Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивачка 25 грудня 2013 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга Дніпропетровська нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с.2). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, загальною площею 0,1000 га, кадастровий №1210100000:08:703:0008, яку позивачка фактично прийняла, так як на час смерті батька фактично проживала та була зареєстрована разом з ним за вищевказаною адресою. 27 липня 2005 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS], належним чином зареєструвавши право власності на нього. Зазначивши те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться у [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON], був знищений під час пожежі в будівлі Держкомзему, отримати дублікат зазначеного акту у позивачки не має можливості, у зв'язку із тим, що підставою за наявності якої видача дубліката документу не може бути здійснена суб'єктом, який його видав є смерть власника майна. Тому, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - [PERSON], померлого [INFO], їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв'язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просила визнати, вона прийняла спадщину після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO], яка складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий №1210100000:08:703:0008, розташованої за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий №1210100000:08:703:0008, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити (а.с.63). Відповідач, в особі свого представника, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за відсутністю свого представника до суду не надходило. Третя особа в особі свого представника в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. До суду надала заяву, в якій просила, у зв'язку із зайнятістю, розглядати справи без своєї участі (а.с.31). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.05.1963 року, [PERSON] народилась [INFO], у батьків [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №893. Після укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.5). [INFO] помер [PERSON] (а.с.5). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємиця [PERSON] від належної їй частини спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], відмовилась на користь [PERSON] (а.с.35). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 липня 2005 року позивачка успадкувала після смерті батька домоволодіння [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 506,0 кв.м. Дане домоволодіння належало померлому на підставі договору про право забудови від 02.12.1957 року (а.с.7,44). В КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] належним чином оформила право власності на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.8). 03 грудня 2013 року позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлого [INFO], а саме: на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], але, державним нотаріусом Другої Дніпропетровської нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку (а.с.46-47). У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається із матеріалів справи, на підставі рішень виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 19.07.2001 року за №1681 було видано державний акт на право приватної власності №036484 від 27.08.2001 року на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га та державний акт на право постійного користування землею №036493 від 27.08.2001 року на постійне користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1383 га розташованих за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON] (а.с.14,15). За ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст..23 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зокрема, ч.4 ст.25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а це значить, що здатність [PERSON] мати цивільні права припинена, у зв'язку із його смертю [INFO]. Отже, рішення виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 19.07.2001 року за №1681, на підставі якого було видано державний акт на право приватної власності №036484 від 27.08.2001 року на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, що зареєстровано в Державному земельному кадастрі із присвоєнням земельній ділянці кадастрового номеру 1210100000:08:703:0008, не можуть бути підставою для виникнення у померлого права власності на дану земельну ділянку. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга Дніпропетровська нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом є взагалі необґрунтованими та незаконними, на підставі чого відмовляє у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд вважає, що сплачений позивачкою судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed