Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивачі у жовтні 2013 р. звернулися до суду з вказаним позовом, зазначаючи, що [PERSON] уклав із відповідачем угоди № 4ЛДС-0006395 від 01.11.2011 р., № 4ЛДС-0006417 від 01.11.2011 р., № 4ЛДС-0007193 від 07.12.2011 р, № 4ЛДС-0002783 від 03.06.2012 р., № 4ЛДС-0002935 від 15.06.2012 р., № Л8ДС-0003562 від 10.08.2012 р., № Л8ДС-0004573 від 14.10.2012 р., № Л8ДС-0004573 від 25.10.2012 р., № Л1ДС-0000835 від 15.09.2012 р., № Л1ДС0000395 від 25.04.2013 р., отримав грошові кошти у якості позики, надавши в заставу браслет, золото 585 пр., вага 6,63 г; браслет, золото 585 пр., вага 2,15 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 14,35 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7,65 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7,68 г; ланцюжок, золото 750 пр., вага 8,73 г; брухт, золото 750 пр., вага 1,65 г; ланцюжок срібло 925 пр., вага 5,4 г, каблучка обручальна, срібло 925 пр., вага 2,4 г; хрестик, срібло 925 пр., вага 9,2 г. Заставне майно позивачам повернуто не було. При цьому відповідач займався нечесною підприємницькою діяльністю, не укладав із [PERSON] письмового договору про надання фінансових послуг, заставне майно було реалізовано без отримання відповідного судового рішення. Просили визнати угоди № 4ЛДС-0006395 від 01.11.2011 р., № 4ЛДС-0006417 від 01.11.2011 р., № 4ЛДС-0007193 від 07.12.2011 р, № 4ЛДС-0002783 від 03.06.2012 р., № 4ЛДС-0002935 від 15.06.2012 р., № Л8ДС-0003562 від 10.08.2012 р., № Л8ДС-0004573 від 14.10.2012 р., № Л8ДС-0004573 від 25.10.2012 р., № Л1ДС-0000835 від 15.09.2012 р., № Л1ДС0000395 від 25.04.2013 р., укладені між позивачем [PERSON] та повним товариством «Ломбард «Наливайко і Компанія» недійсними; застосувати наслідки недійсності угод - зобов'язати відповідача повернути в натурі все, що він отримав на виконання цих угод: браслет, золото 585 пр., вага 6,63 г; браслет, золото 585 пр., вага 2,15 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 14,35 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7,65 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7,68 г; ланцюжок, золото 750 пр., вага 8,73 г; брухт, золото 750 пр., вага 1,65 г; ланцюжок срібло 925 пр., вага 5,4 г, каблучка обручальна, срібло 925 пр., вага 2,4 г; хрестик, срібло 925 пр., вага 9,2 г; стягнути з відповідача у подвійному розмірі від оціночної вартості майна, яке він отримав на виконання цих угод шляхом обману, в рахунок відшкодування збитків, які завдано позивачу в зв'язку із укладенням цих угод, а саме 24762,40 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 грн., яку завдано у зв'язку з укладенням цих угод. Позивачі неодноразово уточнювали позовні вимоги, останній раз у березні 2015 р., просили, окрім визнання угод недійсними, застосувати наслідки недійсності угод - стягнути з відповідача вартість майна, що ним отримана на виконання цих угод, за цінами, які існують на момент відшкодування - 69796 грн. на користь [PERSON]; стягнути з відповідача, як компенсацію шкоди (моральної шкоди) по 34898 грн. на користь кожного позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала із зазначених у ньому підстав, представник відповідача позов не визнав, пояснив, що позов не обґрунтований, ніякі права позивачів не порушено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] уклав із відповідачем угоди № 4ЛДС-0006395 від 01.11.2011 р., № 4ЛДС-0006417 від 01.11.2011 р., № 4ЛДС-0007193 від 07.12.2011 р, № 4ЛДС-0002783 від 03.06.2012 р., № 4ЛДС-0002935 від 15.06.2012 р., № Л8ДС-0003562 від 10.08.2012 р., № Л8ДС-0004573 від 14.10.2012 р., № Л8ДС-0004573 від 25.10.2012 р., № Л1ДС-0000835 від 15.09.2012 р., № Л1ДС0000395 від 25.04.2013 р., надавши в заставу браслет, золото 585 пр., вага 6,63 г; браслет, золото 585 пр., вага 2,15 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 14,35 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7,65 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7 г; ланцюжок, золото 585 пр., вага 7,68 г; ланцюжок, золото 750 пр., вага 8,73 г; брухт, золото 750 пр., вага 1,65 г; ланцюжок срібло 925 пр., вага 5,4 г, каблучка обручальна, срібло 925 пр., вага 2,4 г; хрестик, срібло 925 пр., вага 9,2 г. Згідно зазначених угод позивач [PERSON] отримав від відповідача грошові кошти, які ним не були повернуті відповідачеві. Предмети застави не були повернуті позивачам. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, тому суд вважає їх встановленими. Твердження позивачів про обов'язковість додержання ломбардом вимог (положень) Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у тому числі щодо необхідності одержання згоди та повідомлення позивача (заставодавця) про звернення ломбардом стягнення та реалізацію предметів закладу (виробів із дорогоцінних металів), які відповідно до договорів виступали у якості забезпечень виконання позивачем (заставодавцем) обов'язків за договорами про надання ломбардом фінансових кредитів, суд вважає безпідставними з наступних причин. Відповідно до частини 3 статті 577 Цивільного кодексу України - застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Аналогічна за змістом норма міститься і в частині 1 статті 15 Закону України «Про заставу», згідно якої застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону. Таким чином, відповідно до законодавства здійснення державної реєстрації застави рухомого майна є не обов'язком, а правом заставодержателя (кредитодавця), яким він може скористатися або ж ні. Відповідно до статті 590 Цивільного кодексу України: 1. звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до частини 1 статті 591 зазначеного кодексу - реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні за змістом норми містяться відповідно і в частині першій, частині шостій та сьомій статті 20 Закону України «Про заставу». Отже, законодавство дозволяє заставодержателю (кредитодавцю) самостійно визначити в договорі застави спосіб звернення стягнення та реалізації не викупленого з-під застави майна, що і зроблено відповідачем. Відповідно до положень частини 1 статті 593 Цивільного кодексу України, статті 28 Закону України «Про заставу» право застави припиняється у наступних випадках: Застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом. Враховуючи вищевикладене, заставодержатель (кредитодавець) абсолютно правомірно обирає один із способів звернення стягнення - припинення застави у відповідності ст. 28 Закону України «Про заставу» та визначив це договором застави. Звернення стягнення на предмети застави, реалізація предметів застави тощо здійснювалась ломбардом відповідно до положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу» та умов договорів, які були укладені відповідачем з позивачем [PERSON] Позивач [PERSON] був ознайомлений та згоден з умовами договорів фінансового кредиту та застави, у тому числі з наслідками невиконання своїх зобов'язань, забезпечених заставами, умовами, правилами та порядком звернення ломбардом стягнення на предмети застави, тощо, про що свідчать підписи позивача. У разі невиконання позичальником своїх зобов'язань по договорам про надання фінансових кредитів, забезпечених заставою, ломбард звертає стягнення на предмети застави - вироби із дорогоцінних металів та реалізує їх у встановленому законодавством порядку, у т. ч. до Державної скарбниці України Національного банку України . Умови договору були позивачу [PERSON] зрозумілі, про що свідчать підписи на документах про розуміння та ознайомлення з правилами діяльності відповідача, предмети застави було здано позивачем [PERSON] та отримано за них грошові кошти для власних потреб. Відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та з метою запровадження єдиних умов та правил здійснення діяльності з надання фінансових послуг ломбардами, запровадження вимог до ломбарду як фінансової установи Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України затвердила положення про порядок надання фінансових послуг ломбардами від 26.04.2005 р. N 3981. Відповідно п.п. 2.1.4 п. 2.1 положення № 3981 для надання фінансових послуг ломбард повинен мати внутрішні правила або положення, що регламентують надання ломбардом фінансових та супутніх послуг, затверджених у встановленому порядку. ПТ «Ломбард «Наливайко і компанія» працює відповідно до законів і має усі дозвільні документи, у т. ч. положення, що регламентує порядок надання ломбардом фінансових та супутніх послуг. Ці факти зазначені в рішенні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.09.2014 р. по справі № 208/8193/13. В цьому положенні визначений порядок та умови надання ломбардом фінансового кредиту, який укладається з позичальником, у тому числі наслідки невиконання своїх зобов'язань, забезпечених заставами, порядок та правила звернення стягнення на предмет застави. Згідно п. 3.1 цього положення - специфікація є невід'ємною часткою договору про надання ломбардом фінансового кредиту та договору закладу майна до ломбардної установи і так само має юридичну силу. Договір про надання ломбардом фінансового кредиту та договір закладу майна до ломбардної установи вважається укладеним з дати підписання сторонами специфікації. При наданні позивачу [PERSON] фінансових послуг, відповідачем була надана споживачу [PERSON] необхідна, достовірна та своєчасна інформація стосовно наданих йому послуг, роз'ясненні правила та положення ломбардної установи, про що [PERSON] поставив свій особистий підпис у специфікації. Цей факт також зазначений в рішенні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.09.2014 р. по справі № 208/8193/13 та в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.11.14 р. (провадження № 22-ц/774/9345/14). Таким чином, позивач [PERSON] був ознайомлений та згоден з умовами договорів фінансового кредиту та застави, у тому числі з наслідками невиконання своїх зобов'язань, забезпечених заставами, умовами, правилами та порядком звернення ломбардом стягнення на предмети застави, тощо, про що свідчать підписи позивача в специфікаціях-договорах. Крім того, в п. 10 специфікації зазначено, що дана специфікація є невід'ємною часткою договору 1 та договору 2. Згідно ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше І сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності зі ст. 230 ЦК України, на яку також посилається позивач, обґрунтовуючи заявлені ним вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої особи в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яки діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, враховуючи наведене вище, а також виходячи з положень ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними з настанням відповідних наслідків. Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Крім того, законні права позивачки [PERSON] відповідачем порушені не були, так як вона не була споживачем послуг ломбарду, а позивач [PERSON] є повнолітнім та повноправним громадянином, умови договорів йому були зрозумілі. Не доведений також факт спричинення діями відповідача моральної шкоди позивачам. Позивачі жодним доказом не навели правомірність своєї позиції, не обґрунтували її належними у розумінні ст. 57 ЦПК України доказами, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі

Outcome: dismissed