Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Галицької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий\~будинок з\~господарськими будівлями\~та спорудами. Позов мотивували тим, що житловий будинок по [ADDRESS] являється колгоспним двором, головою якого була [PERSON] , на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого виконкомом Ніжинської районної Ради народних депутатів 22.02.1990 року. Станом на 15.04.1991 року у вказаному домоволодінні мешкали та були прописані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , і які були членами колгоспного двору та мали по 1/3 частині вищезазначеного житлового будинку. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася із 1/3 частини житлового будинку з господарськими. Спадкоємцем першої черги після її смерті був її син [PERSON] . Оскільки на день смерті він був прописаний та проживав разом з померлою, то він фактично прийняв спадщину після смерті матері, а отже успадкував 1/3 частку вищезазначеного будинку та став власником 2/3 частини вищезазначеного будинку. [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після його смерті прийняла у встановленому законом порядку, тобто подала протягом 6-ти місяців після смерті спадкодавця заяву про прийняття спадщини його дочка, [PERSON] 09 квітня 2020 року. [PERSON] , звернулася до Другої Чернігівської державної нотаріальної контори з метою отримати свідоцтво про право на спадщину та отримала відмову. Оскільки станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] була прописана в будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] , то згідно чинного законодавства [PERSON] має право на 1/3 частку вищевказаного житлового будинку, як член колгоспного двору. Реєстраційною службою Ніжинського міськрайонного управління юстиції було відмовлено, в усній формі, у реєстрації права власності на 1/3 частину житлового будинку, як за членом колгоспного двору. Просили суд\~визнати за[PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] та за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] , як члена колгоспного двору. Позивачі в підготовче засідання не з`явилися, на адресу суду подали заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач, в особі сільського голови в підготовче засідання не з`явився та на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та просив задовольнити позов. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. ч. 3-4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч.3 ст.211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно довідки виконкому Галицької сільської\~ради Ніжинського\~району Чернігівської\~області №\~03-23/83\~від 06.02.2020\~станом на\~15.04.1991\~року в\~домоволодінні розташованому\~за адресою\~ [ADDRESS] \~мешкали та\~були прописані:\~ [PERSON] -\~померла [INFO] ;\~ [PERSON] -\~помер [INFO] ;\~ [PERSON] -\~1938\~року народження. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися всі особи, що мешкали та були прописані в домоволодінні розташованому за адресою [ADDRESS] . Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що\~при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. Таким чином право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по 1/3 частці кожного. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 [PERSON] належало право власності на 1/3 частину майна у колгоспному дворі, як його члену, що не втратив право на частку в його майні. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Отже, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася із 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був її син [PERSON] , оскільки на день смерті він був прописаний та проживав разом з померлою то він фактично прийняв спадщину після смерті матері. Отже, [PERSON] успадкував 1/3 частку вищезазначеного будинку. Таким чином, [PERSON] став власником 2/3 частини вищезазначеного будинку. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла у встановленому законом порядку, тобто подала протягом 6-ти місяців після смерті спадкодавця заяву про прийняття спадщини його дочка, [PERSON] . 09 квітня 2020 року [PERSON] , звернулася до Другої Чернігівської державної нотаріальної контори з метою отримати свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . 09 квітня 2020 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Гавриляко Валентинi Іванівні було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд розташованого за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, як його єдина дочка. Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ч.1\~ст.1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі по 840 грн. 60 коп. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ними судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved