Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просять визнати за ними право власності за набувальною давністю на 1/25 частки за кожною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилаються на те, що [PERSON] є власником 21/25 часток вказаного будинку, [PERSON] є власником 2/25 частки вказаного будинку, а інші 2/25 частки на праві власності належать [PERSON] . [PERSON] у спірному будинку не проживає з 2009 року, нерухомістю не цікавиться, оскільки після повернення зі строкової служби в армії він відразу виїхав на постійне місце проживання до Польщі. Будь-яких стосунків із позивачами не підтримує, не бажає спілкуватись із сім`єю, участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг не приймає, поточний та капітальний ремонт не здійснює і ніяких дій щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому часткою будинку не вчиняє. Позивачі відкрито користуються будинком в цілому з моменту його придбання і по теперішній час. Власними силами утримують будинок, в тому числі і чужу частку нерухомого майна, оскільки вона не виділена в натурі в становить складову частину всієї речі. Вважають, що набули право власності на спірні 2/25 частки спільної нерухомості, оскільки добросовісно заволоділи чужим нерухомим майном і безперервно та відкрито користуються ним більше 10 років, тому просять суд здійснити захист їх порушених прав в цій частині шляхом визнання за ним права власності за набувальною давністю на частку об`єкта нерухомості. Представник позивачів адвокат Салій О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Зазначила, що позивачі спірним домоволодінням з 2009 року заволоділи добросовісно і продовжують відкрито, безперервно володіти, що відповідно до ст.344 ЦК України є підставою для визнання їх права на це майно за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в свій час вона оформила частину будинку на дітей в рівних частках. Син [PERSON] не допомагає у догляді за будинком. У 2009 році останній повернувся з армії, повідомив, що за будинком він доглядати не буде. З 2010 року вона його не бачила, їй відомо, що він поїхав за кордон, але де саме він, їй невідомо. Він ніколи не бачив свою племінницю - дочку [PERSON] . Коли [PERSON] проживав в будинку, то займав частину будинку до якої був окремий вхід, створені всі умови для його окремого проживання. Зараз цього входу немає, бо через наявність ще одних вхідних дверей в будинку було дуже холодно. У [PERSON] і зараз є своя кімната в будинку, там є ліжко та шафа, цю кімнату вони не переобладнували. На даний час в будинку постійно проживають вона та її дочка з онукою. Вони самостійно намагаються утримувати будинок в цілому, здійснюють ремонт та поліпшують його умови, але із-за відсутності відповідача та його дозволу не можуть отримати субсидію або «теплий кредит» на реконструкцію системи газоопалення та теплопостачання. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Представник відповідача Ніжинської міської ради Чернігівської області та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Своїм правом на подання відзиву на позов відповідачі у визначений строк відповідно до положень ЦПК України не скористалися. Тому, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою позивачки [PERSON] . Відповідача [PERSON] останній раз бачила, коли йому було 6 років. Їй відомо, що він знаходиться закордоном, додому не приїжджає. Позивачі самостійно утримують будинок, здійснюють ремонтні роботі, від нього допомоги на ремонт будинку не надходить. На дні народження [PERSON] не з`являється, не вітає позивачів. Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] не можуть оформити субсидію, через те, що частка будинку належить [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є колишньою колегою [PERSON] по роботі. Їй відомо, що [PERSON] проживає з дочкою [PERSON] . Їй тяжко доглядати за будинком, утримувати його. Коли вони хотіли оформити субсидію, вони не могли знайти [PERSON] для її оформлення. Вона не бачила [PERSON] з 2009-2010 року. Зі святами останній не вітає, на зв`язок він не виходить. У будинку позивачів вона буває часто, вони займають майже всі кімнати в будинку. Чи проживає хтось в кімнаті [PERSON] вона не може сказати, оскільки вона не знає, чиї речі там знаходяться. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є рідною сестрою [PERSON] . Позивачі самі здійснюють догляд за будинком. Після смерті чоловіка [PERSON] , її свекор придбав будинок, вона відписала певні частки дітям [PERSON] та [PERSON] . Останній повернувшись з армії в 2010 році, повідомив, що їде закордон на заробітки. [PERSON] намагалась його знайти, але він не виходить на зв`язок. З 2010 року вона нічого не знає про нього. В кімнаті, де проживав [PERSON] зробили ванну кімнату. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом позивачів, останні самостійно роблять ремонт в будинку. [PERSON] він ніколи не бачив, не знає, чи жив він у них. Йому відомо, що [PERSON] проводжали до армії, де останній зараз, йому невідомо. Останні 10 років він його не бачив. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1,2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу будинку від 22.11.1999 №2-1543, [PERSON] був придбаний будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.14, 15). Згідно договору дарування від 17.01.2007 №2560 та відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно по 1/25 частки будинку за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] та [PERSON] , договору дарування від 15.01.2008 №98 та відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно по 1/25 частки будинку за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] та [PERSON] (а.с.16-19). Відповідно до довідки КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради від 01.07.2020 №403 та технічного паспорту, 21/25 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON] та по 2/25 [PERSON] та [PERSON] (а.с.13, 20-23). Згідно Довідки №1270 від 20.06.2020 та домової книги, за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] зареєстровані син [PERSON] , донька [PERSON] та онука [PERSON] (а.с.24-28). Споживачами та платниками комунальних послуг за адресою [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №389/2946/16 (провадження №61-6016св20). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 11.03.2021 у справі № 552/1033/20 (провадження № 61-12820св20). Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі ст.344 ЦК України. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що з 2009 року позивачі достовірно знають, що 2/25 частки домоволодіння, право власності на яке за набувальною давністю вони просять визнати, їм не належать на праві власності, тобто на початковий момент заволодіння усім будинком позивачі знали про неправомірність заволодіння ними 2/25 частками будинку, оскільки вказана частка відповідно до договорів дарування від 17.01.2007 та 15.01.2008 належить [PERSON] . Відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачами права власності на 1/25 (кожному) частки житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю, оскільки позивачі не є добросовісними набувачами, а відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України. Посилання позивачів на те, що відповідач з 2009 року у спірному будинку не проживає, нерухомістю не цікавиться, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, поточний та капітальний ремонт будинку не здійснює і ніяких дій щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому часткою будинку не вчиняє, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не передбачені ст.344 ЦК України в якості підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed