Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, по якому просять суд усунути перешкоди позивачам у здійсненні права власності, виселивши [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовують тим, що квартира, з якої вони просить висилети відповідача належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло. Зазначають, що на даний час в їх квартиру заселилась відповідач, яка відмовляється виселятись з неї, співмешкання разом з [PERSON] є неможливим. В судовому засіданні позивачі та представник позивача позов підтримали, просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення. Третя особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши доводи, думку та пояснення учасників судового розгляду, допитавши позивачів в якості свідків, ознайомившись з матеріалами справи, наданими доказами, вважає позов, таким що підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та ЖК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Співвласниками кв. [ADDRESS] в рівних частинах є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 30.12.2005 року, копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с.12). Позивачі посилаються на те, що відповідач без достатньої правової підстави вселилась та проживає в спірній квартирі, чим перешкоджає їм у користуванні власністю. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.. 13 Конституції України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, зо кожний власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, за винятком якщо використання свого права наносить шкоду правам інших громадян. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.. 317 ЦК України , власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В судовому засіданні відповідач підтвердила той факт, що вона проживає в квартирі [ADDRESS], разом з [PERSON], який є співвласником даної квартири, та вселилась вона тільки з дозволу одного співвласника - [PERSON] Тобто предметом даного позову є : захист права власності, який полягає в усуненні перешкод у користуванні власністю шляхом виселення . Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. В судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає в даній квартирі без реєстрації шлюбу з співвласником [PERSON] Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку,передбачених законом. Відповідно до ст.. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що з приводу вчинення сварок між третьою особою та позивачем [PERSON], остання зверталась до правоохоронних органів, що підтверджується витребуваним з Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області для огляду в судовому засіданні висновком ЖЄО № 37035 від 26.08.2014 року та постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2014 року по справі № 522/15776/14п про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ст.. 173-2 ч.1 КУпАП ( а.с.18). Письмових домовленостей щодо порядку спільного проживання та користування квартирою між позивачами та відповідачем не було. Згідно ч. 1 ст. 161 ЖК УРСР, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Судом встановлено, що власники позивачі, які також є власниками спірної кватири згоди на проживання відповідача в ній не надавали. В судовому засіданні також встановлено, що між позивачами та відповідачем склались неприязні стосунки, які унеможливлюють проживання позивачів та відповідача в даній квартирі. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved