Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 11 червня 2020 року звернулися до суду із заявою до орендаря (фізичної особи) [PERSON] - приватного підприємця, директора сільськогосподарського фермерського господарства «Весна-Фруктове» про стягнення орендної плати, мотивуючи позов тим, [PERSON] є власником земельної ділянки відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку ЯА № 252259, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області, а [PERSON] є власником земельної ділянки, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку ЯА № 252261, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області. 1 жовтня 2005 року між ними, як орендодавцями та орендарем Фермерським господарством «Весна», в особі керівника [PERSON] було укладено договір оренди землі стороком на п`ять років, до 1 жовтня 2010 року. 15 березня 2012 року між ними, як орендодавцями та орендарем Фермерським господарством «Весна», в особі керівника [PERSON] було укладено договір оренди землі строком на десять років, до 1 жовтня 2022 року. Цей договір є дійсним (не розірваним) до теперішнього часу. Так, [PERSON] грубо порушує Конституцію України, Закон України «Про оренду землі» та умови договору оренди землі, зокрема з 1 липня 2015 року по теперішній час ним не сплачено земельний податок за 2016-2018 роки; несвоєчасно сплачує орендну плату, у зв`язку з чим зобов`язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. 10 лютого 2021 року позивачі подали доповнення до позовної заяви про розірвання договорів оренди від 15 березня 2012 року. Просили зобов`язати [PERSON] сплатити до Державного бюджету України не сплачений земельний податок за 2016-2018 роки; стягнути з [PERSON] на їх користь орендну плату з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки за 2016-2018 роки та 3 % річних від простроченої суми за 2016-2019 роки по 27 483 грн (кожному); розірвати договори оренди землі укладені 15 березня 2012 року між ними, як орендодавцями та орендарем Фермерським господарством «Весна», в особі керівника [PERSON]; стягнути з [PERSON] відповідно до статті 32 Закону України «Про оренду землі» по 3107 грн (орендну плату за шість місяців). Ухвалою судді від 30 жовтня 2020 року у справі відкрито провадження та справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. 16 грудня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до сдового розгляду. У судовому засіданні позивачі підтримали позов до [PERSON] - приватного підприємця, директора сільськогосподарського фермерського господарства «Весна-Фруктове» та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, однак подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що відповідно до частин 1-3 статті 4 Закону України «Про фермерське господарство», голова фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа, який представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону, укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України. Частиною 1 статті 21 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах майна, яке є власністю фермерського господарства. Приписами частин 1-3 статті 96 ЦК України визначено, що юридична особа самостійно відповідачає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Відповідно до статтей 5 частини 1, 14, 21 Закону України «Про оренду землі», орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. З урахуванням зазначених норм права, він не є належним відповідачем у цій цивільній справі, так як будь-яких договорів із позивачами він особисто, як фізична особа не укладав та між ними відсутні будь-які зобов`язальні відносини щодо оренди земельних ділянок, які є власністю позивачів. Окрім того, позивачеві [PERSON] , рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 14 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову до нього ( [PERSON] ) з таким самим предметом та підставами позовних вимог, що і в цій справі. Зазначена обставина є підставою для закриття провадження у справі, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивачів, ознайомившись із відзивом на позов, перевіривши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не пілягає виходячи зі слідуючого. Із наданих позивачами доказів, суд встановив, що: Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252259, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 5,46 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Білозерського району Херсонської області. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252261, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 4,91 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Білозерського району Херсонської області. 15 березня 2012 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Весна» в особі [PERSON] було укладено договір оренди землі строком на десять років, відповідно до якого орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку площею 5,46 га, власником якої він є відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252259, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області. Цей договір було зареєстровано у Білозерському районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 8 червня 2012 року за № 65520300041001. 15 березня 2012 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Весна» в особі [PERSON] було укладено договір оренди землі строком на десять років, відповідно до якого орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку площею 4,91 га га, власником якої він є відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252261, виданого 26 квітня 2005 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області. Цей договір було зареєстровано у Білозерському районному відділі Херсонської регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 8 червня 2012 року за № 65520300041003, 1 липня 2017 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Весна» в особі голови [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки, предметом якої являється розірвання за взаємною згодою сторін договору оренди земельної ділянки від 15 березня 2012 року, зареєстрованого за № 652030004001001. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, сформованого 4 лютого 2019 року (індексний номер витягу 155018664), в графі «Інше речове право припинено» зазначено, що 31 січня 2019 року відбулася державна реєстрація угоди про розірвання договору, серія та номер: б/н, виданий 1 липня 2017 року, видавник: сторони договору. 1 липня 2017 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем Фермерським господарством «Весна» в особі голови [PERSON] було укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки, предметом якої являється розірвання за взаємною згодою сторін договору оренди земельної ділянки від 15 березня 2012 року, зареєстрованого за № 652030004001003. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, сформованого 5 лютого 2019 року (індексний номер витягу 155020595), в графі «Інше речове право припинено» зазначено, що 31 січня 2019 року відбулася державна реєстрація угоди про розірвання договору, серія та номер: б/н, виданий 1 липня 2017 року, видавник: сторони договору. Із викладеного вбачається, що договори оренди землі від 15 березня 2012 року, які позивачі просили розірвати фактично розірвані шляхом укладення 1 липня 2017 року угод про розірвання договорів оренди земельної ділянки, які зареєстровані у встановленому законом порядку 31 січня 2019 року. Окрім того, як вбачається із договорів оренди землі, позивачами 18 березня 2019 року укладено договір оренди землі предметом яких є земельна ділянка, площею 5,46 га, власником якої відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252259 є [PERSON] та земельна ділянка, площею 4,91 га, власником якої відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА № 252261 є [PERSON] з Фермерським господарством «Чайка». Відповідно до статтей 1, 2, 4 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). Як вбачається із долучених позивачем договорів оренди землі від 15 березня 2012 року, ці договори були укладені орендодавцями [PERSON] та [PERSON] з орендарем Фермерським господарством «Весна», в особі [PERSON] , що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи підприємця, серія [NUMBER] , зареєстрований 23 травня 1996 року, ідентифікаційний код юридичної особи 2411027. Таким чином, суд встановив, що позивачі уклали договори оренди землі з юридичною особою - Фермерським господарством «Весна». Відповідно до статті 21 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах майна, яке є власністю фермерського господарства. Відповідно до статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Відповідно частини 2 статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частин 1, 2 статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд визначає таку особу, яка і стає відповідачем, про що зазначається в позовній заяві. Зі змісту статтей 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини 5 статті 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частини 1 статті 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Звертаючись до суду із позовом про стягнення орендної плати, розірвання договорів оренди землі, позивачі визначили як відповідача - фізичну особу [PERSON] . В ухвалі судді від 15 червня 2020 року про залишення позовної заяви позивачів без руху, суд серед інших недоліків позовної заяви зазначив, що позов пред`явлено до фізичної особи, хоча договори оренди землі були укладені з юридичною особою. У судовому засіданні суд роз`яснив позивачам їх право на заміну неналежного відповідача належним відповідачем або ж про залучення до участі у справі співвідповідачів та наслідки розгляду справи до неналежного відповідача. (Журнал судового засідання від 16 грудня 2020 року. Однак позивачі в категоричній формі заперечували щодо заміни неналежного відповідача належним, клопотань щодо залучення співвідповідача не заявляли. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначено, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, враховуючи пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову позивачів про стягнення орендної плати, розірвання договорів оренди землі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Щодо позовної вимоги позивачів зобов`язати [PERSON] сплатити до Державного бюджету України не сплачений земельний податок за 2016-2018 роки, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Відповідно до частини 3 статті 21 Закону України «Про фермерське господарство», за порушення кредитно-розрахункової і податкової дисципліни, санітарних і ветеринарних норм, правил, вимог щодо якості продукції та інших нормативно-правових актів, що регулюють здійснення господарської діяльності, голова фермерського господарства несе відповідальність, передбачену законом. Звертаючись до суду із такою вимогою, позивачі не надали жодного доказу, щодо порушення [PERSON] , як головою Фермерського господарства «Весна» податкової дисципліни. Несплата до Державного бюджету України податків Фермерським господарством «Весна» не порушує будь-які права позивачів за захистом яких вони звернулися до суду, вимога позивачів суперечить частині 1 статті 4 ЦПК України, відповідно до якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті статті 141 частини 1 пункту 1, частини 6 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач [PERSON] , якому повністю відмовлено в задоволенні позову є особою звільненою від сплати судового збору, суд дійшов висновку про віднесення судових витрат щодо цього позивача за рахунок держави. У відповідності до приписів пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України сплачений [PERSON] судовий збір у зв`язку із відмовою у задоволенні позову покладається на позивача - [PERSON] .

Outcome: dismissed