Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивачі звернулись з позовом до відповідача, в якому просять суд про поновлення строків позовної давності та визнання недійсним свідоцтва про право власності на 63/100 часток квартири, що було видане на підставі розпорядження Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради від 27.01.2000 року № 1449/25, на ім'я [PERSON] 27.01.2000 року. Вимоги позову мотивовані тим, що строк позовної давності був позивачами пропущений з поважних причин, оскільки про розподіл лицевих рахунків їм стало відомо у 2012 році, 28.08.2013 року у суді касаційної інстанції розглянута справа за їх позовом до Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради про скасування розпорядження від 27.01.2000 року на підставі якого було видане свідоцтво про право власності [PERSON] Також вказували на те, що рішеннями попередніх судів безспірно встановлено, що будь-якого розподілу лицевих рахунків не було, у зв'язку з чим приватизація квартири [ADDRESS] проведена незаконно. У зв'язку з тим, що рішенням суду першої інстанції не було відмовлено у задоволенні позову по суті позовних вимог, а у зв'язку з пропуском строку позовної давності, позивачі вказували на те, що їх вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримала, наполягала на його задоволенні, вказувала на те, що відповідачем по справі є [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] на підставі заповіту на 63/100 часток квартири [ADDRESS], та на даній час є власником квартири. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказував на те, що вимоги позову необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під засобами захисту субєктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.ст. 3,214,215 Цивільного процесуального кодексу України, однією з обов'язкових умов задоволення позову, є встановлений судом факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Встановлення і дослідження юридичних фактів у позовному провадження здійснюється судом для формування висновків про права та обов'язки сторін, не може бути заявлене як окрема позовна вимога, та не може розглядатися у порядку позовного провадження. Судом встановлено, що рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від 07.02.2013 року у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до Фонду комунального майна СМР, КП РЕП № 2, 3-тя особа: [PERSON] про скасування розпорядження органу приватизації від 21.01.2000 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності на 63/100 часток квартири [ADDRESS] від 27.01.2000 року було відмовлено з підстав пропуску позивачами строку позовної давності для звернення до суду з вказаними позовними вимогами. Судом апеляційної інстанції досліджувалися вимоги апеляційної скарги позивачів, та в ухвалі Апеляційного суду м. Севастополя від 18.04.2013 року їх доводи про необізнаність про наявність вказаних документів, поважність причин пропуску позовної давності була ретельно перевірена. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, яким зокрема було встановлено порушення прав позивачів при приватизації житла, позивачі подали касаційну скаргу. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.08.2013 року, рішення Нахімовського районного суду м. Севастополя від 07.02.2013 року та ухвала Апеляційного суду м. Севастополя від 18.04.2013 року залишені без змін, та касаційна скарга була відхилена, у зв'язку з тим, що судом касаційної інстанції встановлено що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Так, посилання [PERSON] на те, що визначенням порядку користування житловим приміщенням порушено його права, як неповнолітнього, не можна вважати підставою для визнання права користування усіма житловими приміщеннями у квартирі, оскільки з матеріалів цивільної справи вбачається, що питання про поділ особових рахунків та визначення порядку користування житловим приміщенням відбулося до 2000 року, а Закони України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», якими передбачено обов'язковість надання згоди органу опіки та піклування при розпорядженні житлом, право користування яким має і дитина, набули чинності 06.06.2001 року та 01.01.2006 року, відповідно. Також суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України не надано доказів про відсутність вирішення наймачами питання про визнання порядку користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS], з наданих документів вбачається, що квартира на час приватизації житлових приміщень у ній [PERSON] вважалася комунальною і за [PERSON] обліковувалося дві кімнати, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог, оскільки приватизація проведена з дотриманням вимог ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а у наступному [PERSON] розпорядилася як власник своїм майном на власний розсуд. Таким чином, суд приходить до висновку, що суд касаційної інстанції зазначив про необґрунтованість та не доведеність позовних вимог позивачів по суті їх вимог, а не необхідності відмови в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, та обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст. 61, ч.2 ст. 223 ЦПК України встановлені судовим рішенням обставини не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких ці обставини встановлені, а також позбавлені права оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти та правовідносини. Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.08.2013 року, встановлена відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачів, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 63/100 часток квартири [ADDRESS] від 27.01.2000 року виданого на ім'я відповідача [PERSON], оскільки позивачами не зазначено та судом не встановлено порушення вимог закону при оформленні та виданні свідоцтва про право власності на нерухоме майно. На підставі ст. 11, 16 ЦК України, ст. 2,5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року,

Outcome: dismissed