Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили: встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: що Свідоцтво про право власності на житловий будинок від 17 квітня 1956 року у якому в графі прізвище, ім'я по батькові власника зазначено російською «[PERSON]», дійсно належить [PERSON], померлій [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] та в цілому складається з: житлового будинку - А, прибудови - а, сараю - В, вбиральні - Г, цоколю - Ц, огорожі №2, хвіртки №4, воріт №5, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] та в цілому складається з: житлового будинку - А, прибудови - а, сараю - В, вбиральні - Г, цоколю - Ц, огорожі №2, хвіртки №4, воріт №5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] та в цілому складається з: житлового будинку - А, прибудови - а, сараю - В, вбиральні - Г, цоколю - Ц, огорожі №2, хвіртки №4, воріт №5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та в цілому складається з: житлового будинку - А, прибудови - а, сараю - В, вбиральні - Г, цоколю - Ц, огорожі №2, хвіртки №4, воріт №5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та в цілому складається з: житлового будинку - А, прибудови - а, сараю - В, вбиральні - Г, цоколю - Ц, огорожі №2, хвіртки №4, воріт №5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; поділити майно, отримане [PERSON] та [PERSON] у спадок після смерті матері - [PERSON], померлої [INFO], виділивши [PERSON] 1/3 частину житлового будинку «А», що розташований по [ADDRESS], та в цілому складається з: будинок -А, прибудова-а, сарай-В, вбиральня -Г, цоколь - Ц, огорожа №2, хвіртка №4, ворота №5, а [PERSON] житловий будинок «Д», що розташований по [ADDRESS], та в цілому складається з: будинок -Д, тамбур -д, ганок -д 1, сарай -Е, літній душ-Ж, навіс -З, яма зливна -Я, огорожа №1, замощення І, огорожа №5. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла бабуся позивачів - [PERSON], яка залишила заповіт, в якому заповідала житловий будинок з надвірними прибудовами, що знаходиться в [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], але не оформила належним чином право власності на себе, оскільки в Свідоцтві про право власності на житловий будинок від 17 квітня 1956 року допущено помилку в імені власника, а саме: в графі власник російською мовою зазначено: «[PERSON]», замість [PERSON]. Зазначене змушує позивачів звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності [PERSON], померлій [INFO] свідоцтва про право власності на житловий будинок, як правовстановлюючого документа на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] також фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS], але не оформила її оскільки [INFO] померла. Також, за життя, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], побудувала ще один будинок «Д», але право власності на нього не оформила, оскільки [INFO] померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частину житлового будинку «А», що розташований за адресою: [ADDRESS] та на житловий будинок «Д», що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачі будучи спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] звернулися до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] позивачам відмовлено. Підставами для відмови вказано не надання нотаріальній конторі правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] Вказують, що оскільки [PERSON] заповіту не складала, позивачі мають право на отримання у спадок, після смерті матері - [PERSON] 1/3 частину житлового будинку «А», та житловий будинок «Д» з надвірними прибудовами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] запропонувала [PERSON] поділити спадщину, виділивши їй 1/3 частину будинку «А», з надвірними прибудовами, а саме: прибудова -а, сарай -В, вбиральня -Г, цоколь -Ц, огорожа №2, хвіртка №4, ворота №5, залишивши [PERSON] будинок «Д», з надвірними прибудовами, а саме: тамбур -д, ганок - д1, сарай -Е, літній душ -Ж, навіс «З», яма зливна -Я, огорожа №1, замощення І, огорожа №5, просять позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала, просила задовольнити. До судового засідання надійшли заяви позивачів, згідно яких останні просять розглянути справу за їх відсутності, наполягають на задоволенні позову. Відповідач, третя особа в судове засідання не з'явилися, надали заяви, згідно яких просили розглядати справу за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позову. В зв`язку з неявкою сторін фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Розглядаючи вимоги позову щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документу, суд виходить з наступного. 17 квітня 1956 року виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів трудівників на ім`я «[PERSON]» видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] /а.с.20/. Свідоцтво видане на підставі рішення № 4/9/132 Виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів трудівників від 4 лютого 1951 року. Водночас, у відповідності до отриманих на запит суду матеріалів інвентаризаційної справи домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] вбачається наявність належним чином засвідченої копії рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів трудівників від 4 лютого 1951 року № 4/9/132, у відповідності до якого встановлено право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] за «[PERSON]», висновок про реєстрацію домоволодіння за «[PERSON]», яке складається з А будинку, Б Сараю, В сараю, Г вбиральні, № 1 колодязю, № 2 забору. [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 29 серпня 1990 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за № 5931, в якому заповідала житловий будинок з надвірними прибудовами, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] ( раніше до шлюбу [PERSON]), [PERSON] та [PERSON], в рівних частках. [INFO] [PERSON] померла /а.с.16/. Згідно п. 6 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Не допускається вирішення справи в порядку окремого провадження, якщо заява містить вимогу про визнання права, зокрема права власності. У порядку окремого провадження можуть розглядатися заяви про належність правовстановлюючого документу. Проте судам потрібно враховувати, що якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 № 7. Оцінюючі вищенаведені докази по справі в їх сукупності, зокрема, щодо оформлення правовстановлюючих документів на власність спадкодавця, суд приходить до висновку, що при оформленні свідоцтва про право власності на будинок, була допущена помилка щодо імені особи, зазначеної в свідоцтві, а саме замість вірного імені [PERSON], помилково зазначене ім`я [PERSON], що є підставою для задоволення позову в цій частині та встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: що Свідоцтво про право власності на житловий будинок від 17 квітня 1956 року, видане Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів трудівників дійсно належало [PERSON], померлій [INFO]. Розглядаючи вимоги позову про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], суд виходить з наступного. [PERSON] залишила заповіт від 29 серпня 1990 року, у відповідності до якого заповіла житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами по [ADDRESS] в рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.21/. 24 листопада 1995 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] /а.с.15/. У відповідності до копії спадкової справи після смерті [PERSON],28 травня 1999 року до Державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. 17 листопада 2010 року до Державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою, згідно якої вказав, що обізнаний про пропуск ним строку для прийняття спадщини, не вступив в управління спадковим майном, не подав заяви про прийняття спадщини, не заперечує проти оформлення спадщини [PERSON], [PERSON] Згідно довідки голови квартального комітету кварталу № 8 м. Новомосковська, на момент смерті [PERSON], разом із померлою була зареєстрована [PERSON] Як свідчать матеріали справи, [PERSON] померла в 1998 році, тобто під час дії ЦК УРСР. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Ст.525 ЦК УРСР визначала часом відкриття спадщини день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначеній в статті 21 цього кодексу. Згідно зі ст.526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Ст.548 ЦК УРСР передбачала, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За таких обставин вбачається, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], інший спадкоємець за заповітом не прийняв спадщину та відмовився від її прийняття на користь інших спадкоємців, а відтак - визначений у заповіті будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області, з урахуванням встановленого факту належності правовстановлюючого документу повинен бути визнаний за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/2 за кожною. Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] суд виходить з наступного. [PERSON] померла [INFO] /а.с.19/. У відповідності до наявних в справі документів, [PERSON] була матір`ю [PERSON] /а.с.15, 18/ та [PERSON] /а.с.12, 13, 14, 15, 16/. У відповідності до обставин, встановлених судом вище, [PERSON] прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області, однак не оформила у встановленому законодавством порядку спадкових прав на майно. Згідно копії спадкової справи, оформленої щодо [PERSON], на момент смерті [PERSON], разом із нею у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] Після смерті [PERSON] у відповідності до отриманої судом копії спадкової справи із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області звернулись 17 листопада 2010 року - [PERSON], 30 жовтня 2015 року - [PERSON] Постановами державного нотаріуса від 30 жовтня 2015 року [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право власності за законом після смерті [PERSON] через не надання правовстановлюючого документу на спадкове майно. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Ч.1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). За таких обставин, оскільки судом не встановлено інших спадкоємців за законом та з урахуванням обставин, встановлених вище, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] успадкували 1/2 частину від 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області після смерті [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/4 частині кожний. Щодо визнання за позивачами права власності на житловий будинок [ADDRESS] та в цілому складається з: житловий будинок -Д, тамбур -д, ганок -д1, сарай -Е, літній душ-Ж, навіс -3, яма зливна -Я, огорожа №1, замощення І, огорожа №5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], суд виходить з наступного. Відповідно до абз.3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 8 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, а у випадку якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації нього права. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Рішенням Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 461 від 23 липня 2007 року присвоєно адресу житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS]. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на означені житловий будинок та споруди, земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області належним чином право власності не оформила. Доказів отримання дозволу власника земельної ділянки на забудову, привласнення окремої адреси саме збудованим приміщенням, окремого інвентаризаційного номера житлового будинку матеріали справи також не містять. Доказів того, що саме [PERSON] за власні кошти та з дозволу власника домоволодіння здійснено забудову земельної ділянки, що знаходиться під територію домоволодіння, належного [PERSON] та в наступному належного оформлення зміни меж території домоволодіння, належного [PERSON] суду не надано. Відтак, з урахуванням доказів, наявних в матеріалах справи, даних технічного паспорту, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині, оскільки прибудови, побудовані на території домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області до 13 грудня 1995 року входить до обсягу спадкового майна, яке підлягає визнанню за позивачами в порядку спадкування за законом та заповітом, про що вказано вище. Щодо вимог про поділ майна між позивачами, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.2 ст.1278 ЦК України, кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Ст.1267 ЦК України встановлює, що спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Статтями 361, 364, 365 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З урахуванням викладеного, вбачаючи, що між позивачами досягнуто згоди щодо розподілу спадкового майна, належного співвласникам на праві спільної часткової власності, позов в цій частині підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial