Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою, в якій просять визнати недійсним договір дарування кімнати №9 площею 17,8 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що під час розгляду цивільної справи за їх позовом про визнання права користування житловим приміщенням комунальної квартири [ADDRESS], в жовтні 2013 року позивачам стало відомо, що згідно договору дарування спірна кімната належить [PERSON] Позивачі просять визнати недійсним вказаний договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], оскільки спірний договір дарування суперечить закону та укладений під впливом обману, порушує права позивачів, [PERSON] страждає психічним розладом, є інвалідом по психіці. Також вказують, що позивач звертався за юридичною допомогою до адвоката, який є цивільним чоловіком відповідачки [PERSON] Замість юридичної допомоги в закріпленні цієї кімнати за родиною позивача, адвокат різними юридичними маніпуляціями узаконив цю кімнату в комунальній квартирі на свою цивільну дружину [PERSON], позбавивши сім'ю позивачів права на отримання неізольованої кімнати в комунальній квартирі. Позивачі вважають, що їх сім'я має право на поліпшення житлових умов, перебувають на квартирному обліку для поліпшення житлових умов. У 2012 році в комунальній квартирі [ADDRESS] одна кімната. Позивачі зверталися до Харківської міської ради з проханням надати звільнену неізольовану кімнату, проте до теперішнього часу в порушення вимог ст.54 ЖК України, кімната позивачам не надана, а відповідач [PERSON] спільно зі своїм цивільним чоловіком заволоділа кімнатою, яку їм нібито подарували незнайомі люди, чим порушуються права позивачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник проти задоволення позову заперечували, вважали, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійним. Також подали заяву про застосування строку позовної давності та відмові у позові згідно ст.267 ЦК України. Відповідач [PERSON] вважав, що позов підлягає задоволенню, пояснивши, що в спірній кімнаті він був зареєстрований з 15.01.1992 р. В 2004 році приватизував свою кімнату в комунальній квартирі [ADDRESS] та передав її у власність [PERSON], підписавши у нотаріуса договір. Після підписання договору отримав дві тисячі доларів США. Після чого виписався зі спірної кімнати та 07.12.2005 р. прописався за адресою: [ADDRESS]. Позов просить задовольнити, оскільки за свою кімнату мав намір отримати не дві тисячі, а вісім тисяч доларів США. Проте за захистом своїх прав нікуди не звертався. Представник відповідача Харківської міської ради заперечував проти задоволення позову, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що 36/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], тобто спірна кімната площею 17,8 кв.м, згідно договору дарування р.№8304690 від 11.03.2005 р. належить [PERSON], вільної кімнати в квартирі немає. Як на підставу своїх вимог, позивачі посилаються на ст. 54 ЖК Української РСР. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу (тобто, не повинен перевищувати 13,65 кв.м на одну особу), крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Пунктом 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Української РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984р. №470, встановлено, що жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Спільним рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів та Президії обласної ради професійних спілок від 11.01.1985 р. рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в області, як мінімальний розмір надання громадянам жилих приміщень визначено у розмірі 8,3 кв.м на одну особу. Позивачам на праві приватної власності належить 64/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] загальною площею приватизованої частини 30,2 кв.м. Таким чином, позивачі забезпечені жилою площею, що більше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в Харківській області та не перевищує норми, встановленої статтею 47 цього Житлового кодексу Української РСР (13,65 кв.м на одну особу). Представник третьої особи Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, представник третьої особи належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутність представника Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради відповідно до ст. 169 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивачки [PERSON], відповідачів [PERSON], [PERSON] та її представника, представника Харківської міської ради, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.11.2004 р. Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради за р.№2-04-252221-Ц2, та зареєстрованого 08.11.2004 р. в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі 1 за №П-2-30962» [PERSON] був власником 36/100 частин квартири [ADDRESS]. Належні [PERSON] 36/100 частин квартири [ADDRESS] він за договором дарування від 08.11.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], подарував [PERSON] (а.с.51-53). Позивачі просять визнати недійсним вказаний договір дарування від 08.11.2004 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], оскільки спірний договір дарування суперечить закону та укладений під впливом обману. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачі не надали доказів, підтверджуючих невідповідність закону спірного договору дарування та не вказали який саме закон було порушено при укладанні договору дарування. Також позивачі не надали доказів того, що зміст правочину, який вони просить визнати нечинним, суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. В судовому засіданні не доведено наявність умислу в діях відповідача [PERSON], істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману при укладенні спірного договору дарування, враховуючи також те, що договір дарування укладено 08.11.2004 р. і дарувальник - відповідач [PERSON] за захистом своїх прав до теперішнього часу не звертався. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачі не надали доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 08.11.2004 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], з підстав, зазначених в позовній заяві. Крім того, згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позові. Спірний договір дарування був укладений [PERSON] і [PERSON] 08 листопада 2004 року. Про укладення договору було відомо сторонам у справі, в тому числі позивачу [PERSON], який 23.05.2007 р. звертався до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про повідомлення [PERSON] відповідно до вимог ст.362 ЦК України про право привілеєвої купівлі частини квартири як учасника спільної часткової власності (а.с.56). Відповідачка [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності та просила відмовити в задоволенні позову про визнання недійним договору дарування на підставі ст.267 ЦК України (а.с.58). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту не тільки порушених, а й оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників процесу перед законом, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 08.11.2004 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed