Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право постійного проживання та користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та право на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] за відсутності ордера на вказане житлове приміщення. В обґрунтування позову заначили, що вони є рідними синами [PERSON] та [PERSON] . Були зареєстровані та фактично проживали разом з батьками в м.Житомирі за адресою [ADDRESS] . [INFO] померла мати позивачів - [PERSON] , [INFO] помер і батько - [PERSON] . При реалізації своїх прав на спадщину після смерті батьків Позивачам стало відомо, що квартира в якій вони проживали весь час не була власністю батьків, крім того їм стало відомо про обставини вселення в дану квартиру батьків та рішення суду про їх виселення. Таким чином позивачі переконані, що захистити свої права можуть лише у судовому порядку. Ухвалою суду від 15.04.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника Житомирської міської ради. Проти задоволення позову заперечує. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за його відсутності. При прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачі - [PERSON] та [PERSON] рідними синами [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Позивачі зареєстровані та фактично проживали разом з батьками в м.Житомирі за адресою [ADDRESS] . [INFO] померла мати позивачів - [PERSON] (а.с.11). [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] (а.с. 12). Після смерті батьків у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та фактично проживають лише позивачі, що підтверджує довідка ТОВ «УК «Полісся». Вище зазначена квартира була надана для проживання [PERSON] , що підвереджує довідка КВЖРЕП№16. Мати позивачів доглядала за наймачем та відповідно до договору піднайму житла від 10.08.1983 року разом з чоловіком - [PERSON] заселились у вказану квартиру. (а.с. 15) [PERSON] померла [INFO] все своє майно заповіла матері позивачів - [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про смерть та заповіту (а.с. 16, 17) 28.11.1986 року рішенням народного Корольовського районного суду м.Житомира позов виконавчого комітету про виселення родини [PERSON] був задоволений (а.с. 65-70). Так відповідно до письмових відповідей виконавчого комітету ЖМР від 10.08.1987 року, 26.10.1987 року питання надання родині у користування цієї квартири вирішувалось. Крім того на захист прав родини став і Виконавчий комітет обласної ради, що також підтверджується листом від 17.08.1988 року. 21 лютого 1989 року ухвалою народного Корольовського районного суду м.Житомира виконання рішення суду про виселення родини з квартири було відстрочено до моменту надання родині іншого житла. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що родина [PERSON] продовжувала проживати у вище вказаній квартирі перебуваючи на квартирному обліку. Вище вказане також підтверджується відповіддю виконавчого комітету ЖМР від 04.03.2019 року. Відповідно до даних виконкому родина [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 20.05.1982 року в загальній черзі, що підтверджується документально. Відповідно до частин 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] набули право користування цією квартирою, а тому мають право на визнання за ними права користування квартирою [ADDRESS] . Що стосується питання про визнання за позивачами права на приватизацію квартири слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 2 Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі мають право на отримання у приватну власність займаної ними квартири [ADDRESS] шляхом її приватизації, а відмова відповідача у реалізації ними такого права є такою, що суперечить Конституції України, Житловому і Цивільному кодексу України та нормам Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду''. Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир громадянам у приватну власність в порядку приватизації житлового господарства при здійсненні процедури передачі приватизації керується, зокрема, ''Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень гуртожитках у власність громадян'', затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачам їхньої квартири у приватну власність. Житловим кодексом України та іншими актами законодавства не передбачено процедури повторної видачі ордера наймачеві житлового приміщення, з якими у подальшому переукладався договір найму на підставі рішення виконкому відповідної ради. Суд зауважує, що Конституція України за юридичною силою є найвищим нормативно-правовим актом, норми якої є нормами прямої дії. Чинний Житловий кодекс та Цивільний кодекс України, якими гарантовано право громадянам на приватизацію їхніх квартир, є другими за юридичною силою нормативно-правовими актами після Конституції. Закон України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' є третім за юридичною силою в ієрархії нормативно-правових актів, яким також гарантовано позивачам право на отримання у власність шляхом приватизації належної їм квартири. Натомість, ''Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян'', затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396, є найнижчим за юридичною силою актом у серед правових актів даного інституту правовідносин. Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Оскільки позивачами у позовній заяві вказана, що вони не планують стягувати з відповідача, суд понесені позивачами витрати зі сплати судового збору з відповідача не стягує.

Outcome: approved