Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім неї, зареєстрована також відповідачка [PERSON] , яка протягом тривалого часу, а саме з 2014 року в ньому не проживає. Вона, як власниця будинку, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідачки в будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлявся належним чином, судовою повісткою, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи викладене, справу зі згоди представника позивачки, розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] , що вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №59761 від 19.02.2003 року (а.с. 7), копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2003 року (а.с. 8), копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с. 9-11), рішення 13/154 від 16.06.2008 року про перейменування вулиць [ADDRESS] якого [ADDRESS] . У вказаному будинку крім позивачки, зареєстрована також відповідачка, що вбачається з довідки сільської ради та акту обстеження матеріально - побутових умов проживання (а.с.12,13). Згідно акту обстеження матеріально побутових умов проживання від 02.07.2019 року (а.с. 12) відповідачка [PERSON] понад п`ять років в будинку, належному позивачці, не проживає, однак зареєстрована. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка [PERSON] це колишня невістка позивачки. Шлюб між нею та сином позивачки розірваний в січня 2014 року та з того часу в належному позивачці будинку не проживає. Наведене також вбачається із копії рішення суду (а.с. 5). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321\~ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З вищевикладеного вбачається, що відповідачка у належному позивачці будинку більше п`яти років не проживає. Позивачка [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідачки у її домоволодінні. Враховуючи те, що відповідачка протягом тривалого часу в спірному будинку не проживає, не відносяться до членів сім`ї позивачки, спільного господарства з позивачкою не веде, то суд приходить до висновку, що відповідачка втратила право користування спірним житловим будинком, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 316, 318, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 3 СК України,

Outcome: approved