Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому зазначили, що між ними та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого відповідач мала за рахунок фінансування з боку позивачів здійснити будівництво зупинки транспортних засобів нежитлове приміщення, яке складається з диспетчерської з пасажирських перевезень з кафе, оформити право власності на закінчений будівництвом обєкт та безоплатно переоформити право власності на такий обєкт на користь позивачів у відповідних частках. Натомість відповідач не виконала свого обовязку з переоформлення права власності на позивачів на такий обєкт і на теперішній час на дане майно накладений арешт державним виконавцем задля звернення стягнення на нього з метою виконання зобовязань відповідача перед ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ». Тож у позові позивачі просять зняти арешт та заборону відчуження, які накладені постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Черкаси [PERSON]С від 22.08.2017р., з нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення по вул. Митницька, буд.7/2, м. Черкаси, яке складається з диспетчерської з пасажирських перевезень з кафе під літерою «А-1», навіс «Б», - та визнати за ними право спільної часткової власності на даний обєкт нерухомого майна в наступних частках: [PERSON] - 3/10, [PERSON] - 1/10, [PERSON] - 3/10, [PERSON] - 3/10. Відповідач ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» надав заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачі не набули права власності на спірне майно, а тому таке право не підлягає захисту. Зазначив, що договір про спільну діяльність не містить істотних умов, що є обовязковими для подібного виду договорів, зокрема, щодо строку виконання відповідачем свого обовязку з переоформлення права власності. Також в запереченнях відповідач зауважив, що між сторонами не укладалось договору про фактичний розподіл будівлі після закінчення будівництва, а відтак не настали обовязкові обставини, що є передумовою набуття позивачами права власності. Тож відповідач просив відмовити у позові. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надала. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник [PERSON] [PERSON] пояснив, що [PERSON] не має заперечень проти позову і вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Представник ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» - [PERSON] заперечив проти позову з підстав, викладених у запереченнях і просив відмовити у позові повністю. Представник Центрального ВДВС м. Черкаси державний виконавець Расторгуєв С.С. пояснив, що при вирішенні спору покладається на думку суду. Заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 20.05.2009р. між позивачами та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого сторони зобовязувались шляхом об'єднання фінансів, майна та зусиль спільно діяти в сфері будівництва будівлі зупинки транспортних засобів загального користування, виконуючих автопасажирські перевезення міжміського сполучення автобусами особливо малого класу за адресою м. Черкаси, на перехресті бул. Шевченка та вул. Піонерській, яка взята в оренду [PERSON] на підставі рішення Черкаської міської ради №8-956 від 28.12.2005р. (договір оренди земельної ділянки від 06.04.2006р.) /а.с.7-8/. Умовами договору про спільну діяльність передбачено, що результатом спільною діяльності має бути побудована будівля зупинки транспортних засобів, яка буде розподілена шляхом відшкодування [PERSON] її внеску у сумі 50000грн, яка у свою чергу має оформити право власності на новостворене майно та переоформити його на позивачів наступним чином: [PERSON] 30%, [PERSON] 10%, [PERSON] 30%, [PERSON] 30% (розділ 6 договору). Фактичний розподіл будівлі здійснюється шляхом укладання договору про розподіл будівлі між позивачами. Термін дії договору про спільну діяльність визначений моментом настання події закінчення будівництва та реєстрації будівлі з визначенням часток позивачів (п.8.1 договору). Рішенням Черкаської міської ради від 24.03.2006р. №9-357 [PERSON] надано в оренду на 49 років (без права передачі в суборенду) земельну ділянку площею 280кв.м по вул. Піонерській біля перехрестя з бул. Шевченка під тимчасову проміжну зупинку транспортних засобів загального користування, виконуючих автопасажирські перевезення міжміського сполучення автобусами особливо малого класу /а.с.9/. Під час будівництва даної будівлі зупинки транспортних засобів загального користування було допущено відступлення від розмірів приміщення у сторону зменшення, внаслідок чого [PERSON] було відмовлено у прийнятті рішення про визнання права власності, оскільки зведена будівля є самочинним будівництвом. Внаслідок цього [PERSON], діючи як фізична особа-підприємець, звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом про визнання права власності на самочинне збудоване майно. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.09.2010р. за ФОП [PERSON] визнано право власності на одноповерхове нежитлове приміщення, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Піонерській біля перехрестя з бульваром Шевченка у м. Черкаси, загальною площею 33,4кв.м. /а.с.86-87/. 25.12.2012р. [PERSON] було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації даного обєкту будівництва диспетчерської з пасажирських перевезень з кафе літ. «А-1» та навісу літ. «Б» в м. Черкаси /а.с.10-11/. Відповідно до технічного паспорту /а.с.12-15/ та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.16-17/ зазначений обєкт в подальшому зареєстрований як нежитлове приміщення за адресою: вул. Піонерська, буд.7/2, м. Черкаси, - і складається з наступних частин: диспетчерська з пасажирських перевезень з кафе літ. «А-1», навіс літ. «Б» (далі спірне майно). Первинна державна реєстрація права власності на спірне майно відбулася 30.08.2014р. 09.12.2013р. Черкаський районний суд Черкаської області видав виконавчий лист на виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» боргу в сумі 191243,19грн. Внаслідок примусового виконання такого виконавчого листа, 22.08.2017р. державним виконавцем Расторгуєвим С.С. було складено постанову про опис та арешт спірного майна /а.с.18-19/ з метою звернення на нього стягнення задля забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» (правонаступник ТОВ «УніКредит Лізинг»). Враховуючи, що свої зобовязання за договором про спільну діяльність від 20.05.2009р. позивачі виконали, але право власності на спірне майно їм до теперішнього часу не передано, то вони звернулись до суду з зазначеним позовом. Тож спір виник відносин щодо права власності і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК. Натомість зі змісту ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес лише таким способом, що встановлений договором або законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, які визначені у главі 24 ЦК, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Положення даної статті кореспондуються зі змістом ч.1 ст.59 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII), де передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Виходячи зі змісту ст.ст.15, 392 ЦК та ст.59 Закону №1404-VIII потреба в такому способі захисту права власності, як визнання права, виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Тобто метою подання такого позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналіз вищезазначених норм свідчить, що з позовом про визнання права власності до суду може звернутись лише власник майна, який набув право власності у спосіб, передбачений законом, але його право не визнається іншими особами або оспорюється. У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово наголошував, що спосіб захисту, передбачений ст.392 ЦК, не породжує, а підтверджує наявне у позивача права власності, набуте раніше на законних підставах (постанови ВСУ від 06.07.2016р. №3-576гс16, від 27.01.2016р. №6-1912цс15). В постанові від 13.04.2016р. №6-160цс16 ВСУ виклав правову позицію, якою розяснив, що захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК. Натомість, відповідно до статті 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки між позивачем та відповідачем спір відсутній, а тому відповідно до положень статей 15, 16 ЦК немає підстав для захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому статтею 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У зв'язку з цим, суд розглядає позовні вимоги лише в контексті наявності у позивачів права власності на спірне майно та можливості і необхідності судового захисту цього права. Разом з тим, за договором про спільну діяльність позивачі мають право на набуття права власності на спірне майно після його набуття відповідачем у звязку із закінченням будівництва, тобто виникненням у відповідача права власності на спірне майно внаслідок завершення його створення у порядку, встановленому законом. Натомість, відповідач [PERSON] набула право власності на спірне майно на підставі судового рішення, що свідчить про наявність невизначеності правовідносин при закінченні будівництва спірного майна, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості зареєструвати право власності на спірне майно в порядку, передбаченому договором про спільну діяльність, а відтак і змінилися умови і підстави набуття позивачами права власності на спірне майно. Передумовою виникнення у позивачів права власності на спірне майно є укладання між учасниками договору про спільну діяльність договору про порядок розподілу часток у праві власності, оскільки такий правочин обумовлюється необхідністю вирішення питань участі співзасновників у створенні обєкта будівництва. Натомість відповідного договору між сторонами не укладалось. Варто звернути увагу, що підставою для набуття права власності позивачі зазначили наявність фактичного порушення [PERSON] свого обовязку із здійснення переоформлення права власності на спірне майно на користь позивачів, тобто порушення зобовязання, передбаченого договором про спільну діяльність від 20.05.2009р.. Натомість, умовами даного договору не передбачено набуття позивачами права власності на спірне майно у разі порушення [PERSON] своїх зобовязань за цим договором. Разом з тим, звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права (правова позиція, викладена ВСУ у постанові від 23.12.2014р. №3-191гс14). За таких обставин, враховуючи, що між позивачами та [PERSON] не укладалось ніяких правочинів з приводу встановлення порядку поділу спірного майна та переходу права власності і позивачі так і не набули такого права в порядку, передбаченому законом або договором про спільну діяльність, то відсутні і правові підстави для застосування судового захисту права позивачів у спосіб, передбачений ст.392 ЦК. За таких обставин позов не підлягає до задоволення. На підставі ст.88 ЦПК судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають. Беручи до уваги, що під час розгляду справи судом застосовувались заходи забезпечення позову, то на підставі ч.6 ст.154 ЦПК такі заходи підлягають до скасування після набрання даним рішенням суду законної сили. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed