Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивачка, [PERSON], 27 вересня 2017 року звернулася до суду з даним позовом в якому зазначає, що вона тривалий час з 04.04.1988р. по 21.09.2009 року перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПРАТ «ЦГЗК»). Наказом по підприємству № 160к-1217 від 21.09.2009 року Позивачка була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Зазначає, що у серпні 2017 року вона дізналася, що при звільненні у звязку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років та була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені. Уточнивши позовні вимоги просила стягнути з відповідача невиплачену вихідну допомогу у розмірі 5 077,44 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.09.2009 року по 21.09.2012 року у розмірі 59 286 грн. Ухвалою від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі з призначенням до відкритого судового засідання. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому послався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала посилаючись на письмові заперечення в яких зазначено, що Колективним договором на 2007-2008 роки (діючим на момент звільнення Позивачки у 2009 році) дійсно передбачена наступна гарантія: Виплачувати протягом I півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника. Здійснювати таку виплату за умови, якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років). Зазначає, що, оскільки, позивачка звільнилася з підприємства ПРАТ «ЦГЗК» у 2009 році, а на момент звільнення не досяла встановленого пенсійного віку для жінок - 55 років, вік останньої на момент звільнення становив 49 років, виплати позивачці при звільненні не було проведено на законних підставах. Крім того зазначив, що позивач звільнився із підприємства 21.09.2009 року, тому передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду строк сплинув. Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з такого. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах у наступні періоди часу: 04.04.1988р. по 21.09.2009р. працювала машиністом конвеєру збагачувальної фабрики. 21.09.2009 року Позивачка була звільнена за ст.38 КЗпП України у зв'язку із виходом на пенсію, про що свідчить запис в трудовій книжці позивачки, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 1177 від 21.08.2017 року, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням 2009 року склала: 1 692,48 грн., середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 9 грн. 84 коп. Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором ВАТ «ЦГЗК» та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (далі Колективний договір) встановлено зобов'язання підприємства відповідача Виплачувати протягом I півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника. Здійснювати таку виплату за умови, якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років). Положення Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Угода), яка була чинною на день звільнення позивачки, й положення, якої, згідно роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 13.07.2017 року № 03/250 поширюються на ПРАТ «ЦГЗК». Встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Відповідно до п.6.1 Угоди, встановлено, виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивачки із підприємства відповідача різняться, так, Угодою передбачено виплачувати працівникам при виході на пенсію одноразову допомогу в залежності від відпрацьованого стажу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Угоди, оскільки, встановлює вікові обмеження у виплаті вихідної допомоги. У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме п. 6.1. Угоди Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр., виконання якої є обов'язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рр. в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. Як встановлено у судовому засіданні, що Позивачка безперервно відпрацювала на підприємстві відповідача 21 років 5 місяців 5 днів та була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на Позивачку розповсюджується дія п.6.1 Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, що становить 5 077,44 грн. Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо не віднесення одноразової допомоги при звільненні на пенсію до заробітної плати, оскільки це є «іншою заохочувальною виплатою» відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці»до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Враховуючи принцип розумності та справедливості, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, також, підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відносно [PERSON] відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які належать працівникові при звільненні. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними, є такі юридичне значимі обставини як невиплата належних працівникові при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку, а також відсутність спору про розмір виплат (представник відповідача в судовому засіданні не наводив жодного контрагрументу щодо розміру виплат). Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 61-458 св 17, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Таким чином, станом на день звільнення позивачки з підприємства 21.09.2009 року відповідач ПРАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме, не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію, передбачену Галузевою угодою, у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно наданого Позивачкою розрахунку середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у вигляді одноразової допомоги за період з 21.09.2009 року по 21.09.2012 року становить 59 286 грн. виходячи з такого : У зв'язку з тим, що підприємство ПРАТ «ЦГЗК» у довідці № 1177 від 21.08.2017 року повідомив Позивачку про те, що «так як на підприємстві облік робочого часу проводиться в годинах, розрахована середньгодинна та середньомісячна заробітна плата» тому Позивачкою надано до суду розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги виходячи з розміру середньогодинної заробітної плати. Суд вважає розрахунок таким, що відповідатиме пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМ України від 8 лютого 1995 p. N100. Згідно пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньогодинного заробітку на число робочих годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньогодинна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих годин за цей період. Відповідно до змісту довідки № 1177 від 21.08.2017 року. середньогодинна заробітна плата Позивачки за два останні місяці перед звільненням становить 9 грн. 84 коп. Розрахунок здійснено за період часу з 21 вересня 2009 року по 21 вересня 2012 року і кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за вказаний період становить 6 025 робочих годин, в тому числі: У 2009 році - 591 робоча година, а саме: вересень - 64; жовтень - 176; листопад - 168; грудень - 183; У 2010 році - 2004 робочі години; У 2011 році - 1996 робочих годин; У 2012 році - 1434 робочі години, а саме: січень - 159; лютий - 168, березень - 167; квітень - 159, травень - 159; червень - 151; липень - 176; серпень - 175, вересень - 120. Таким чином, розмір середнього заробітку затримки розрахунку з 21.09.200р. по 21.09.2012р. становить - 59 286 грн., згідно розрахунку: 9,84 грн. * 6 025 роб. год. = 59 286 грн. де: 9,84грн. - розмір середньогодинної заробітної плати; 6 025 робочі години (з 21.09.2009р. по 21.09.2012р.) термін часу затримки розрахунку при звільненні, за котрий стягується середній заробіток. Так, згідно зі статтею 117 КЗпП України, при відсутності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільненні, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного для після пред'явлення ним роботодавцем вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд,що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до ст. 233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки позивачка дізналася про порушене право в 2017 році, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивачка раніше ніж за три місяця до звернення до суду знала про порушене його право. Окрім того, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннямистатей1,12Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачці у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивачки про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Позивачка відповідно дост.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved