Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 11.07.2010 року Жулинською сільською радою Стрийського району Львівської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 4, від якого у них народилось дві доньки: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовної заяви покликається на те, що їхні подружні стосунки з відповідачем погіршились у звязку з тим, що вони втратили один до одно почуття довіри, турботи, любові та взаємоповаги. Вона переконана, що їх шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, так як вони спільно не проживають девять місяців, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, а тому вона наполягає на розірванні шлюбу, у звязку з чим змушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити за собою дошлюбне прізвище Пелих. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечив проти розірвання шлюбу з позивачем, оскільки вважає, що їх сімю зберегти не можливо. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 11.07.2010 року Жулинською сільською радою Стрийського району, Львівської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 4, що стверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюбу. Від даного шлюбу у них народилось дві доньки: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на даний момент є неповнолітніми, проживають разом з матірю та знаходяться на утримані позивача. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалась, існує тільки формально, так як вони спільно не проживають протягом девяти місяців, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Як встановлено в судовому засіданні, позивач твердо переконана, що міцної сімї у них з відповідачем не було та не буде, примирення між ними неможливе, чого не заперечив і сам відповідач. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. У відповідності із положеннями ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги пояснення позивача, а саме відсутність її згоди на примирення, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін та інтересам їх дітей, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved