Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивачка 17.09.2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 64\~850 грн., як безпідставно набутого майна, сплату процентів за користування чужими грошима у розмірі 3\~377,52 грн.,, інфляційного збільшення у сумі 7\~782 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за попереднім договором у сумі 1044,70 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 20.02.2014 року між нею та відповідачкою був укладений Попередній договір (договір завдатку за продавану земельну ділянку), згідно умов якого, сторони домовились про здійснення відчуження земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Глинки 10, вартість якого складала на момент укладення договору 125\~000 доларів США, та за який позивачка передала відповідачу грошові кошти (аванс) у розмірі 5000 доларів США, також вони домовились що до 20 березня 2014 року між сторонами повинен був здійснений повний розрахунок за земельну ділянку та здійснення угоди щодо відчуження даної земельної ділянки. Також позивач зазначив, що указана угода за змістом є попереднім договором, на який розповсюджується вимоги щодо укладання попереднього договору у формі основного договору(ст.635 ч.1 ЦК) та у звязку з тим. що сторони не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, угода про намір укласти правочин від 20.02.2014р. є нікчемною згідно ст.220 ч.1 ЦК України. також в своїх поясненнях пояснив суду що укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки не відбулось в виду того, що позивач відмовився оформляти такий договір. У судове засідання 02.06.2015 року зявилися представник позивачки [PERSON] (діє на підставі ордеру від 12.09.2014 р. та договору про надання правової допомоги), який просив позов задовольнити з викладених підстав. Також 31.03.2015 року представник позивачки надав суду письмові пояснення, згідно яких представник позивачки посилається на те, що даний договір є попереднім договором а не договором про намір, також він стверджує, що даний договір повинен бути нотаріально посвідчений. У судове засідання зявився представник відповідачки [PERSON] (діє на підставі довіреності від 04.11.2014 року), та просила в позові відмовити, надавши суду 14.01.2015р. письмові заперечення, та пояснила що вважає безпідставним посилання позивача на те що укладений між сторонами договір ж попереднім договором, так як укладений договір є саме договором про наміри відповідно до ч.4 ст.635 ЦК України. Навіть в тексті позову позивач сам собі протирічить, посилаючись і на отримання авансу і на нікчемність договору. При цьому вона пояснила, що відповідачем були підготовлені всі належні документи для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, але який не було вчинено у звязку з відмовою покупця тобто позивача від придбання земельної ділянки. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON], за участю фізичної особи-підприємця [PERSON], був укладений письмовий Договір про намір заключити правочин , згідно п.1.1. якого предметом угоди є те, що сторони домовились про здійснення угоди по відчуженню земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Глинки 10, яка належить продавцю, вартість якого складала на момент укладення договору 125\~000 доларів США, та за який позивачка передала відповідачу в якості авансу і в рахунок оплати обєкта грошові кошти у розмірі 5000 доларів США(п.1.3.). Також вони домовились (п.1.5.) що до 20 березня 2014 року між сторонами повинен бути здійснений повний розрахунок за земельну ділянку та здійснення угоди щодо відчуження даної земельної ділянки (а.с. 14, 14 зворот). Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, то сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору згідно зі статтею 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно ч.4 цієї статті Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Відповідно до ст.. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином. відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно п.1.1. Угоди про намір є домовленість сторін укласти угоду по відчуженню земельної ділянки розташованої за адресою. м. Одеса, вул. Глинки 10. Згідно п. 1.5. сторони у строк до 20.03.2014 року повинні були здійснити повний розрахунок та укласти договір відчуження земельної ділянки. Таким чином, внесення авансу як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки. На спірні правовідносини, які виникли між сторонами стосовно купівлі-продажу земельної ділянки, яке є об'єктом права приватної власності, поширюється дія норм Цивільного кодексу України. Адже, відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, договір про намір укласти договір поєднує в собі елементи попереднього договору та авансу. Оскільки відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України сторони не дотримались нотаріально посвідчення вказаного договору, що передбачено законодавством для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто у формі встановленій для основного договору, та в договорі відсутня застереження що цим договором про наміри надається йому сила попереднього договору, то суд не погоджується з посиланням позивача на те, що укладений між сторонами договір відноситься до попереднього договору. У зв'язку із цим платіж у сумі 5000 долл США є авансом в рахунок оплати вартості за договором купівлі-продажу земельної ділянки . Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання відповідачем від позивача 5000 долл. США в рахунок плати вартості земельної ділянки за договором купівлі-продажу в майбутньому у власність позивачу, поширюються загальні положення про аванс. Тому суд не погоджується з позивачем про те, що ці кошти відповідача набула без достатньої правової підстави. Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана відповідачу грошова сума в розмірі 5000 долл. США є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому посилання позивача що цей договір є попереднім договором та нікчемним та на те, що ці кошти набуті відповідачем безпідставно, є помилковим. Також судом встановлено, що саме з вини позивача не було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Разом з тим, за статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з п.3.4. Договору сторонами передбачено, що при порушенні зобовязань, передбачених цією Угодою, винна сторона виплачує іншої неустойку, передбачену п.п.3.6. та 3.7. цієї угоди. П.3.5. встановлено, що Порушення зобовязання є його невиконання та виконання з порушенням умов, визначених суттю зобовязань (неналежне викоання). Згідно не відчуження «продавцем» обєкту нерухомості (п.1.1. Угоди) «продавець» повертає покупцю штраф в розмірі 5% вартості обєкту нерухомості, передбаченої п.1.2. Угоди. Згідно п.3.7. передбачено, що у випадку відмови «Покупця» від придбання обєкта нерухомості (п.1.1. угоди) він сплачує «Продавцю» штраф в розмірі 5% вартості обєкта нерухомості, передбаченої в п.1.2. угоди. Виплата штрафу здійснюється наступним чином: якщо сума авансу, переданого «продавцю», відповідає розміру штрафу, то аванс залишається у «продавця»; якщо сума авансу-менш суми штрафу, то «покупець» доплачує «продавцю» різницю; якщо сума авансу більш розміру штрафу, то «продавець» повертає «покупцю» різницю. Таким чином суд приходить до висновку, що зобовязання за невиконання вказаної угоди регулюються саме згідно умов цієї Угоди про наміри укласти правочин від 20.02.2014р., за якою правові наслідки у звязку з відмовою покупця, тобто позивача по справі, для відповідача (тобто продавця) не виникли. Крім того в такому випадку саме позивач повинен був повернути відповідачу 5% вартості обєкта нерухомості (125\~000 долл США) , тобто 6250 долл. США. Так як інші позовні вимоги є похідними від основної, то вони також не підлягають задоволенню. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд, дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог у звязку з чим необхідно відмови ти у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed