Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2017 року, а також договору купівлі-продажу від 13 грудня 2017 року належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є колишнім власником вказаного будинку, який на даний час зареєстрований в будинку, однак не проживає у ньому. На прохання позивачів знятися з реєстрації в будинку відповідач не реагує. Позивачі просять суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування вищезазначеним житловим будинком, і зняти його з реєстрації. Позивачі завчасно надали суду письмові заяви, якими просять суд розглянути справу без їх участі. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, надали згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася по невідомим суду обставинам. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Факт належності позивачам вищезазначеного житлового будинку підтверджується копіями договорів купівлі-продажу житлового будинку від 09 грудня 2017 року та від 13 грудня 2017 року, а також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 грудня 2017 року та від 13 грудня 2017 року. Згідно довідки квартального комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 22 січня 2018 року позивачі є власниками вищезазначеного житлового будинку, в якому зареєстрований [PERSON], який в будинку не проживає. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У ч.2 ст.405 ЦК України зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, позивачі є власниками зазначеного будинку і реєстрація відповідача в ній дійсно створює їм перешкоди у користування будинком. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, встановленою. Позовні вимоги в частині примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки сам по собі факт визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком зобов'язує належні органи зняти його з реєстрації. Оскільки позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, задоволені, понесені позивачами судові витрати по справі в розмірі 704,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial