Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON] . Відповідач у вказаній квартирі не проживає та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинять. Реєстрація відповідача за зазначеною адресою створює певні перешкоди позивачам у користуванні та розпорядженні квартирою, так як вони несуть додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме вищезазначеною квартирою. Ухвалою суду від 12.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Представник позивача суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] належить 1/3 зазначеної квартири, [PERSON] - 2/3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 13), свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.03.2019 (а.с. 14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.03.2019 (а.с. 16). Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 17.05.2017 (а.с. 20) та інформації департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 11.08.2020 (а.с. 30) відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 24.05.2007 року по теперішній час. Згідно довідки про реєстрацію, виданої 06.07.2020 року начальником сектора вселення та реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю «Сплав Т» (м. Санкт-Петербург, Російська Федерація), відповідач з 22.02.2019 зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Згідно довідки федеральної державної бюджетної установи вищої освіти «Балтійський державний технічний університет «ВОЄНМЕХ» ім. Д.Ф. Устінова» (м. Санкт-Петербург, Російська Федерація) № А1 від 20.07.2020 відповідач є студентом 1 курсу факультету «А», очної форми навчання з 14.08.2019 (а.с. 23). На підставі аналізу досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених у позові, та обґрунтованість доводів позивачів щодо підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке перебуває у власності позивачів. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що, якщо права власника житла порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном, тому суд вважає, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень їх прав. Враховуючи те, що дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач не проживає зазначеному вище житлі більше одного року без поважної причини, його реєстрація в зазначеній квартирі порушує права позивачів, а також, відповідачем не надано будь-яких даних, які б спростовували доводи позивача, викладені у позові, а також підтверджували те, що відповідач несе витрати по утриманню житлового приміщення, про яке йдеться у позові, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується позовної вимоги про примусове зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial