Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON] , звернулися до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просять суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 878,80 грн. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що вони є співвласниками вказано квартири. Відповідач є колишнім чоловіком позивача-1, [PERSON] , та батьком позивача-2, [PERSON] . Позивач-1, [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 30.07.1992 р. по 26.09.1995 р. Тривалий час після розірвання шлюбу, в інтересах дитини, позивач-1 та відповідач намагалися зберегти сім`ю, у зв`язку з чим [PERSON] проживав у вказаній квартирі, де був зареєстрований. Наразі вже тривалий строк позивач-1 не підтримує із відповідачем шлюбно-сімейні відносини, спільного бюджету не ведуть та не проживають однією родино з 2013 року. Ніяких перешкод у проживанні відповідача позивачі не чинять, він добровільно залишив житло за місцем реєстрації. Реєстрація відповідача у належному позивачам житловому приміщенні порушує їх права, оскільки позивач-1 змушена сплачувати за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача, що також позбавляє їх можливості повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, а конвер зі вказаними документами повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінчення встановленого строку зберігання». Позивачі, [PERSON] та [PERSON] , копію ухвали про відкриття провадження отримали 08 жовтня 2020 року та 06 вересня 2020 року, відповідно. Заяв по суті справи від сторін не надійшло. Відповідач не використав право на подання відзиву. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Криворучком В.П., та зареєстрованим у реєстрі за № 2403, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність (купили) вказану квартиру в рівних частках кожна. Вказане також підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 14 липня 2004 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 02 березня 1993 року Скворцовською сільською Радою Сімферопольського району Республіки Крим. Так, [PERSON] та [PERSON] 08 червня 2013 року зареєстрували шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 366. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 08 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі № 755/7764/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 25 червня 2019 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який цього ж дня було зареєстровано у Фастівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено актовий запис № 157. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 25 червня 2019 року Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , у належній позивачам на праві приватної спільної часткової власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» та витягом № 12853329 від 05.08.2020 р. з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Згідно з актом від 28 липня 2020 р., складеним мешканцями будинку [ADDRESS] , та затвердженим начальником ЖЕД-404, [PERSON] дійсно фактично не проживає з 2013 року по сьогодення за адресою: [ADDRESS] , але зареєстрований. У відповідності до витягу № 00025261405 від 17.01.2020 р. з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, шлюб, що був укладений 30 липня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), був розірваний 26 вересня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького району м. Києва, актовий запис № 616. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. У ст. 405 Цивільного кодексу України зазначено, що члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач, який є колишнім членом сім`ї позивачів, понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної спільної часткової власності належить позивачам, отже підстави збереження цього жилого приміщення за відповідачем відсутні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні понад строк встановлений законодавством. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивачі перешкоджали відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно з вимогами ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що визначають суму судового збору за подання до суду фізичною особою позову немайнового характеру у розмірі 840,80 грн, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, [PERSON] . Враховуючи наведене та

Outcome: approved