Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач, інтереси якого представлені [PERSON], звернувся до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що відповідно до договору міни від 27.10.2016 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], останні здійснили обмін нерухомого майна, а саме: позивач, який був власником 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0996 га, що розташована за цією ж адресою, на підставі вказаного договору набув у власність квартиру [ADDRESS], а відповідач відповідно набув у власність майно, яке належало позивачу. Пунктом 11 договору було передбачено, що позивач та відповідач зобов'язалися звільнити приміщення, які вони обміняли у строк до 14.11.2016 р., а також знятися з реєстраційного обліку за вказаними адресами. Але до теперішнього часу [PERSON] з реєстраційного обліку не знявся, чим порушує права позивач щодо вільного і безперешкодного користування та розпорядження своєї власністю. Відповідач в квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні, комунальні послуги не сплачує. До початку судового засідання від позивача та його представника надійшли заяви, в яких вони просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що згідно договору міни від 27.10.2016 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], останні здійснили обмін нерухомого майна, а саме: позивач, який був власником 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, що розташовані за адресою - [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0996 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою - [ADDRESS], на підставі вказаного договору набув у власність квартиру [ADDRESS], а відповідач відповідно набув у власність майно, яке належало позивачу. На час розгляду справи позивач є власником квартири - [ADDRESS], право власності якого зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 32153135). Відповідно до п.11 вищевказаного Договору сторони зобов'язалися звільнити приміщення, які вони обміняли у строк до 14.11.2016 р., а також знятися з реєстраційного обліку (виписатися) до 27.11.2016 р. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що [PERSON] з реєстраційного обліку не знявся, чим порушує права позивач щодо вільного і безперешкодного користування та розпорядження своєї власністю. Згідно з актом, складеним житловим органом - ТОВ «Перший український експертний центр» від 03.10.2017 р., відповідач [PERSON] фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, що додатково засвідчують сусіди. Згідно п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. На підставі ст.346 ч.1 п.3 ЦК України право власності, складовою частиною якого відповідно до ст.319 ЦК України є право користування, відповідача на вищевказану квартиру припинено. Право користування квартирою є похідним від права власності на неї. В зв'язку з чим з часу продажу своєї власності у відповідача не має право користування вищевказаною квартирою та підлягає визнанню таким, що втратив його, в судовому порядку. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що з боку відповідача має місце порушення ним вимог ст.317 ЦК України, оскільки реєстрацією відповідача у вищевказаній квартирі порушено права позивача, як власника, щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.386 ЦК України власник може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушення свого права власності. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) роз'яснено, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення, із зняттям останнього з реєстрації. Оскільки позивач є власником вищевказаної квартири, а згідно ст.321 ч.1 ЦК України ніхто не може бути обмежений в здійсненні права власності, то позивач вправі вимагати усунення перешкод в її праві власності шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. В зв'язку з чим, відповідач, як колишній власник, підлягає зняттю з реєстраційного обліку у вказаній вище квартирі. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими та законі, доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим позов підлягає повному задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 673, 60 грн. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321, 346, 386 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved