Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Лиманської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що [PERSON] є жінкою а [PERSON] - рідною донькою [PERSON], який помер [INFO] року. Після його смерті залишився спадок, який складається з житлового будинку з побутовими, господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачі, які є єдиними спадкоємцями, у встановленому законом порядку звернулися до Краснолиманської нотаріальної контори для прийняття спадщини, але їм було відмовлено у зв'язку з тим, що ними не було подано правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на зазначений будинок. Тому позивачі просять визнати за [PERSON], [PERSON] право власності на 1/2 частку кожній житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON]. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, навели доводи аналогічні викладеним в позовній заяві. Пояснили, що вони є спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON], дійшли згоди про розподіл спадкового майна. Вони отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки. Щодо отримання свідоцтв про право власності на будинок, їм було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на ім'я померлого на зазначений будинок. Відповідача Лиманську міську раду Донецької області було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, представник відповідача в судове засідання не прибув, але надав до суду заяву щодо розгляду справи без його участі, просив справу розглянути на розсуд суду (а.с. 44-45). Суд, вислухавши позивачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм спадкові правовідносини. Позивач по справі [PERSON] (прізвище до укладення шлюбу «[PERSON]») та [PERSON] 03 грудня 1966 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER], що його видано Миколаївською сільською радою м. Слов'янська Донецької області, після реєстрації дружині присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с. 58). Позивач [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 12 серпня 1969 року (а.с.13). Після укладення шлюбу з [PERSON] 20 січня 1990 року, [PERSON] присвоєно прізвище «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про одруження від 20 січня 1990 року серія [NUMBER], що його видано Краснолиманським відділом РАЦС Донецької області (а.с.13). На підставі рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 05.04.1967 року [PERSON] була виділена ділянка площею 600 кв.м для будівництва індивідуального будинку по [ADDRESS] (а.с. 20). Згідно договору № 92 від 04.05.1967 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, що посвідчений Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 07.05.1967 року по реєстру за №9736, [PERSON] була передана в безоплатне користування земельна ділянка площею 600 кв. м (а.с.22). Згідно довідки виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 07.05.1967 року [PERSON] є індивідуальним забудовником, довідка надана для придбання лісоматеріалу для будівництва (а.с.21). Як свідчить акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 05.10.1973 року, приймальною комісією оглянуто домоволодіння забудовника [PERSON] за адресою: [ADDRESS], площа забудови -149 кв. м, та прийнято рішення дане домоволодіння вважати введеним в експлуатацію (а.с.25). Згідно даних домової книги (яку розпочато 04.09.1974 року) за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 46-51). При цьому, [PERSON] був зареєстрований у вказаному будинку з 04.09.1974 року і знятий з реєстрації 25.07.2015 року по факту смерті (а.с.48-49). Згідно даних Технічного паспорту на житловий будинок №11-68, який виготовлений КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], станом на 23.06.2016 року домоволодіння складається з: житлового будинку А-1, загальною площею 61,7 кв. м, в тому числі житловою - 30,2 кв. м, допоміжною - 22,7 кв. м, з відповідною частиною господарських будівель і споруд: літня кухня - Б, сараї - В, Г, Е, Ж, погріб - Д, душ - З, вбиральня - И, свердловина №1 (а.с.52-53). Зазначений рік побудови будинку - 1973 рік, дані про те, що будинок побудований самочинно відсутні (а.с.56). [PERSON] помер [INFO] року в с. Брусівка м. Красний Лиман, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], що його видано відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.14). Після його смерті позивачі фактично спадщину прийняли, продовжують проживати у вказаному будинку, займатися господарством. Факт проживання позивачів зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується також копією паспортів позивачів (а.с.8,11). За повідомленням Лиманської державної нотаріальної контори від 824/02-14 від 03.03.2016 року за заявами [PERSON] та [PERSON] заведена спадкова справа №741/2016 від 18.02.2016 року після померлого [PERSON] З іншими заявами про прийняття спадщини або про відмову ніхто не звертався (а.с.43). Позивачами [PERSON] та [PERSON] 03.06.2016 року отримані свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0799 га, яка розташована на території [ADDRESS] та з земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0793 га, яка розташована за вищевказаною адресою (а.с.16-19). Вказані земельні ділянки належали [PERSON] на підставі державних актів про право приватної власності на земельні ділянки. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] позивачам постановою державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори від 03.06.2016 року позивачам було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок (а.с.15). Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. ст. 1258 та 1261 ЦК України позивачі як спадкоємці по закону та по заповіту звернулися до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав. Відповідно ч. 1 п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника та ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. В інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Виший Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу на те, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Судом встановлено, що спадковий житловий будинок був збудований у 1973 році, що підтверджується рішенням про відвід земельної ділянки, договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для забудови, актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домоволодіння, технічним паспортом на житловий будинок. Вирішуючи питання чи входить спірний будинок до складу спадщини після смерті [PERSON], суд виходить із того, що право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Так, відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час придбання спадкодавцем домоволодіння, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст. 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Крім того, у 1973 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6,7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. На підставі викладеного судом встановлено, що будівництво [PERSON] житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований. Проте позивачі як спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів або у зв'язку із наявністю в них неточностей, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. Оскільки позивачі в іншій спосіб, крім звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не можуть, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав. Позивачі не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved