Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 24.10.2013 року звернулися в суд із позовною заявою, в якій просили визнати недостовірною та такою, що порушує їхні особисті немайнові права інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у поданій нею 04.07.2013 року апеляційній скарзі на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене 26.06.2013 року у цивільній справі № 1320/453/12 р. (провадження № 2/453/60/13 р.) за позовом [PERSON] до [PERSON], з участю третьої особи - Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та її вихованні, зокрема інформацію про те, що малі діти у їх сім'ях, які проживали у будинку у [ADDRESS] під час фактичного проживання з ними без реєстрації відповідача [PERSON] з сином [PERSON] у період з 15.07.2010 року по 25.02.2012 року хворіли на «педикульоз». Також просять стягнути з відповідача у свою користь у рівних частинах заподіяну їм моральну шкоду у розмірі 20000 грн. та судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що відповідач [PERSON] 04.07.2013 року подала апеляційну скаргу на вказане вище рішення суду, в якій, з-поміж іншого, зазначила про те, що у будинку, де проживає їхня сім'я у [ADDRESS], за час її проживання із малолітнім сином було дуже брудно та неохайно, а діти у сім'ї хворіли на «педикульоз», мали гниди та воші. За час проживання відповідача у їх житловому будинку там з дітей фактично проживали лише спільний син позивача та відповідача - [PERSON] та двоє дітей іншого позивача - [PERSON] і [PERSON], які ніколи не хворіли на «педикульоз». Вказана вище інформація, поширена відповідачем у апеляційній скарзі на рішення суду, є недостовірною та такою, що принижує їх честь і гідність. Після поширення такої інформації вони постійно переживають, перебувають у стресовому стані і таке негативно відбивається на стані їх здоров'я, їх репутації серед односельчан. У зв'язку із наполяганням відповідача надалі на тому, що зазначена інформація відповідає дійсності та відмовою відповідача добровільно відшкодувати завдану їм моральну шкоду, вони змушені були звертатися до суду із даним позовом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 3-5), просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її належним чином уповноважений представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому запереченні на позовну заяву від 13.01.2014 року (а. с. 28-29), та надали пояснення, згідно з якими відповідач жодної негативної інформації у апеляційній скарзі на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене 26.06.2013 року у цивільній справі № 1320/453/12 р. (провадження № 2/453/60/13 р.) за позовом [PERSON] до [PERSON], з участю третьої особи - Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та її вихованні, а саме інформації про позивачів чи їх родичів, а також дітей не поширювала і не мала на меті принизити їх честь та гідність. Крім того, всі обставини, які викладені у вказаній апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, а, відтак, не можуть бути підставою для захисту гідності, честі, бо такі позовні вимоги по суті означали б вимогу повторної оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідка у справі, давши належну оцінку письмовим доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. За змістом ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. п. 3, 4 і 9 ч. 2 ст. 16 глави 3 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦК України право фізичної особи на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі відносяться до особистих немайнових прав, а ч. 1, 2 ст. 275 вказаного Кодексу передбачено право фізичної особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, що здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватись також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, визнання недостовірною інформації, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 276 ЦК України фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право іншої фізичної особи, зобов'язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Згідно пред'явлених у спеціальному порядку захисту свого немайнового права позовних вимог, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять визнати недостовірною та такою, що порушує їхні особисті немайнові права інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у певний спосіб. З вказаного привиду судом встановлено, що 04.07.2013 року відповідачем у встановленому порядку подано апеляційну скаргу (а. с. 9-11) на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене 26.06.2013 року у цивільній справі № 1320/453/12 р. (провадження № 2/453/60/13 р.) за позовом [PERSON] до [PERSON], з участю третьої особи - Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та її вихованні. Одними із положень вказаної апеляційної скарги є те, що відповідач під час проживання разом із малолітнім сином [PERSON] без реєстрації у період 15.07.2010 року по 25.02.2012 року у житловому будинку, де проживають обоє позивачів із сім'ями у [ADDRESS], була очевидцем того, що всі малі діти у будинку мали воші та гниди, хворіли на «педикульоз», так як у будинку було брудно та неохайно. Такий факт вона вважала однією із підстав для необхідності скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення, яким заборонити можливість побачень позивача [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] у вказаному вище житловому будинку, тобто за місцем проживання останнього. Зазначені вище обставини були вказані відповідачем [PERSON] і у ході судового засідання, як і той факт, що вона особисто підписувала згадану апеляційну скаргу. Як встановлено судом, обоє позивачів у період з 2010 року і до цього часу зареєстровані та проживають у житловому будинку у [ADDRESS], де також з народження зареєстровані та проживають двоє дітей позивача [PERSON] - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною довідкою Завадківської сільської ради Сколівського району Львівської області вих. № 57 від 29.01.2014 року (а. с. 42). Сторонами також не заперечувалось, що у період з липня 2010 року по лютий 2012 року там-же без реєстрації проживав і малолітній син позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Таким чином встановлено, що у період з 15.07.2010 року по 25.02.2012 року, тобто період, про який зазначає відповідач у поданій нею 04.07.2013 року апеляційній скарзі, у житловому будинку, де проживають обоє позивачів, проживали також троє дітей, зокрема двоє дітей позивача [PERSON] та одна дитина позивача [PERSON]. Отже, очевидно, що саме про них йде мова у згаданій апеляційній скарзі, так як інших дітей у будинку у визначений період не зареєстровано та не проживало. За змістом ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Жодних доказів на підтвердження того, що поширена в апеляційній скарзі від 04.07.2013 року інформація про хворобу дітей у будинку, зокрема про «педикульоз», є достовірною, відповідачем у ході судового розгляду справи не подано і таких судом не здобуто. Останньою навіть умисно не представлено суду медичної карти малолітнього сина [PERSON], [INFO], посилаючись на неможливість цього зробити через знаходження такої документації у медичній установі. Клопотання про забезпечення вказаного доказу суду також заявлено. Натомість, позивачами на підтвердження недостовірності поширеної відповідачем інформації про хворобу дітей подано медичні карти інших дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у яких відсутні будь-які записи про їх захворювання на «педикульоз» чи будь-які натяки на існування у них вошей чи гнид і скарг з цього приводу. Допитана у судовому засіданні у якості свідка патронажна медсестра лікарської амбулаторії [ADDRESS] - [PERSON] також підтвердила, що дійсно ані у [PERSON], [INFO], ані у [PERSON], [INFO] захворювань на «педикульоз» ніколи не виявлялось. Не було такого захворювання і у малолітнього [PERSON], [INFO]. Ніхто з позивачів та відповідач ніколи не зверталися до неї з приводу наявності у дітей вошей чи гнид. Не було цього виявлено і під час патронажу (оглядів) дітей. Суд, при винесені рішення, враховує пояснення позивачів та покази свідка, так як такі є детальними та послідовними з приводу обставин, описаних у рішенні, повністю підтверджують пояснення позивачів та відповідають обставинам справи. Одночасно суд не бере до уваги пояснень відповідача в тій частині, що вона особисто під час проживання у сім'ї позивачів бачила у дітей і у своєї дитини воші та гниди, оскільки такі не спростовують наведених вище доказів по справі, а також показів зазначеного свідка, вони нічим не підтверджуються. З огляду на вказане, інформація про наявність у малих дітей у сім'ях позивачів, які проживали у будинку у [ADDRESS] під час фактичного проживання з ними без реєстрації відповідача [PERSON] з сином [PERSON] у період з 15.07.2010 року по 25.02.2012 року захворювання «педикульоз» не відповідає дійсності і є недостовірною, а, відтак, не могла і не може бути поширеною відповідачем [PERSON], у тому числі і у спосіб, що має місце у даному випадку (викладена у процесуальному документі, адресованому суду). Така інформація за своїм характером не є оціночним судженням, так як не є критикою, оцінкою дій чи висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, які містять фактичні дані. Однозначно така інформація є фактичним твердженням, а сама відповідач навіть у судовому засіданні надалі продовжувала стверджувати про наявність у дітей у визначений період захворювання «педикульоз», що вона бачила на власні очі. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Таким чином, враховуючи той факт, що відповідачем [PERSON], як особою, що поширила негативну інформацію, не доведено її достовірність, а, навпаки, у судовому засіданні здобуто ряд доказів на підтвердження її недостовірності, суд вважає за необхідне визнати вказану вище інформацію недостовірною, а, відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення у повному обсязі. Про спростування недостовірної інформації у позові не йдеться і відповідних позовних вимог не заявлено. При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача та її представника - адвоката [PERSON] про неможливість згаданої інформації бути підставою для захисту честі, гідності, оскільки така була предметом дослідження судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги на рішення суду. Так, як роз'яснює п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві, адресованій суду, а також у процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо) може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду у порядку, встановленому процесуальним законом. Разом з тим, з належним чином завіреної копії рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області (а. с. 45-47), ухваленого 24.09.2013 року за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, про яку йдеться у рішенні, вбачається, що інформація про наявність у дітей захворювання «педикульоз» і те, що з нею пов'язане, не була доказом у справі, предметом апеляційного перегляду, не оцінювалась апеляційним судом при ухваленні рішення. Відтак, така інформація у даному випадку може бути підставою для захисту гідності, честі. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Що стосується завданої внаслідок порушення особистого немайнового права моральної шкоди, то таку позивачі оцінюють у 10000 грн. кожен та просять стягнути її у свою користь. Однак, суд з такими твердженнями позивачів не може погодитись. Так, суд бере до уваги характер та вагу оприлюдненої відповідачем недостовірної інформації, відсутність доказів у матеріалах справи на підтвердження стану переживання та стану стресу позивачів з вказаного приводу, їх власних переживань та переживань членів їх сімей. Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували значний негативний вплив оприлюдненої недостовірної інформації на стан здоров'я позивачів (факти звернення до лікарів за медичною допомогою, перебування на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні тощо). З огляду на вказане, зазначені позовні вимоги до задоволення не підлягають. У зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача у користь позивачів у рівних частинах понесені останніми судові витрати у справі у відповідності вимог, визначених ч. 1 ст. 88 ЦПК України, що складає 229 грн. 40 коп. (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено). Решту судових витрат у розмірі 229 грн. 40 коп. (за пред'явлення позовних вимог про стягнення моральної шкоди) слід залишити за позивачами.

Outcome: partial