Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору дарування удаваним та розірвання договору, посилаючись на те, що 20 травня 2009 року між сторонами було укладено договір дарування 7/25 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки площею 298,2 кв.м., призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території [ADDRESS] Згідно даного договору вона з [PERSON] передала в дар відповідачу своє майно. Даному договору передувала домовленість між нею та відповідачем про те, що відповідач в обмін на майно буде здійснювати за нею догляд, адже вона перебуває у тяжкому стані, часто хворіє та потребує стороннього догляду. Тобто, фактично, був укладений договір довічного утримання. Спірний договір, з боку відповідача, був підписаний його представником за довіреністю. Після укладення договору дарування, відповідач виїхав за межі України та не виконував домовленостей про догляд. Неодноразові прохання надавати їй допомогу та скарги на стан здоров'я залишалися без уваги. З часом відповідач взагалі заявив, що не буде виконувати умови домовленостей про догляд і майно повертати у первісний стан теж відмовився. За таких обставин вона була вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав, просить суд визнати договір дарування удаваним та розірвати договір. В судовому засідання позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Вказали, що укладенню договору дарування передувала домовленість про те, що відповідач в замін на майно буде здійснювати догляд за [PERSON] та її чоловіком [PERSON], тобто фактично укладався договір довічного утримання. На час укладання договору дарування, договір довічного утримання не був укладений по об'єктивним причинам, оскільки на той час відповідач мав російське громадянство, що униможливлювало данний правочин. [PERSON] повіривши сину [PERSON] уклала договір дарування, але як з'ясувалось пізніше відповідач і не збирався доглядати за [PERSON], яка потребує сторонньої допомоги. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що дійсно 20 травня 2009 року були укладені договори дарування домоволодіння та земельної ділянки, але ніякої допомоги взамін на майно [PERSON] не обіцяв. Поряд з цим вказали, що [PERSON] обіцяв надавати догляд своїй матері та відчиму «як син». Зазначили, що стосунки між сторонами склалися таким чином, що на сьогоднішній день вони взагалі не спілкуються. Разом з тим вказали, що укладання договору дарування не пов'язане з виконанням обдарованого будь-яких дій майнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому, тому вважають, що позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення. В судовому засіданні третя особа та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2-242/11 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, що 29.04.2009р. [PERSON] видав довіреність на [PERSON], яка є його дружиною та уповноважив останню на отримання в дар від [PERSON] частину домоволодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій дана частина домоволодіння розташована. 20 травня 2009 року між [PERSON], [PERSON](дарувальники) та [PERSON].(обдарований), від імені якого діяла [PERSON] було укладено договір дарування 7/25 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщуком С.О., та договір дарування земельної ділянки площею 298,2 кв.м., призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Черкаської міської ради по [ADDRESS], нормативною грошовою оцінкою 15101 грн., посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщуком С.О. За умовами даних договорів [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв в дар 7/25 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS], та земельну ділянку площею 298,2 кв.м., призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території [ADDRESS] Згідно п. 4 вказано, що укладення вказаного договору не пов'язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника зараз або у майбутньому. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 11.06.2012 року встановлено, що під час розгляду справи судом вбачалися ознаки удаваності договору дарування від 20.05.2009р.. Судом досліджено цивільну справу № 2-242/11, зокрема протокол судового засідання (а.с 127-128), з якого вбачається, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про надання догляду взамін на нерухоме майно. Частина 3 статті 61 ЦПК України зазначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З показів свідка [PERSON] встановлено, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] (дарувальника), який дав згоду на те, щоб батько подарував свою частину будинку та земельної ділянки [PERSON], так як той обіцяв натомість доглянути свою матір [PERSON], яка постійно потребує стороннього догляду, за своїм станом здоров'я та вітчима [PERSON]. Перед тим як [PERSON] надав згоду на дарування батьком частини будинку та земельної ділянки [PERSON] між ним та [PERSON] відбулась усна домовленість про те, що останній коли продасть свою квартиру в Росії, гроші на купівлю якої дали [PERSON] та [PERSON], половину вартості квартири [PERSON] віддасть йому, на що [PERSON] погодився. Через деякий час, як з'ясувалось [PERSON] не виконав не одну із домовленостей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що дійсно за довіреністю [PERSON] уповноважив її отримати в дар від [PERSON] частину домоволодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій дана частина домоволодіння розташована. Зазначила, що в будинок по [ADDRESS] не навідуються, з [PERSON] та [PERSON] не спілкуються. Аналізуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази, суд доходить до висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання договору дарування удаваним правочином обґрунтовані та знайшли своє об'єктивне та переконливе підтвердження в ході розгляду справи. Згідно ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (за своєю правовою природою це односторонній, безоплатний правочин) Відповідно до вимог ст. 744 Цивільного Кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.» Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом роз'яснюється, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Статтею 213 Цивільного кодексу України встановлено правила, за якими можливо визначити справжню волю сторони правочину. Так, для визначення справжньої волі особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться: мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що волевиявлення позивача та третьої особи під час укладення оспорюванних договорів було спрямоване саме на укладення договору довічного утримання, відповідно до заявлених раніше домовленостей з відповідачем. Частиною першою статті 755 ЦК України передбачено: «Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини;» Суд вважає, що договір дарування від 20.05.2009 р., укладений між сторонами необхідно вважати удаваним правочином, та таким, що приховує під собою договір довічного утримання, та відповідно застосовувати до відносин, які виникли між сторонами положення глави 57 Цивільного кодексу України. Невиконання відповідачем зобов'язання у частині надання утримання та догляду, а також той факт, що відповідач, взагалі не спілкується з позивачкою суд розглядає, як істотне порушення договору, в наслідок якого друга сторона - позивач значною мірою не отримала того, на що розраховувала за договором. Таким чином, оцінюючи доводи та докази в їх сукупності, пояснення свідків, враховуючи істотні об'єктивні обставини, які на момент укладання договору дарування унеможливлювали укласти між позивачкою та відповідачем договору довічного утримання на який розраховувала позивачка, суд приходить до висновку, що даруючи будинок та земельну ділянку, на якій дана частина домоволодіння розташована, [PERSON] та [PERSON] мали впевненість та довіру до [PERSON], що за це останній буде надавати матеріальну допомогу та догляд за [PERSON], а без такої впевненості або надії правочин не був би укладений. Умисел позивачки при оформленні оспорюванних договорів дарування, береться до уваги та розцінюються судом як такий, що був направлений саме на оформлення договору «довічного утримання», так як враховуючи стан здоров'я, похилий вік, необхідність догляду та матеріальної допомоги, життєва потреба позивачки у сторонній допомозі, відсутність іншого житла, спонукала [PERSON] та [PERSON] обдарувати саме [PERSON], оскільки той висловив бажання на догляд за дарувальниками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання договору дарування удаваним та розірвання договору знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає до повного задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved