Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Донецька залізниця», третя особа - [PERSON], про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі на посаді начальника поїзда, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, посилаючись на наступне. 30.06.1989 року позивачка по безстроковому трудовому договору була прийнята на роботу провідником пасажирських вагонів вагонного депо Донецьк Донецької залізниці. З 09.03.1994 року переведена начальником пасажирських поїздів. 13.06.2000 року на вимогу роботодавця з позивачкою був укладений контракт. 14.07.2011 року позивачка була переведена начальником поїзда (пасажирського) резерву провідників дільниці 1 групи за умовами контракту. Згідно наказу №1080/ос від 18.07.2013 року начальника вагонного депо Донецьк [PERSON] позивачка була звільнена з посади начальника поїзда (пасажирського) резерву провідників дільниці 1 групи з 18.07.2013 року по п. 8 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом за провіз провідником вагону №14 безквиткових пасажирів. Позивачка не може погодитись з вищевказаним наказом з наступних підстав. Крім того, як вбачається з наказу №1080 від 18.07.2013 року №474/ЛВЧД від 05.03.2013 року, протоколу від 11.03.2013 року, акту А-026327 від 03.03.2013 року провіз безквиткових пасажирів допущений провідником вагону №14 [PERSON], який звільнений за порушення умов контракту. В контракті позивачки №6723 від 14.07.2013 року не передбачена колективна відповідальність за дії працівника (провідника), який допустив провіз безквиткових пасажирів. Позивачка просила визнати незаконним наказ №1080/ос від 18.07.2013 року начальника вагонного депо Донецька [PERSON], поновити її на посаді начальника поїзда (пасажирського) резерву провідників дільниці 1 групи вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця» з 18.07.2013 року, стягнути з ДП «Донецька залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.07.2013 року по день ухвалення судового рішення, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 2 000,00 гривень та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2 000,00 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Позивачка пояснила, що факт провозу п'яти безквиткових пасажирів дійсно мав місце, але з вини провідника. Зазначила, що контракт передбачає таку додаткову умову розірвання, як встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів, але вона з такими умовами контракту не погоджується. Їй пропонували інші посади на підприємстві відповідача, але вона від них відмовилась. Просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність повністю відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. З матеріалів справи вбачається, що 03.03.2013 року ревізорами «ФПК-Конроль» Південно-Західного відділення ОАО «Федеральна пасажирська компанія» проведено перевірку поїзда №144 Донецьк - Санкт-Петербург (ЛНП [PERSON]) на дільниці Тверь-Бологоє. Перевіркою було виявлено у вагоні №14/26145 провезення п'яти безквиткових пасажирів від ст. Москва до ст. С. Петербург в салоні вагону, яким по кв. ЛУ-10 №450359-360 №450608-610 були оформлені проїзні документи на загальну суму 3 316,50 гривень. За результатами вищевказаної перевірки складено акт від 03.03.2013 року, підписаний начальником поїзду [PERSON] (а.с. 55-56). Таким чином, було встановлено, що вказане стало можливим у зв'язку з порушенням начальником поїзда (пасажирського) [PERSON] пункту 18 «а» контракту №6723 від 14.07.2011 року, п. 1.3 «Інструкції начальнику пасажирського поїзда», затвердженого Наказом від 27.04.2012 року №158-Ц, що виразилося в нездійснення належного контролю за виконання службових обов'язків працівниками закріпленої поїзної бригади на шляху прямування та п. 10.4 даної інструкції, згідно якого ЛНП несе дисциплінарну та адміністративну відповідальність за порушення трудової дисципліни, посадових обов'язків членами поїзної бригади згідно з законодавством про працю. На виконання п. 20 контракту №6723 від 14.07.2011 року, в якому зазначено, що при достроковому розірванні контракту у разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов'язань, передбачених контрактом, він розривається з попередженням відповідної сторони за два тижні, адміністрація вагонного депо Донецька ДП «Донецька залізниця» попередила [PERSON] про розірвання контракту з дотриманням встановленого строку, що підтверджується листом вих. №1200 від 05.03.2013 року (а.с. 52). Таким чином, [PERSON] було звільнено наказом №1080/ОС від 18.07.2013 року на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом №6723 від 14.07.2011 року (а.с. 7). Відносно підстав, на які позивачка посилається у позові, як на підстави незаконності її звільнення, суд встановив наступне. Згідно ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, якому строк його дії, права, обв'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичків, при укладенні контракту закон надав право сторонам самим встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Так, згідно п. 4 контракту №6723 від 14.07.2011 року, укладеного між позивачкою та відповідачем, працівник зобов'язаний чесно та сумлінно виконувати вимоги діючої Інструкції начальника поїзда та інші нормативні документи, що регламентують порядок роботи. Відповідно до п. 18 «а» контракту додатковими підставами припинення та розірвання контракту, не передбачені чинним законодавством, є, зокрема, встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів та надлишкової ручної поклажі. Крім того, при прийомі на роботу позивачка, в порядку ст. 29 КЗпП України, була ознайомлена з Правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, про що зроблено відмітку в карточці П-2. З Інструкцією начальника пасажирського поїзду позивачка також була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 5, 58). Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Таким чином, судом встановлено, що звільнення [PERSON] проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу № 1080/ОС від 18.10.2013 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та необґрунтованими. Правових підстав для їх задоволення у суду немає. Щодо позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених даної статтею. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Проте, позивачкою не доведено ані протиправності дій відповідача, ані його вини, ані наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданням їй моральної шкоди. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). У той же час, судом встановлено, що незаконні дії відносно позивачки відповідачем не вчинено. Звільнення позивачки проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення відшкодування моральної шкоди також є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не засновані на законі. У суду немає правових підстав для їх задоволення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «Донецька залізниця», третя особа - [PERSON], про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі на посаді начальника поїзда, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу - відмовити повністю. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed