [ADDRESS] Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 313. Сторони по справі перебувають у родинних стосунках ( матір та доньки) та на час укладання оспорюваного договору у відповідачів [PERSON], [PERSON] та позивачем [PERSON] були неприязні стосунки , до моменту укладання вказаного договору позивачі були зареєстровані в спірній квартирі та були зняті з реєстраційного обліку на підставі судового рішення, що в послідуючому було скасоване. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1 ст. 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд; частина друга цієї ж статі вказує на те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Такою юридичною дією, шо передбачена главою 55 ЦК України, є договір дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 71 даного Кодексу передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Також статтею 224 ЦК України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначенні статтею 203 ЦК України, а саме: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як убачається з матеріалів справи, що дарувальник [PERSON] на момент укладання договору дарування не була та не є опікуном чи піклувальником неповнолітньої особи та на її дії не розповсюджується вимоги ст.ст.71,224 ЦК України. Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, що позивачі в спірній квартирі не проживають, а позов подали як вважають в інтересах неповнолітньої особи [PERSON] , так як на думку позивача саме інтереси неповнолітньої особи порушуються укладанням оспорюваного договору та як в майбутньому можливо неповнолітній [PERSON] не буде де проживати. Та при укладанні вказаного договору дарування відповідачі зобов'язані були поставити до відома позивачів. Статтями 79,80, 81 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли свого правового обгрунтування в ході розгляду даної справи. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed