Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яким просили суд здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити у власність [PERSON] 75/100 від частки квартири № 4 за адресою: Білозерський район, с. Посад-покровське, вул. Херсонська, 21 з усіма наявними будівлями та спорудами та виділити у власність [PERSON] 25/100 від частки квартири № 4 за адресою: Білозерський район, с. Посад-покровське, вул. Херсонська, 21 з усіма наявними будівлями та спорудами, судові витрати просили покласти на відповідача. [PERSON] вказала, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2004 року. Від шлюбу народилася донька [PERSON], [INFO]. Відповідач останні два роки був на заробітках в РФ, дитина весь час знаходилася на її утриманні. Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 13 жовтня 2016 року шлюб між подружжям був розірваний, в судовому порядку було встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, але спільне ведеться. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у грудні 2005 року за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2005 року набуто спірне майно квартира за адресою: [ADDRESS], вартість якої становила 5000 грн. Позивач вважає вказану квартиру обєктом права спільної сумісної власності подружжя. На сьогоднішній день [PERSON] та відповідач не домовилися про порядок поділу нерухомого майна. Зважаючи на те, що у відповідача наявна заборгованість по сплату аліментів на дитину, відсутність у нього інтересу до подальшої долі дитини та його незацікавленість щодо нерухомого майна, як є істотними обставинами, позивач, уточнивши позовні вимоги просила суд виділити їй у власність 75/100 від частки квартири № 4 за адресою: Білозерський район, с. Посад-Покровське, вул. Херсонська, 21 з усіма будівлями та спорудами; виділити у власність [PERSON] 25/100 частки квартири № 4 за адресою: Білозерський район, с. Посад-Покровське, вул. Херсонська, 21 з усіма будівлями та спорудами; усі судові витрати та витрати повязані з правовою допомогою стягнути з відповідача. В судовому засіданні: Позивач-1 заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні позову. Представник позивача-1 [PERSON] підтримав позицію свого довірителя, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Надав суду відповідь на відзив, яким, посилаючись на положення ст. 70 ч.3 СК України, з урахуванням того, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, дитина проживає разом з позивачем, існує заборгованість по аліментам, вважає, що частка поділу спільного майна подружжя повинна бути у співвідношенні 75/100:25/100. при цьому, цілком законною є вимога у виділенні у власність позивача та її доньки 75/100 від частки спірної квартири з усіма наявними будівлями та спорудами. Позивач-2 в судове засідання не зявилася, від її імені заяв та клопотань суду не надано. Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача надав суду відзив на позов, суду пояснив, що його довіритель не згоден з позовом, вважає заявлені вимоги безпідставними та такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права. Так, посилаючись на положення ст.ст. 60, 63, 69 ч.1, 70 ч.1, 2 СК України, [PERSON] вказав, що в основу поділу майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності, покладається презумпція рівності часток подружжя. При цьому, позивач просить суд виділити їй у власність 75 %, що є поділом майна подружжя без вилічення частки в натурі. Вона зазначає, що такі обставини як наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів на дитину, відсутність у нього інтересу до подальшої долі дитини та незацікавленість щодо нерухомого майна є істотними обставинами для зменшення частки [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя. Проте такі твердження не відповідають дійсності, не підтверджуються належними доказами та спростовуються наступними документами: довідкою ВДВС ГТУЮ у Херсонській області № 5806 від 26.03.2018 року, інформаційним листом Посад-Покровської [PERSON] ст. № 41 від 28.03.2018 року, довідкою Посад-Покровської сільської ради № 359 від 03.04.2018 року. Крім того вказав, що позивач-1 просить суд стягнути з відповідача усі судові витрати по справі, при цьому, належним чином вона підтверджує лише оплату судового збору щодо інших понесених судових витрат позивачем жодних доказів суду не надано, а отже не може бути стягнуто з відповідача. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 13 жовтня 2016 року по справі № 648/9840/16-ц, яке набрало законної сили 25 жовтня 2016 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 25 вересня 2004 року по 25 жовтня 2016 року. Згідно свідоцтва про народження серії 1-КГ № 048064, виданого 18.07.2007 року Посад-Покровською сільською радою Білозерського району Херсонської області, довідки Посад-Покровської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 283 від 19.03.2018 року, акту обстеження побутових умов проживання сімї [PERSON] від 16.03.2018 року, позивач-1 та відповідач є батьками позивача-2 - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем-1 за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. З довідки Білозерського РВ ВДВС ГТУЮ у Херсонській області № 5806 від 26.03.2018 року, інформації Посад-Покровської [PERSON] ст. № 41 від 28.03.2018 року вбачається, що станом на 01.03.2018 року заборгованість зі сплати аліментів відносно відповідача по виконавчому листу № 648/4208/16 відсутня. За період навчання [PERSON] в Посад-Покровській [PERSON] ст. батько дитини цікавився її навчанням, відвідував класні виховні заходи, брав участь у благоустрої класної кімнати. На період навчання дитини у 3 та 4 класах батько до школи не зявлявся, оскільки перебував за межами України. 01.09.2017 року батьки дитини були присутні на загальношкільному святі. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.12.2005 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.12.2005 року, [PERSON] з державного реєстру правочинів № 1833743, [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 332532, технічного паспорту від 01.12.2005 року, [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] купив трикімнатну квартиру номер 4, загальною площею 60.1 кв.м., що знаходиться по вул. Херсонській, 21 в с. Посад-Покровське Білозерського району Херсонської області. Статтею\~ 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~ст. 368 ч. 3, 4 ЦК України. Статтею 70 СК України визначено, що у \~разі поділу\~майна,\~що є\~обєктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При\~вирішенні спору\~про поділ\~майна суд\~може відступити\~від засади\~рівності часток\~подружжя за\~обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сімї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року по справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. \~ \~ \~ \~Положеннями ст.\~370\~ЦК України\~визначено,\~що співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі виділу\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 364 ч.1, 3 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. \~ \~ \~ \~Уточнюючи позовні вимоги вдруге (а.с 72), позивач просила суд: ?виділити у власність [PERSON] 75/100 від частини спірної квартири [ADDRESS] з усіма наявними будівлями та спорудами; ?виділити у власність [PERSON] 25/100 від частини спірної квартири [ADDRESS] з усіма наявними будівлями та спорудами; ?усі судові витрати та витрати, повязані з правовою допомогою стягнути з відповідача. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо майна, набутого ними як подружжям за час шлюбу, яке є обєктом спільної сумісної власності і на дані правовідносини поширюються положення глави 26 (ст. ст. 368-372) ЦК України та главою 8 СК України. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивача просила суд саме виділити у власність сторонам по 75/100 і 25/100 частини спірного домоволодіння, що фактично є виділом у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності з відступленням від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Таким чином,\~формулювання позовних\~вимог суперечить\~положенням ст.ст.\~370,\~364\~ЦК України,\~ якими\~визначено,\~що співвласники\~мають право\~на виділ\~у натурі\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу співвласником\~у натурі\~частки із\~спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. При цьому, оцінюючи заявлені вимоги, суд бере до уваги те, що позов до [PERSON] предявлено двома позивачами, що передбачено положеннями ст. 50 ЦПК України. При цьому, вкотре уточнені позовні вимоги всупереч положенням ст. 175 ч.4 ЦПК України, взагалі не містять способу захисту прав або свобод позивача-2. Судом було розяснено позивачу-1 та її представнику право уточнити позовні вимоги, проте позивач-1 та її представник, вдруге уточнивши позовні вимоги, наполягали на задоволенні заявлених вимог та виділенні у власність сторонам по 75/100 і 25/100 частини спірного домоволодіння без виділення в натурі частки із спірного майна та визнання права власності на виділене майно. Тож з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про невідповідність обраного позивачами способу захисту своїх прав тим способам захисту, що передбачені законодавством України. Відповідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. У постанові Вищого господарського суду України від 02.03.2017 року у справі № 910/12557/16, вказано, що вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Неналежність обраного способу судового захисту з огляду на правову позицію Верховного Суду України, наведену в п. 3 Інформаційного листа №01-8/482 від 13.08.2008року\~ Вищого господарського суду України «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року», зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, вислухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, характер заявлених вимог, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі, суд, обґрунтовуючи своє рішення та не деталізуючи відповіді на кожен аргумент позивача щодо розміру часток сторін, обставин, що мають істотне значення для відступлення від\~засад рівності\~часток подружжя що є у спільній сумісній власності та дійшов висновку про невідповідність обраного позивачами способу захисту своїх прав тим способам захисту, що передбачені законодавством України, що зумовлює відмову у задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed