Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернувшись до суду з позовом, просять визнати за ними право власності на 1/2 частину, кожному, земельної ділянки площею 0,0942га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS]. Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що у відповідності до умов договору дарування від 21.08.2004 року відповідач [PERSON] подарував, а вони прийняли у дар по 1/2 частині кожний житловий будинок [ADDRESS]. Після цього, 03.09.2004 року відповідач [PERSON] отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0942 га, яка призначена для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, відразу його передав їм. Однак відповідач не виявив бажання укладати договір про відчуження даної земельної ділянки, посилаючись на відсутність вільного часу, оскільки поспішав виїхати на постійне місце проживання до дочки у Росію. Враховуючи положення ст. 120 ЗК України та те, що вони являються співвласниками житлового будинку і фактично користуються земельною ділянкою на протязі понад 10 років, тому вважають, що мають право на визнання права власності на вищевказану земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на вищевказані обставини. Просив позов задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що позов підтримує та просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився і не повідомив про причини неявки, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Відсутні поважні причини неявки відповідача в судове засідання. Відповідач не звертався до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи вищевказані обставини та те, що представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи в порядку заочного провадження, суд ухвалив вирішувати дану справу у відповідності до ч.4 ст.169, ст.224 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.08.2004 року між відповідачем [PERSON] (дарувальником) та позивачами [PERSON], [PERSON] (обдаровуванні) було укладено договір дарування житлового будинку (а.с.9), згідно якого позивачі набули право власності по 1/2 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10). 03.09.2004 року відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №148707 (а.с.11), згідно якого вбачається, що він набув права власності на земельну ділянку площею 0,0942 га, кадастровий номер 3220610100:01:004:0723, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] ( а.с.12-15). Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.2 ст. 381 ЦК України у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи положення ст.ст. 377, 381, 392 ЦК України, ст. 120 ЗК України та те, що позивачі 21.08.2004 року набули право спільної часткової власності на житловий будинок, господарських будівель та споруд, які розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності відповідача, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення вимог позивачів та визнати за ними право спільної часткової власності на земельну ділянку. На підставі викладеного та

Outcome: approved