Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19.05.2015 року вона є спадкоємицею четвертої черги за законом після померлої 28.09.2013 року племінниці [PERSON], з якою вона проживала разом однією родиною за адресою: [ADDRESS] у місті Дніпропетровську. Звернувшись до Четвертої державної нотаріальної контори для отримання спадщини після померлої 28.09.2013 року [PERSON] у вигляді квартири [ADDRESS], позивачці постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.11.2016 року державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із наявністю в Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей щодо власника спірної квартири за відповідачкою [PERSON]. Позивачка зазначила, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28.05.1973 року [PERSON] була визнана недієздатною особою, оскільки вона не могла самостійно здійснювати за собою нагляд та керувати своїми діями, тому рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 18.02.2000 року опікуном над [PERSON] було призначено позивачку. Пізніше позивачці стало відомо, що відповідачка [PERSON] стала власницею спірної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 470, який було укладеного з відповідачем [PERSON], яка, у свою чергу, придбала спірну квартиру у відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 387. Відповідач [PERSON] набув у власність спірну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 1407, який він уклав із [PERSON]. Посилаючись на те, що померла [PERSON] не відчужувала спірну квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON], оскільки була недієздатною і не могла керувати своїми діями, знаходилась під опікою позивачки, з якою проживала разом однією родиною, тому [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №77, що знаходиться в м. Дніпропетровську, по вулиці Софії Ковалевської, буд. 53, загальною площею 45,1 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19.10.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровано в реєстрі за № 3407; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], ІПН [NUMBER], проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], шляхом скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], номер запису 9615485; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., яка зареєстрована за [PERSON], ІПН [NUMBER], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровано в реєстрі №470, та визнати за позивачкою право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після [PERSON], яка померла 28.09.2013 року. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та зазначив, що договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] не укладався, оскільки приватним нотаріусом [PERSON] за цим реєстровим номером посвідчувався інший договір. За даними КП «ДМБТІ» договір також не зареєструвався та переходу права власності не було. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, зазначивши, що спірна квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] в короткий термін відповідачці [PERSON] для придбання у подальшому будинку. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, просив у позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, про зміну свого місця проживання та причини неявки суду не повідомляв. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] проти позву заперечувала, зазначивши, що 19.10.2001 року за реєстровим номером 3407 договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] нею не посвідчувався, про що надала відповідно для огляду реєстрову книгу та нотаріальну справу. За даним реєстровим номером нею посвідчувався інший договір, між іншими сторонами та відносно іншого нерухомого майна. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, надав письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що після проведення ним всіх необхідних перевірок підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] у нього не було, просив суд винести рішення, відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення представника позивачки [PERSON], представника відповідачки [PERSON], представника відповідачки [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19.05.2015 року був встановлений факт проживання [PERSON] однією сім'єю разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 28.09.2013 року, з 18.02.2000 року до часу відкриття спадщини, та визнано [PERSON] спадкоємицею четвертої черги за законом після померлої 28.09.2013 року [PERSON]. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.11.2016 року, виданою державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлої 28.09.2013 року [PERSON], у звязку із наявністю в Державному реєстрі прав зареєстрованих відомостей щодо власника спірної квартири за відповідачкою [PERSON]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28.05.1973 року [PERSON] була визнана недієздатною особою, оскільки вона не могла самостійно здійснювати за собою нагляд та керувати своїми діями, тому рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 18.02.2000 року опікуном над [PERSON] було призначено позивачку [PERSON]. Проживали вони разом у належній [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2001 року. Також дані обставини повністю підтверджені поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як встановлено, спірна квартира [ADDRESS] була неодноразово продана, зокрема відповідачка [PERSON] стала власницею спірної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 470, який було укладено з відповідачем [PERSON], яка, у свою чергу, придбала спірну квартиру у відповідача [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 387, а відповідач [PERSON] набув у власність спірну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 1407, який він уклав із [PERSON]. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с. 21, 23, 24-26). Згідно зі ст.ст. 58-60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти поряд з правочинами між юридичними особами; між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно із ст.52 ЦК України (в редакції 1963 року), недійсною є угода, укладена громадянином, визнаним недієздатним через душевну хворобу або недоумство. До такої угоди застосовуються наслідки, передбачені статтею 51 цього Кодексу. Відповідно до ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року), недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 224 ЦК України, \~правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71\~цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Згідно зі ст. 226 ЦК України, \~на вимогу опікуна правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він вчинений на користь недієздатної фізичної особи. Дієздатна сторона зобов'язана повернути опікунові недієздатної фізичної особи все одержане нею за цим правочином, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Дослідивши спірні правовідносини в ході судового розгляду, застосовуючи діючи норми права, оцінивши надані сторонами докази та здобуті докази в ході судового розгляду, показання свідків, суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 1407, вчиненого на нотаріальному бланку АЕЕ №814510, оскільки нотаріусом був посвідчений інший договір купівлі-продажу від 19.10.2001 року домоволодіння №10 по вул. Ломоносова у м. Дніпропетровську, про що здійснено запис у реєстровій книзі №3404, та який був роздрукований на нотаріальному бланку АЕЕ №814510, реєстрація якого також підтверджується даними КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 23 в реєстровій книзі №490. З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи зібрані докази, суд вважає визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №77, що знаходиться в м. Дніпропетровську, по вулиці Софії Ковалевської, буд. 53, загальною площею 45,1 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19.10.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровано в реєстрі за № 3407; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], ІПН [NUMBER], проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], шляхом скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], номер запису 9615485; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., яка зареєстрована за [PERSON], ІПН [NUMBER], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.05.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровано в реєстрі №470. та визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після [PERSON], яка померла 28.09.2013 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 736,00 гривень витрат по справі з кожного, а також стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 402 гривні 96 копійок судового збору на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved