Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

Позивачка 14.03.2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона - [PERSON] зареєстрована та проживає з 29.07.1992 року за адресою [ADDRESS] . Зазначена квартира належить їй та [PERSON] на праві приватної власності у рівних частках. 17.12.2018 року [PERSON] передала безоплатно (подарувала) у власність [PERSON] 1/2 вказаної квартири, таким чином позивачка стала єдиним повноправним власником спірної квартири. Посилалась на те, що [PERSON] з 18.01.2011 року мешкає за іншою адресою, з моменту добровільного залишення житлового приміщення спірної квартири відповідачка по даний час у ній не з`являється та особистих речей у ній не має. Позивачка посилалась на те, що реєстрації відповідача у квартирі позбавляє її як власника спірного житла можливості вільно розпоряджатись майном. Вона вимушена нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг із розрахунку на зареєстрованого у житловому приміщення відповідача. За викладених обставин звернулась до суду з дійсним позовом. До суду 26.03.2019 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідачки, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 12.09.2002 року за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.03.2019 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні. В підготовче судове засідання 13.05.19 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 13.05.2019 року підготовче провадження у справі було закінчено та справу призначено до розгляду по суті на 26.06.2019 року. 25.06.2019 року від представника позивача надійшла до суду заяву, згідно якої просив долучити до матеріалів справи оригінал заяви [PERSON] від 17.01.2019 року, яка була завірена в посольстві України в Австралії, згідно якої позовні вимоги визнала та просили справу розглянути за їх відсутності. 26.06.2019р. розгляд справи був відкладений на 06.09.2019р. у зв`язку з неявкою сторін. У судове засідання 26.06.2019 року позивач та її представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представника позивача до суду подав заяву про слухання справи за її відсутності, зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Згідно заяви від 17.01.2019 року [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову та визначала його. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в звязку з чим є підстави для ухвалення судового рішення по справі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 09.09.2019 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як убачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.07.1996 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, квартира за адресою [ADDRESS] , належала у рівних частках на праві власності [PERSON] та [PERSON] . За договором дарування від 17.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Малицькою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1124, [PERSON] від імені [PERSON] подарувала 1/2 частини квартири [PERSON] . Право власності на вказану частину квартири було зареєстровано за позивачем, про що свідчить витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2018 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Із урахуванням викладеного та зважаючи на визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивачки створює їй перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідач відсутній за даним місцем реєстрації понад один рік, ніяких речей відповідача в квартирі не міститься, з огляду на викладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Між тим, вимог до Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ Державної міграційної служби України позивачкою фактично не заявлено, та не надано доказів щодо існування порушених прав позивача із боку відповідача - Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ Державної міграційної служби України. Оскільки питання щодо стягнення судових витрат позивачем не заявлялось, тому його вирішення судом не здійснювалось.

Outcome: partial