Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про вселення в житловий будинок до [PERSON] Посилається на те, що 10 жовтня 2002 року вона уклала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований у виконкомі Карапчівської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №22. В шлюбі народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Зазначила, що під час спільного проживання [PERSON] зловживав спиртними напоями, проявляв до неї неповагу, бив та погрожував, через що між ними склались неприязні відносини, [PERSON] почав чинити їй перешкоди в користуванні житлом, не дозволяв їй проживати у спірному будинку, та постійно наголошував, що житловий будинок є його особистою власністю згідно договору дарування від 04.05.2006 року та вигнав її з житлового будинку. В липні 2014 року вони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства, вона була змушена забрати свою меншу доньку переїхати проживати до сестри у с.Карапчів, згодом винайняла квартиру в м.Вашківці по вул.Бажанського, 37, Вижницького району Чернівецької області. Рішенням Вижницького районного суду від 27 серпня 2014 року їхній шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу, вона намагалась повернутись проживати в житловому будинку однак, [PERSON] не допускає її до будинку, змінив замки, чим позбавив її можливості користуватись житлом і вона змушена з молодшою дочкою [PERSON] проживати в орендованій квартирі. Зазначила, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, рішенням Вижницького районного суду від 01 березня 2016 року в задоволенні його позову було відмовлено, встановивши той факт, що вона не з власної волі залишила місце свого постійного проживання в м.Вашківці 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 20.04.2016 року, рішення Вижницького районного суду залишено без змін. Зазначила, що навіть після розгляду судової справи [PERSON] перешкоджає їй проживати в житловому будинку, додатково встановив замки та вселив в будинок свою матір [PERSON], яка її не впускає. Просить вселити її, [PERSON], [INFO], в житловий будинок, що розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області, який належить на праві власності [PERSON] та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилались на обставини викладені в позові, просили позовні вимоги задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надано, в звязку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що після розірвання шлюбу, а саме, з 2014 року, [PERSON] не впускає [PERSON] до житлового будинку, що розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області, в якому вони під час шлюбу спільно проживали. Суд, заслухавши позивачку та її представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 10.10.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вижницького районного суду від 27.08.2014 року розірвано, що підтверджується копією рішення. Від шлюбу є неповнолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З копії паспорту громадянки України, Серія КР 757069, виданого 14 листопада 2002 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецької області вбачається, що [PERSON], [INFO], місце проживання зареєстровано 05.06.2007 року в м.Вашківці 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області. З акту обстеження проживання [PERSON], виданого Вашківецькою міською радою №586 від 22.06.2016 року вбачається, що комісією міської ради обстежено житловий будинок, який розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області, встановлено, що вхідні двері житлового будинку закриті на замок, а також хвіртка на подвірї була зачинена на врізаний замок, [PERSON] не має входу до житлового будинку, який розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.03.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, що підтверджується копією рішення. Рішенням встановлено, що [PERSON] не з власної волі залишила місце свого постійного проживання в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області, а через конфліктні ситуації з колишнім чоловіком [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 20 квітня 2016 року, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01.03.2016 року, залишено без змін. Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вселилась в спірному житловому будинку з дозволу [PERSON] як його дружина та член сім'ї. Після розірвання шлюбу продовжувала проживати в зазначеному житловому приміщенні, однак через постійні сварки з боку колишнього чоловіка [PERSON] [PERSON] змушена була виїхати з спірного житлового будинку та орендувати інше житло, що також підтвердили в судовому засіданні допитані свідки та вказані обставини встановлені судовим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше,як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст.9 ч.ч.3, 4, ст.157 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, а виселення колишнього члена сімї власника провадиться у судовому порядку. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих у справі доказів, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області, позивачка [PERSON] після розірвання шлюбу відповідно до положень ст.156 ЖК України має право користуватися житловим будинком, який розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області, так як вона вселилась туди за згодою власника [PERSON], з яким перебувала в зареєстрованому шлюбі, проживала в житловому будинку на правах члена сімї [PERSON], зареєстрована в спірному житловому будинку, з часу розлучення має право проживати в житловому будинку, як колишній член сімї власника помешкання, не визнана судом такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, іншого житла для свого проживання та проживання малолітньої дочки немає, а тому вимоги позивачки [PERSON] про вселення в житловий будинок, який розташований в м.Вашківці, 5-й провулок Бажанського, 3-А, Вижницького району Чернівецької області ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивачки [PERSON] понесені судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 551,20 грн. Суд також приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на правову допомогу у сумі 1000,00 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме, в сумі 500,00 грн. виходячи з наступного. На підтвердження понесених витрат до додано квитанцію адвоката [PERSON] від 22.08.2016 року про сплату [PERSON] 1000,00 грн., підстава: за ведення цивільної справи в суді. До складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України). Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності з 01.01.2012 року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Мінімальний розмір заробітної плати було визначено Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня 2016 року в сумі 1378,00 грн. Враховуючи, що витрати на правову допомогу є витратами пов'язаними з розглядом справи та відносяться до судових витрат, їх розмір необхідно стягнути з [PERSON] Враховуючи положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням підготовка позовної заяви, збирання доказів, участь представника позивача в судовому засіданні, суд вважає обґрунтованим та реальним розмір витрат на правову допомогу в даній цивільній справі 500,00 грн. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки розмір витрат на правову допомогу в сумі 500,00 грн.

Outcome: approved