Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були вони (позивачі), [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та [PERSON] за заповітом, спадщину прийняла, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтв про право на спадщину на частини зазначеного житлового будинку, які належали спадкодавцям. Державний реєстратор відмовив їм (позивачам) у реєстрації права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, частини зазначеного житлового будинку. У судове засідання позивачі не з`явилися, подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили їх задовольнити, розгляд справи проводити без їх участі. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розгляд справи проводити без участі їх представника. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані і проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради № 14-28/14 від 6 лютого 2019 року (а.с. 11) та копією свідоцтва на право власності на жилий будинок від 17 лютого 1989 року (а.с. 23). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. У судовому засіданні встановлено, що 3 листопада 1992 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». 12 серпня 2011 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12-19). За таких обставин [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS] , як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У судовому засіданні встановлено, що 4 травня 2007 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] , що підтверджується копією відповідного заповіту (а.с. 22). З копії спадкової справи № 46/2013 до майна померлої [PERSON] (а.с. 53-57) вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину, 27 травня 2013 року на її ім`я були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки та грошові заощадження. Таким чином, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] належну їй 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7). З матеріалів справи (а.с. 48; зворот а.с. 48) вбачається, що: - 4 травня 2007 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, і на що за законом він матиме право, заповів [PERSON] ; - 10 жовтня 2007 року [PERSON] склав заповіт, яким належний йому грошовий вклад, що знаходиться в Носівському ВОБ № 3261/012 на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , заповів [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Таким чином, спадкування належної [PERSON] 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] здійснюється за заповітом від 4 травня 2007 року. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи № 70/2018 (а.с. 46а-49). Таким чином, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] належну йому 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на частини вищезазначеного житлового будинку, які належали [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, що підтверджується постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1440/02-31 від 24 жовтня 2018 року (а.с. 29) та № 245/02-31 від 22 лютого 2019 року (а.с. 30). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено, що позивачі зверталися до приватного нотаріуса Чуєнко Л.А., який згідно ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації за собою права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, по 1/4 частині вищезазначеного житлового будинку, але їм було відмовлено у зв`язку з тим, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору, що підтверджується повідомленням № 151/01-16 від 22 лютого 2019 року (а.с. 28). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 25-27). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивачів, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивачів. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст. 392, 1223, 1254, 1268 ЦК України, ст.ст. 200, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, постановою Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

Outcome: approved