Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.2017 року позивачами набуто у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та житловий будинок під [ADDRESS] . [PERSON] з моменту реєстрації, а саме з 15.08.1998 року, а [PERSON] з 20.11.2007 року спірним житлом не користуються, добровільно покинули житло, забравши власні речі, та обрали собі інше місце мешкання у [ADDRESS] . За вказаних обставин просять суд позбавити відповідачів права користування житловим будинком [ADDRESS] та визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житлом. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 20.02.2020 року до участі у справі було залучено відділ у справах дітей Каховської міської ради Херсонської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відповідно до положень частини 4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила права користування житловим приміщенням, участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, є обов`язковою. В судовому засіданні позивачі на задоволенні позовних вимог наполягали у повному обсязі, просили суд позбавити відповідачів права користування житловим будинком [ADDRESS] та визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житло, надали відповідь на заперечення на відзив, також позивач зазначила, що реєстрація відповідачів чинить їй та позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, спричиняють додаткові витрати в утриманні будинку Відповідач [PERSON] , представник неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог, представник неповнолітнього [PERSON] надала відзив на позовну заяву та відповідь на відзив на позовну заяву, які підтримала у судовому засіданні, відповідач [PERSON] пояснила, що реєстрація неповнолітнього [PERSON] разом із батьком, позивачем по справі, не суперечить чинному законодавству. Представник третьої особи - відділу у справах дітей Каховської міської ради Херсонської області у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог щодо позбавлення неповнолітнього [PERSON] права користування житловим приміщенням заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів, відповідача, представника неповнолітнього відповідача [PERSON] , представника третьої особи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.2017 року успадкували у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 38, 40, 46, 47). Як вбачається з матеріалів справи, у вищевказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , проте з моменту реєстрації не проживають у будинку [ADDRESS] (а.с. 19-23). Так, судом встановлено, що у відповідності до рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25.11.2013 року шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 161). У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 138). Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З норми статті 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11). Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право користуватися чужим майном регламентується ст .ст. 401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України, передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі з моменту реєстрації, а саме: [PERSON] з 15.08.1998 року, а [PERSON] з 20.11.2007 року не проживають у будинку [ADDRESS] (а.с. 19-23). Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не несе ніяких обов`язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає з 15.08.1998 року, тобто понад 1 рік, має власне житло, а тому має бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (ч.2 ст.25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними; обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.30 ЦК України). Дієздатність у повному обсязі настає, як правило, після досягнення повноліття; певний обсяг дієздатності осіб, які не досягли повноліття, диференціюється в залежності від віку, а саме для осіб, які не досягли 14 років (ст.31 ЦК України), та для осіб від 14 до 18 років (ст.32 ЦК України). За змістом положень статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці до 14 років обумовлене місцем проживання її батьків. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Отже, законодавством України самостійне здійснення малолітньою особою своїх житлових прав, до яких належить і право користування житловим приміщенням, не передбачено, вільний вибір місця проживання осіб, які не досягли 14 років, обмежений законом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд зазначає, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією, що відповідає висновку Верховного Суду в постанові від 27.12.2018 року по справі 759/19394/15-ц. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. ст.16, 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачами не надано, хоча це відповідно до ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивачів. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивачі (за доведеності понесення ними таких витрат одноособово) не позбавлені можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.07.2019 року в справі № 465/7083/13-ц. Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial