Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] в якому просить суд визнати будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами та будівлями спільною сумісною власністю подружжя,та земельну ділянку розташовану біля будинку, та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки набутих ними в період шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що з 26 жовтня 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 вересня 2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний. За період шлюбу, [INFO] року,[PERSON] оформив на себе кредит,отримав в банку «Аваль» 10 000 гривень,за які вони в цей же день купили житловий будинок [ADDRESS]. Кредит сплачував її бувший чоловік, але кошти були спільні,т.к.вона працювала, і давала отримані кошти чоловіку на погашення кредиту.Тому вона вважає спільною сумісною власністю подружжя, яке набуте ними в період шлюбу, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Окрім того за час перебування у шлюбі відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд , який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,1445 га за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідач відмовляється визнавати за позивачкою її право на рівну частку у зазначену вище майні, тому вона просить визнати зазначене майно спільною сумісною власності подружжя,і визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS],на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га та на 1/2 частину земельної ділянку площею 0,1445 га розташованих біля спірного будинку. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом,в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки, які розташовані біля будинку,мотивуючи свій позов тим, що дійсно його син-[PERSON],07.06.2004 року оформив на себе кредит в банку «Аваль»,і в цей день купив житловий будинок [ADDRESS]. Однак кредит він виплачував особисто,провів в будинку ремонт,в який вклав свої кошти,тому вважає,що будинок та земельні ділянки повинні належати йому. Представник позивачки по первісному позову позовні вимоги позивачки підтримав з підстав викладених в позовній заяві,зустрічний позов [PERSON]не визнав. Відповідач по первісному позову [PERSON] та його представник [PERSON],в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не підтримали,пояснили суду,що дійсно 07.06.2004 року він в банку Аваль оформив кредит,і отримав 10 000 гривень за який купив житловий будинок [ADDRESS]. Кредит виплачував особисто його батько,ні він ні його бувша дружина кредит не сплачували,батько сам з своїми товаришами зробили в будинку ремонт,тому він вважає,що будинок та земельні ділянки повинні належати його батьку. Заслухавши пояснення сторін,свідків,дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що з 26 жовтня 2002 року року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі,який був розірваний рішенням Радомишльського районного суду 02.09.2011 року. [INFO] року [PERSON] під час проживання з [PERSON] уклав Кредитний договір за №Z14-2/06-4/7336/4418, на підставі якого Банк «Аваль» надав йому грошові кошти у сумі 10 000 гривень зі сплатою 22 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном його погашення до 06.06.2009 року. 07 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], був укладений Договір купівлі - продажу, який зареєстрований в реєстрі за №861, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON]зі згоди [PERSON] купив належний продавцеві на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS],які розташовані на земельній ділянці за вказаною адресою, розміром 2624 квадратних метрів, яка не перебувала на той час в приватній власності, за ціною 10 000 гривень. Договір був складений та підписаний сторонами. Також, 27.02.2006 року на підставі рішення XIX сесії ІV скликання Радомишльської міської ради від 28.04.2005 року, [PERSON] були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,1445 га та 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд,та ведення особистого селянського гсподарства які знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі -СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положення ч. 2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Аналогічне положення міститься і в ч. 3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч. 1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, розірвання шлюбу, як передбачено ч. 1 ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положення ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦК України, має аналогічний зміст та яким передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ того майна, яке знаходиться у їх спільній сумісній власності колишнього подружжя, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже суд вважає встановленим той факт,що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS],є майном спільної сумісної власності подружжя,і [PERSON] та [PERSON] мають право власності кожен на 1/2 частину спірного житлового будинку та відповідну частину господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS]. Суд не бере до уваги посилання [PERSON],що кредит сплачув його батько, в матеріалах справи видно,що його бувша дружина в період перебування з ним в шлюбі працювала, отримувала доходи,і давала кошти чоловіку на сплату кредиту. Не може бути задоволений позов [PERSON] з тих підстав, що у зв»язку з тим що він сплачував кредит і проводив ремонт в будинку, то він повинен бути власником спірного будинку. [PERSON] не налав суду будь-яких письмових доказів,що саме він сплачував кредит, який оформив на себе його син,з наявних в матеріалах справи квитанціях чітко зазначено що грошові кошти за кретит вносив саме [PERSON] під час проживання ним у шлюбі з [PERSON] Не може бути задоволена і вимога [PERSON]про визнаня за нею права на 1/2 частину земельних ділянок належних [PERSON] на підставі державних актів. Данні акти є чинними і ніким не скасовані. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення,а позов [PERSON]не підлягає до задоволення. У відповідності до ст.88 ЦПК України,в разі часткового задоволення позову судові витрати присуждаются позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,а відповідачу пропорційно до тієї частини позовних вимог,у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 16, 368,367,372, ЦК України, ст.ст. 60, 61, 68,69,70 СК України.ст.ст. 10, 11, 88,212-215 суд -

Outcome: approved