Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , яка була надана у користування її чоловіку [PERSON] на підставі службового посвідчення, в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даною квартирою, утримує її у придатному для проживання стані, сплачує комунальні послуги, провела газопостачання. Позивачка у судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився направив до суду відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у його відсутності, у задоволені позову просив відмовити в повному обсязі. У відзиві представник відповідача посилається на відсутність доказів добросовісності заволодіння спірною квартирою, оскільки відповідно до п. 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою РМУРСР від 04.02.1988 р. №37 єдиною підставою для вселення в надане службове приміщення є спеціальний ордер. Також позивачкою не доведена безперервність володіння спірною квартирою протягом встановленого законом строку. 26.02.2019 р. на підставі клопотання позивачки було замінено неналежного відповідача ПАТ «Одесагаз» належним відповідачем - Ренійською міською радою. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія службового посвідчення № 6 від 10.10.1996 р. про надання [PERSON] на період роботи майстром УЕГГ квартири [ADDRESS] ; копія рішення суду про визнання [PERSON] таким що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] ; копія свідоцтва про народження [PERSON] , мати - [PERSON] , батько - [PERSON] ; довідка про реєстрацію місця проживання [PERSON] ; витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання [PERSON] ; копія свідоцтва про зміну прізвища з « [PERSON] » та « [PERSON] » від 30.01.2018 р.; відповідь ВАТ «Одесагаз» № 21/17 на звернення [PERSON] ; витяг з рішення № 276 виконавчого комітету Ренійської міської ради від 01.10.2008 р. про відмову [PERSON] у знятті статуту «службова» з квартири [ADDRESS] , оскільки квартира є власністю УЕГГ; звернення [PERSON] до Ренійської міської ради та УЕГГ; повідомлення УЕГГ [PERSON] про звільнення службової квартири у зв`язку з звільненням; копія квитанцій за оплату комунальних послуг, платник - [PERSON] ; архівна копія рішення 15-ї сесії ХХІІІ скликання від 08.09.2000 р. № 311 Ренійської міської ради «Про надання згоди на прийняття в комунальну власність громади житлового фонду Ренійського торгового порту», в тому числі і будинок [ADDRESS] ; акт прийому передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність по [ADDRESS] . Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [PERSON] з 19.08.1992 р. працював на посаді майстра УЕГГ та на підставі службового посвідчення [NUMBER] від 10.10.1996 р. вселився разом із своєю родиною у складі дружини [PERSON] та доньки [PERSON] до квартири [ADDRESS] . 05.07.2001 р. [PERSON] звільнився за власним бажанням, наказ № 45л від 04.07.2001 р., та в той же день [PERSON] було направлено повідомлення про звільнення квартири на підставі ст.ст. 118-126 ЖК УРСР. 21.08.2001 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, 30.01.2018 р. позивачка змінила прізвище « [PERSON] » на прізвище - « [PERSON] ». Позивачкою надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг з обслуговування квартири [ADDRESS] за період 2011, 2012, 2015 та 2016 р.р., в якості доказу утримання квартири. Також, судом встановлено, що позивачка у 2008 р. та 2012 роках зверталась до ВАТ «Одесагаз» та Ренійської міської ради з заявою про зняття з квартири [ADDRESS] «службова». Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до приписів ст. 328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майно протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК). Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»). В обґрунтування добросовісності володіння майном позивачка посилається на службове посвідчення [NUMBER] від 10.10.1996 р., яке було видано її чоловіку про надання йому з родиною, яка складалась з дружини - [PERSON] та доньки - [PERSON] , квартири [ADDRESS] . Однак, відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР (ч. 1 ст. 121 ЖКУРСР). Пунктом 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою РМУРСР від 04.02.1988 р. № 37, передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток N 2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. При вселенні в надане службове жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації (п. 23 Положення).Згідно п 26 Положення, на підставі спеціального ордера (пункт 21 Положення) між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер укладається договір найму службового жилого приміщення. З позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається, що позивачці видавався ордер (для вселення), а також, що з позивачкою укладався договір найму службового жилого приміщення. Крім того, з службового ордеру № 6 від 10.10.1996 р. вбачається, що [PERSON] було виділено квартиру [ADDRESS] на період його роботи на посаді майстра УЕГГ. Згідно матеріалів справи [PERSON] звільнився за власним бажанням (наказ № 45л від 04.07.2001 р.), у зв`язку з чим настають наслідки передбачені ст. 124 ЖКУРСР, а саме, якщо робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. 05.07.2001 р. у зв`язку із звільненням [PERSON] за власним бажанням йому було направлено повідомлення з вимогою про звільнення службової квартири (вих.. № 40 від 05.07.2001 р.). Такі самі роз`яснення отримала і позивачка на свої звернення до ВАТ «Одесагаз» з вимогою про зняття з квартири статусу «службова». Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка знала та розуміла, що вона не є добросовісним володільцем спірної квартири, оскільки відповідно до ст. 124 ЖКУРСР повинна була звільнити службову квартиру у 2001 р., проживши в квартирі п`ять років, що є недостатнім для визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування відкритості та безперервності володіння спірною квартирою з моменту її вселення, тобто з 1996 р. і до 2018 р., позивачка посилається на укладання договорів комунальних послуг, сплату комунальних платежів, звернення до уповноважених органів з приводу приватизації, однак суд вважає, що всі ці докази є лише доказами відкритості володіння спірною квартирою, оскільки відповідні звернення та квитанції про оплату комунальних платежів надані за певні роки, а не за весь час володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: dismissed