Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення. Обґрунтовуючи свої вимоги, покликаються на те, що 28 січня 1995 року між нею, [PERSON] та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі у них народилось двоє дітей- [PERSON] та [PERSON] [INFO]. Позивачами та відповідачем, а також батьками [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Кожному належало по 1/6 частині квартири. 06.12.2010 року відповідач подарував свою частку у квартирі [PERSON] 18.01.2017 року [PERSON] успадкувала 2/6 частини квартири від своїх батьків [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, на даний час співвласниками квартири є [PERSON] . Ѕ частини квартири [PERSON] 1/6 частини квартири та [PERSON] 2/6 частини квартири. 14 травня 2010 року між позивачем та відповідачем рішенням Франківського районного суду м. Львова шлюб було розірвано. Причиною розірвання шлюбу була протиправна та неадекватна поведінка відповідача, системне зловживання алкогольними напоями, вчинення сварок та скандалів, а також неодноразове вчинення не лише психологічного, а фізичного насильство. З приводу цього, вона, позивач зверталась у правоохоронні органи та на відповідача були складені протоколи про вчинення адміністративного правопорушення. Оскільки шлюб між нею, позивачем [PERSON] та відповідачем розірвано, відповідач не має жодної частки у даній квартирі, тривалий час у ній не проживає, комунальні послуги не платить, а тому його, слід визнати таким, що втратив право користування квартирою. Позивачі та їхній представник у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про слухання справи у їхній відсутності, в якій вказали, що позовні вимоги підтримують, просять такі задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, хоча належним чином викликався у порядку ст.ст. 128-130 Цивільного процесуального кодексу України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-квартири посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І. С., зареєстрованого в реєстрі за № 4696 від 09 грудня 2005 року, позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачем [PERSON] та батьками позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] в рівних частках (кожному по 1/6 частини) /а. с. 12/. Як стверджується Договором дарування квартири посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М. О. від 06 грудня 2010 року, здійснено реєстрацію в реєстрі № 5-2353 , про те, що відповідач [PERSON] подарував 1/6 частки квартири [PERSON] /а.с.18/. Як випливає з свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 3-82 від 18.01.2017 року, позивач успадкувала 2/6 квартири [ADDRESS] а.с.7/. З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку, видану ЖБК № 105 за № 42 від 24.05.2017 року, вбачається, що у квартирі зареєстровано 5 осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] /а. с. 5/. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.05.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 21/. Даний факт також стверджуються і свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції від 09.07.2010 року, актовий запис № 196 /а. с. 20/. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України. Так, за умовами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст. 383 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт не проживання відповідача [PERSON] у вказаній квартирі підтверджується актами від 05.03.2019 року та 04.05.2019 року, складеними комісією ЖБК-105 за підписом голови та мешканців. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік, поважних причин не проживання чи перешкод йому у користуванні таким, судом не встановлено. Отже, позовні вимоги позивачів про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути із відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved