Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, стягнення витрат по оплаті судового збору, мотивуючи тим, що 19.12.2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Рогатинського районного суду від 22.11.2016 року розірвано. Від подружнього життя у відповідачів народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] За час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS], яка є обєктом спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору. Позивачка [PERSON] Позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задоволити в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи (а.с. 32). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про день та час судового слухання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 31). З урахуванням думки позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 22.11.2016 року, яке набрало законної сили 06.12.2016 року, розірвано шлюб, зареєстрований 19 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рогатинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №61, між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON]. Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано наступне майно: квартира двохкімнатна, загальною площею 57,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], власником якої є [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СТА №835989 від 27.04.2015 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.04.2015 року №36801189, Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому №17/34 корпус 1 від 14.02.2014 року (а.с. 9, 10, 11-14). Відповідно до ст.41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, спільне майно подружжя набуте позивачем та відповідачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі слід розділити, визнавши за: [PERSON] в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, право власності на 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1 731 грн. 00 коп. сплаченого судового збору. Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 57 СК України,

Outcome: approved