Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилаються на те, що вони подружжя, а відповідач по справі їх донька. У 2002 році вони проаали належну їм квартиру за адресою [ADDRESS]. І в той же день вони купили для сім»ї за виручені від пролажу квартири гроші житловий будинок за адресою : [ADDRESS], для постійного проживання в ньому в якості членів сім»ї власника житлового будинку [PERSON] Покупцем вищезазначеного житлового будинку була вказана тільки [PERSON].09.10.2002 року позивачі зареєструвалися в даному житловому будинку для постійного проживання. За власні кошти за власною працею найманих працівників позивачі здійснили капітальний ремонт житлового будинку: обклали стіни силікатним кирпичем, відремонтували та перекрили дах шифером, замінили вікна на нові металопластикові, замінили електропроводку у житловому будинку, замінили на нові вхідні двері до житлового будинку, здійснили оздоблювальний ремонт внутрішніх приміщень, спорудили в житловому будинку парове опалення, оплатили газифікацію житлового будинку, а також добудували до житлового будинку коридор, санітарний вузол, жилу кімнату, кухню, спорудили у дворі зливну яму, зробили замощення у дворі, встановили новий паркан, ворота, провели до житлового будинку каналізацію, водопровід. Відповідач участі у ремонті та новому будівництві не брала, гроші на вказані цілі не витрачала. Зараз відповідач мешкає окремо. На підставі ст. 368 ЦК України прохають визнати, що « майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі». Позивачі зазначають, що вони не укладали з [PERSON] в письмовій формі договір, за яким би вони здійснювали ремонт і будівництво житлового будинку на інших умовах, ніж члени сім»ї та за яким би вони не набували права власності на створене майно - на житловий будинок за адресою Запорізька область, [ADDRESS] в теперішньому вигляді і стані. Позивачі вважають, що частки вкладень кожного із членів сім»ї [PERSON] при купівлі житлового будинку, а їх на ремонт та будівництво житлового будинку є однаковими, у зв»язку з чим належить вважати, що кожен із членів сім»ї набув право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку. Позивачі стверджують, що хоча право власності на житловий будинок є за [PERSON], а право власності на житловий будинок інших членів сім»ї документально правостановлючими документами не підтверджено, необхідно здійснити поділ житлового будинку між співвласниками та визнати за кожними із них право особистої приватної власності на 1/3 частину житлового будинку, як це передбачено ст. 372 ч.1, 2, 3 ЦК України. В судовому засідання представник позивачів та самі позивачі по первісному позову підтримали позовні вимоги, представник відповідача по первісному позову його не визнав, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є власником спірного житлового будинку за адресою Запорізька область, [ADDRESS]. Відповідачі вправі вимагати відшкодування затрат на будівництво, а не визнання за ними права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок та поділ його, визнання права особистої приватної власності на 13 частину житлового будинку за кожним із співвласників. Представник позивача по зустрічному позову [PERSON] прохає вселити її в належний їй на праві власності житловий будинок, остання вимушена з малолітньою дитиною мешкати на квартирах, які вони знімає за кошти. Відповідачі та їх представник по зустрічному позову проти вселення заперечують. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи відповідач по первісному позову [PERSON] є власником спірного будинку, який знаходиться за адресою Запорізька область, [ADDRESS], згідно договору купівлі- продажу, укладеного 25 вересня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі прав на нерухоме майно 29 січня 2013 року. Вказаний договір купівлі- продажу недійсним у судовому порядку не визнаний, як і не визнано свідоцтво про право власності на спірний жилий будинок, на підставі якого відповідач є власником будинку. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності» громадян можуть знаходитися жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі - продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Тобто спірний житловий будинок є особистою власністю [PERSON] Представником відповідачки по первісному позову не оспорюється факт того, що зазначений житловий будинок на протязі 2006-2012 році поліпшив свій стан внаслідок ремонту, газифікації, проведення каналізації, замінено огорожу, вимощено дворове замощення, будинок має привабливий стан. З наданий суду матеріалів - технічних паспортів вбачається, що житлова площа будинку не збільшилася. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які приймали участь у проведені ремонтних робіт, а також сама позивачка по первісному позову підтвердили той факт, що додаткові зручності та добудови, не потягли зміну розміру житлової площі у будинку. Так, ст. 17 Закону України « Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Що стосується доводів щодо участі позивачів у збільшенні цінності будинку за рахунок будівництва та поліпшення допоміжних приміщень, а також огорожі та замощення то відповідно до роз»ясень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( п.4,5), зазначене наступне: « така участь дає право вимогами не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво». Тобто, інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку ( його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування свої затрат на будівництво ( купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику ( покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім»ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель ( літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обов»язок. Посилання позивачів на вимоги ст. 368 ЦК України є помилковим і не відповідають положенням ст. 17 Закону України « Про власність», Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок». Тому суд вважає, що покращенні будинку членами родини [PERSON] не тягне за собою право власності на частку у майні [PERSON] У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ніхто не має бути позбавлений права користування, володіння належного їм на праві особистої власності майном, не інакше тільки за рішенням суду Тому з даних підстав суд задовольняє позовні вимоги за зустрічним позовом про вселення.

Outcome: approved