Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування своїх вимог вказали, що 29.06.2010 року за скаргою відповідача [PERSON] щодо позивачів було порушено кримінальну справу за ст.125 ч.2 КК України. Справа розглядалась з 01.07.2010 року по 06.02.2014 року, а саме 44 місяці. Вироком суду їх було виправдано. За час розгляду справи вони вимушені були відмовитись від звичного порядку дня, витрачали час на участь в судових засіданнях, вислуховували на свою адресу безпідставні звинувачення. Вони не займалась домашньою роботою, не працювали в дні судових засідань, нервували та переносили психологічне навантаження, що негативно впливало на стан їх здоров'я. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності їм завдано моральних страждань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, ускладнились родинні стосунки, їх честь та гідність принижена в очах родини, односельчан, вони втратили сон та спокій. Тому, моральні страждання оцінюють у розмірі по 20000 грн. кожному. Також вказали, що крім моральної шкоди вони також зазнали і матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на адвоката для захисту своїх законних прав та інтересів і складається з 600 грн. та 974 грн. 40 коп., також прохали стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, вказавши, що заявлені позовні вимоги є непомірними. Просять відмовити в задоволенні позову. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні вказали, що весь час протягом розгляду кримінальної справи у позивачів змінився моральний стан, вони стали знервовані, та у них погіршилося самопочуття. Суд заслухавши пояснення сторін у справі, свідків, вивчивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи 1/547/13/13, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 29.06.2010 року Глобинським районним судом Полтавської області за скаргою відповідача [PERSON], поданої в порядку ст.27 КПК України, було порушено кримінальну справу за ст.125 ч.2 КК України щодо [PERSON] і [PERSON], та визнано [PERSON] потерпілим (а.с.25). Справа розглядалася судами неодноразово, та вироком Семенівського районного суду Полтавської області від 29.10.2013 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06.02.2014 року, позивачів [PERSON] та [PERSON] виправдано за недоведеністю у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України (а.с.16-24). Зі змісту позовної заяви [PERSON] та [PERSON] випливає, що їм було завдано моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за скаргою приватного обвинувачення [PERSON] Відповідно до частин 1,2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з частиною першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. З вказаних норм Цивільного кодексу України випливає, що моральна шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується особою, яка її завдала, незалежно від вини, але за умови, що така шкода була завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. У позовній заяві [PERSON] та [PERSON] не вказують, якими конкретно неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю [PERSON] їм було завдано моральної шкоди, а відтак суд позбавлений можливості з'ясувати, чи були ці рішення, дії або бездіяльність неправомірними. У наданому позові позивачі посилаються на завдання їм моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких вони зазнали у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо них самих. При цьому, суд приходить до висновку, що протиправною є саме та поведінка, яка порушує імперативні норми права, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи №1/547/13/13, суд за скаргою відповідача, відповідно до вимог ст.ст.4, 5, 27 КПК України в редакції 1960 року, виконав обов'язок на підставах та в порядку, встановленому законом, а саме порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину. При цьому відповідач [PERSON] при зверненні до суду реалізував своє право на судовий захист. Отже, дії відповідача [PERSON] при зверненні до суду із скаргою приватного обвинувачення, порушення справи судом, постановлення судом виправдовувального вироку, передбачені нормами кримінально-процесуального судочинства, не є протиправними. За відсутності складових - протиправної поведінки, вини, відповідальність за ст.1167 ЦК України не настає. Крім того, відповідно до ч.ч.1,5 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року, справи приватного обвинувачення вирішуються безпосередньо в суді за скаргою потерпілого - спеціальне положення про судовий захист. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина. Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов'язанням України, які виникли, зокрема, у зв'язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. Відтак, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Як встановлено судом, суду не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] зловживав правом, а відтак не має підстав вважати, що йго звернення із скаргою приватного обвинувачення носило умисний протиправний характер відносно позивачів [PERSON] та [PERSON] Таким чином, звернувшись із скаргою приватного обвинувачення до суду, [PERSON] реалізував конституційне право на судовий захист. У свою чергу суд, прийшовши до висновку про недоведеність вини [PERSON] та [PERSON] у нанесенні [PERSON] умисних легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров'я, виправдав останнього, що створило сатисфакційний баланс між конституційним правом, з одного боку, та гарантією, з іншого боку, судового захисту. Виправдання з мотивів недоведеності участі у вчиненні злочину означає, що злочинне діяння мало місце, але немає доказів винності підсудного, не доведено, що злочин скоїв підсудний. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доводи сторони позивача відносно набрання законної сили виправдувальним вироком суду, що на думку позивачів свідчить про неправомірність дій відповідача, є лише припущенням та суперечить положенням ч.4 ст.60 ЦПК України, яка забороняє ґрунтувати доказування на припущеннях. Крім того, доказів того, що звернення відповідача зі скаргою приватного обвинувачення за своєю суттю було завідомо неправдивим повідомленням про вчинення злочину, [PERSON] та [PERSON] не подали. Посилання позивачів на завдання їм моральної шкоди внаслідок тривалого перебування в стресовому стані, пов'язаному з веденням кримінальної справи, не заслуговують на увагу, оскільки правосуддя здійснювалося виключно судом, а не відповідачем [PERSON] У даному випадку сам по собі факт порушення кримінальної справи та винесення судом виправдувального вироку не є самодостатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову позивачам у задоволенні їх вимог до відповідача про стягнення моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не доведено неправомірності діянь відповідача відносно позивачів, що є обов'язковим елементом складу правопорушення за приписами ст.1167 ЦК України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 18.12.2013 року між адвокатом [PERSON] та позивачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір №3/2013 та 4/2013 про надання правової допомоги у кримінальній справі, дія якого за актом припинена 07.02.2014 року (а.с.50-51, 53-54). Згідно квитанції №1 від 07.02.2014 року [PERSON] сплатив адвокату [PERSON] гонорар у сумі 600 грн. за участь у судовому засіданні апеляційного суду (а.с.52). Судом не може бути прийнята як належний доказ квитанція №1 від 07.02.2014 року про оплату витрат за надання адвокатом [PERSON] послуг позивачеві [PERSON], оскільки згідно п.п.5.1 п.5 Договору зазначено, що сума гонорару адвоката визначається на договірних засадах та вказується в окремому додатку до цього Договору, однак в матеріалах справи відсутній додаток до договору про надання правової допомоги та суду не надано розрахунок розміру витрат на правову допомогу з визначенням саме такої суми гонорару у розмірі 600 грн. Щодо акту про виконання робіт та проведення оплати за роботу від 07.02.2014 року слід зазначити, що в ньому адвокатом [PERSON] не вказано на підставі чого він визначав суму участі в розгляді справи у суді апеляційної інстанції саме в розмірі 600 грн., що ним при цьому враховано (складність справи, кваліфікація і його досвід, фінансовий стан клієнта, витрачений час тощо). Тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди. Також у матеріалах справи мається квитанція №4 від 09.04.2014 року про сплату [PERSON] адвокату [PERSON] гонорару у сумі 974 грн. 40 коп. за вивчення проблеми, аналізу і складання позовної заяви, розрахунок суми гонорару за договором про надання правової допомоги у цивільній справі, договір про надання правової допомоги у цивільній справі №4-ц та №3-ц від 08.04.2014 року (а.с.57,58,82-83,84-85). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Що ж стосується даних позовних вимог в частині стягнення судових витрат по справі, то суд, вважає, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити, поскільки відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної і моральної шкоди, а у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed