Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна у спільній сумісній власності, який в процесі судового розгляду неодноразово змінювала, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15.11.2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницького обласного управління юстиції, актовий запис №2956. 23.01.2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який в даний час знаходиться на розгляді в Вінницькому міському суді Вінницької області. В період шлюбу у 2009 році за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель VITO, 2001 року випуску, сірого кольору, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який увесь час знаходився в розпорядженні та володінні відповідача. На адвокатський запит від 24.01.2014 року листом Вінницького центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів при УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 04.02.2014 року за вих. №1963 було повідомлено про те, що за відповідачем зареєстровано вищевказаний транспортний засіб. Однак, на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2014 року про забезпечення позову, а саме щодо накладення арешту на вказаний автомобіль, листом Вінницького центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів при УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 26.02.2014 року за вих.№3544 повідомлено про неможливість виконання ухвали суду, оскільки на ім'я відповідача транспортних засобів не зареєстровано. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про те, що у період з 04.02.2014 року по 26.02.2014 року даний транспортний засіб було знято з обліку відповідачем, що вказує на навмисні дії останнього, спрямовані на відчуження транспортного засобу, який являється предметом спору і відноситься до спільного сумісного майна подружжя. Згідно довідки Вінницької торгово-промислової палати від 24.01.2014 року №23/06-4/11 середня ринкова вартість автомобіля марки MERSEDES-BENZ, 2001 року випуску, станом на січень 2014 року становить 64 340 грн. Окрім того, від шлюбу у сторін є неповнолітні діти: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], які в даний час проживають із позивачкою. Однак, відповідач на утримання двох неповнолітніх дітей та на утримання позивачки до досягнення меншою дитиною трьохрічного віку сплачує суму коштів, розмір яких в середньому становить 500 грн., що є недостатнім для забезпечення належного фізичного, духовного розвитку дітей. До того ж, дана сума являється значно меншою, ніж мінімальний розмір аліментів, визначений законом, та не відповідає розміру аліментів, які відповідач зобов'язаний сплачувати згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2014 року, у зв'язку з чим позивачка вважає, що її частка у спільному сумісному майні повинна бути збільшена до 2/3. Тому, звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 2/3 частини вартості автомобіля, що становить 42 893,33 грн., понесені витрати на правову допомогу в сумі 1 500 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 428,93 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити. Так, суду пояснив, що спірний автомобіль він продав за 5 500 дол. США, що приблизно становить 44 000 грн., однак дані кошти він частково витратив на погашення заборгованості та на утримання дітей. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 15.11.2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницького обласного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2956, згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого міським відділом РАГС Вінницького обласного управління юстиції 15.11.2003 року (а.с.5). Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні 04.03.2014 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області, яке на час розгляду справи набуло законної сили. В період шлюбу у 2009 році за спільні кошти подружжя сторонами було придбано автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель VITO, 2001 року випуску, сірого кольору, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER], за 13 000 дол. США, який увесь час знаходився в розпорядженні, володінні відповідача та був на останнього зареєстрований згідно баз даних АІС «Автомобіль» УДАІ УМВС України у Вінницькій області та «НАІС ДДАІ» МВС України, що підтверджується листом Вінницького центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів при УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 04.02.2014 року за вих. №1963 (а.с.41) та облікової картки транспортного засобу №28408398 від 17.10.2013 року (а.с.42). Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (ч.1 ст.51, п.6 ч.1 ст.92 Конституції України). Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа Вінницького центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів при УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 26.02.2014 року за вих.№3544 встановлено, що на ім'я відповідача транспортних засобів не зареєстровано (а.с.39), а спірний автомобіль, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності, станом на 26.02.2014 року перереєстрований без зняття з обліку на ім'я [PERSON], відповідно до листа Вінницького центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів при УДАІ УМВС України у Вінницькій області від 07.03.2014 року за вих.№4378 (а.с.52) та реєстраційної картки транспортного засобу (а.с.53). Таким чином, спірний автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель VITO, 2001 року випуску, сірого кольору, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який знаходився у спільній сумісній власності подружжя - сторін у справі, на момент розгляду справи належить на праві власності іншій особі в результаті відчуження відповідачем без згоди на те позивачки спірного автомобіля. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст.64 ЦПК України). Згідно ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров'я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Таким чином, цивільним процесуальним законодавством не передбачено обов'язкове призначення експертизи у спорах про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна у спільній сумісній власності, а враховуючи те, що клопотання про призначення товарознавчої експертизи сторонами не заявлялось, та відповідачем не надано суду будь-яких доказів щодо вартості автомобіля та суми коштів, за яку він відчужив транспортний засіб, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст.57, 64 ЦПК України, оцінивши, взяти до уваги як належний письмовий доказ, що містить відомості про обставини, які мають значення для розгляду справи, довідку Вінницької торгово-промислової палати від 24.01.2014 року №23/06-4/11 про те, що відповідно до діючої «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», згідно інформації довідкових цінових даних середня ринкова вартість автомобіля марки MERSEDES-BENZ, 2001 року випуску, станом на січень 2014 року, тобто на момент звернення позивачки до суду, становить 64 340 грн. (а.с.7). Відповідно до положень ч.3 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України, ч.1 ст.70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України). Як вбачається з матеріалів справи від шлюбу у сторін є неповнолітні діти: син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 19.10.2004 року (а.с.68), та донька [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого В ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 11.09.2012 року (а.с.67), які в даний час проживають із позивачкою, про що свідчить довідка про склад сім`ї, видана ТОВ «ЖЕО» за вих. №1070 від 07.03.2014 року (а.с.69). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2014 року у цивільній справі №127/1257/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та дружини, позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивачки на утримання дітей аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.01.2014 року і до досягнення старшою дитиною повноліття; стягнуто з відповідача аліменти на користь позивачки на її утримання в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з 23.01.2014 року і до досягнення дочкою [PERSON], [INFO], трьохрічного віку (а.с.70-71). В обґрунтування своїх вимог як на підставу про збільшення частки до 2/3 у спільній сумісній власності подружжя, позивачка та її представник в судовому засіданні посилались на ті обставини, що відповідач на утримання двох дітей та на утримання позивачки до досягнення меншою дитиною трьохрічного віку сплачує кошти, розмір яких в середньому становить 500 грн., що є недостатнім для забезпечення належного фізичного, духовного розвитку дітей. До того ж, дана сума являється значно меншою, ніж мінімальний розмір аліментів, визначений законом, та не відповідає розміру аліментів, які відповідач зобов'язаний сплачувати згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2014 року, у зв'язку з чим вважають, що частка позивачки у спільному сумісному майні повинна бути збільшена до 2/3. Однак, з даним твердженням погодитись не можливо з наступних міркувань. За змістом ст.ст.181, 182, 183, 184, 189 СК України аліменти - кошти на утримання дитини, розмір яких визначається за домовленістю між батьками чи за рішенням суду. Крім того, ст.196 СК України передбачено відповідальність за прострочення сплати аліментів, яка полягає у стягнення з особи, винної у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, неустойки (пені). Як вбачається з довідки Вінницької обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Динамо» України від 18.02.2014 року №1/61 відповідач працює електриком ВОО ФСТ «Динамо» України на 0,5 ставки і його заробітна плата за останні 6 місяців склала 3 581,08 грн. (а.с.81). Із пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що позивачка не зверталась до органів державної виконавчої служби із заявою щодо примусового виконання виконавчого документу, виданого на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2014 року, так як між сторонами є домовленість про те, що в позивачки знаходиться заробітна банківська картка відповідача, з якої позивачка знімає кошти в сумі 500 грн. щомісячно в рахунок погашення аліментних зобов'язань відповідача. Окрім того, заперечуючи проти позову, відповідач пояснив, що окрім вищезазначених коштів він надає додаткову матеріальну допомогу позивачці на утримання дітей, шляхом купівлі одягу, взуття останнім, що не заперечувалось стороною позивачки. Таким чином, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що кошти та допомога, яку отримує позивачка від відповідача, є недостатньою для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей, і є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя, а відтак частка позивачки у спільному сумісному майні не підлягає збільшенню. Окрім того, зі сторони відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили, що відповідач витратив кошти, отримані від відчуження транспортного засобу, на користь та на утримання дітей, сім`ї. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовна вимога позивачки про стягнення матеріальної компенсації вартості частки майна у спільній сумісній власності знайшла своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до часткового задоволення, а саме: стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини вартості автомобіля марки MERSEDES-BENZ, модель VITO, 2001 року випуску, сірого кольору, кузов №[NUMBER], д.н.з. [NUMBER], що являвся спільною сумісною власністю подружжя, у сумі 32 170 грн. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до cт.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу позивачці на підставі договору про надання правових послуг від 20.02.2014 року надавав адвокат [PERSON] (а.с.33-34), та який отримав від позивачки винагороду за надання правової допомоги у розмірі 1 500 грн., згідно квитанцій до прибуткового касового ордера №8/14 від 21.02.2014 року та 8/14 02.04.2014 року (а.с.79-80). Окрім того, представником позивачки - адвокатом [PERSON] надано розрахунок вартості послуг за надану правову допомогу на суму 1 500 грн. (а.с.78), в якому дотримано граничних розмірів компенсації на правову допомогу відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Однак, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, витрати, понесені позивачкою на правову допомогу у розмірі 1 500 грн., підлягають до часткового стягнення з відповідача в сумі 1 125 грн. Крім того, підлягають до часткового стягнення з відповідача на користь позивачки витрати, понесені останньою щодо сплати судового збору в сумі 428,93 грн. відповідно до квитанції №k25/0/42 від 24.01.2014 року на суму 321,70 грн. (а.с.1) та відповідно до квитанції №k25/K/61від 20.03.2014 року (а.с.66), та які складають 321,70 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial