Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів та рівню інфляції обґрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами. 17 травня 2014 року вона позичила відповідачу 1000 доларів США (еквівалент 12000,00 грн. на момент отримання позики). Відповідачем була написана розписка згідно якої він зобовязався повернути позику у розмірі тисячі доларів до 30.07.2014 року. Але свої зобовязання відповідач не виконав у повному обсязі. Лише к квітні 2016 року було повернуто 475 доларів. Станом на 01.12.2016 року борг становить 525 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 13417,00 грн. Тому позивачка просила суд стягнути з відповідача вказану суму боргу, проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ за період з 18.05.2014 року по 05.12.2016 року в сумі 10923,25 грн., 3% річних за період з 01.08.2014 року по 06.12.2016 року в сумі 1548,37 грн., та інфляції втрати за період з 01.08.2014 року по 31.10.2016 року в сумі 16549,10 грн., всього 42437,72 грн., а також судові витрати. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання не зявився, відомостей про причини неявки суду не повідомив (а.с. 25,27,29). Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 17.05.2014 року, оригінал якої досліджений безпосередньо судом та долучений до матеріалів справи, відповідач [PERSON] отримав від позивачки [PERSON] грошові кошти у розмірі 12000 грн., та зобовязався повернути гроші у еквіваленті 1000 доларів США на момент повернення 30 липня 2014 року (а.с.17). Відповідно\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тобто за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що письмова розписка від 17.05.2014 року, складена між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] про отримання коштів у розмірі 12000 грн., є письмовою формою договору позики, та внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому вважає, що у відповідача виникло боргове зобовязання перед позивачем. Відповідач частково виконав боргові зобовязання, сплативши позивачці у квітня 2016 року 475 доларів США, що визнається позивачкою і додаткового доказування не потребує. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення решти боргу за договором позики у розмірі 13417 грн., а також процентів за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ за період з 18.05.2014 року по 05.12.2016 року в сумі 10923,25 грн., обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині в частині стягнення з відповідача суму боргу із урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання зобовязань, суд враховує наступне. На підставі\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, за змістом статті\~552, частини другої статті\~625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Враховуючи те, що на час розгляду справи борг за борговою розпискою від 17.05.2014 року не повернуто повністю, то суд вважає за необхідне стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01.08.2014 року по 31.10.2016 року в сумі 16549,10 грн. та трьох відсотків річних за невиконання зобовязань за період з 01.08.2014 року по 06.12.2016 року в сумі 1548,37 грн. згідно відповідних розрахунків, наданих позивачем та перевірених судом (а.с. 5-6). Загальна сума боргу дорівнює 42437,72 грн. (13417,00 грн. + 10923,25\~грн. + 1548,37грн. + 16549,10 грн.). Виходячи з наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно вимог ч. 1\~ст. 88 ЦПК України з відповідача належить також стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved