Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON], звернулись до суду з позовною заявою до Обухівського міськрайоного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області, в якій просили суд винести рішення, згідно з яким зобов'язати відповідача зняти арешт із квартири [ADDRESS], що накладений постановою б/н від 30.10.2002 року Обухівським міськрайонним відділом ДВС головного територіального управляння юстиції у Київській області згідно рішення Обухівського районного суду від 15.05.2002 року в зв'язку з повним погашенням боргу, а також зобов'язати відповідача зняти будь-який інший арешт (якщо такий існує), накладений будь-якими іншими постановами державних виконавців, так як відомо, що відомостей про арешт майна в базі відповідача немає, відкритих виконавчих проваджень з цього приводу немає, а отже немає необхідності держати майно під арештом й перешкоджати здійснювати повноваження власників майна. Позовні вимоги мотивують тим, що постановою Обухівського міськрайоного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області № б/н від 30.10.2002 року на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.05.2002 року про стягнення заборгованості за за отримані комунальні послуги у сумі 776 грн. 46 коп та держмита в сумі 51 грн. 00 коп., накладено арешт на квартиру [ADDRESS], співвласниками якої є позивачі. КП «Обухівводоканал» звертався до відповідача з проханням винести постанову про закінчення виконавчого провадження та про звільнення майна з-під арешту за судовим наказом № 2-1152-2002 року від 15.05.2002 року, в зв'язку з погашенням заборгованості в повному обсязі. Окрім того, на примусовому виконання перебував також наказ № 2-2125-01, виданий Обухівським районним судом Київської області від 29.12.2001 року про стягнення на користь ПАТ «Енергія» заборгованості в сумі 3753,49 гривень, яка повністю погашена позивачем [PERSON] Після погашення в повному обсязі бргу позивачем, ПАТ «Енергія» зверталось до відповідача з проханням винести постанову про закінчення виконавчого провадження та про звільнення майна з-під арешту за судовим наказом № 2-2125-01року від 29.12.2001 року.23.09.2004 року нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 1324206 відповідно до постанови про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], співвласниками якої є позивачі та померла [INFO] [PERSON]. Для оформлення спадкових прав позивачам необхідно зняти заборону на відчуження зазначеної квартири, а саме арешт, який порушує законні права та інтереси позивачів щодо розпорядженя майном, співвласниками якого вони є. При зверненні до відповідача з приводу зняття арешту з зазначеної квартири, їм було рекомендовано звернутись для вирішення даного питання до суду, оскільки виконавче провадження в межах якого і було накладено арешт, на даний час знищене. З огляду на викладені обставини просять позов задовольнити. В судовое засідання позивачі не з'явились, подали до суду заяву, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити і розглядати справу без їхньої участі. Відповідач, Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області, в судове засіданння свого представника не направив, відзиву на позовну заяву не надав, але надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив розглядати справу за відсутності представника відповідача, повідомив, що на даний час у відділі ДВС будь-які документи відсутні, виконавче провадження знищено. Представник третьої особи, Обухівське водопровідно-каналізаційне підприємство «Обухівводоканал», в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, про розгляд справ без участі представника третьої особи та просив припинити обтяження у виді накладення арешту на підставі постанови б/н від 30.10.2002 року, винесеної Обухівським МР ВДВС ГТУЮ в Київській області на все нерухоме майно позивачів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.05.2002 року у справі № 2-1152-2002р.з [PERSON] стягнуто на користь Обухівського водопровідно-каналізаційного підприємства «Обухівводоканал» заборгованість за отримані комунальні послуги у сумі 776 гривень 46 копійок та на користь держави державне мито в розмірі 51 гривню 00 копійок. Згідно з довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на все нерухоме майно [PERSON], в тому числі на квартиру [ADDRESS], накладено обтяження, тип обтяження: арешт, реєстраційний номер обтяження : 1324206, зареєстровано: 23.09.2004 року Обухівською районною державною нотаріальною конторою на підставі постанови №б/н від 30.10.2002 Державної виконавчої служби Обухівського РУЮ. Обухівське водопровідно-каналізаційне підприємство звернулось до ВДВС Обухівського районного управління юстиції з проханням припинити виконавче провадження по судовому наказу № 2-1152-2002 про стягнення боргу в сумі 776,46 гривень з [PERSON] в зв'язку зі сплатою заборгованості, що підтверджується листом № 34 від 05.07.2016 року. 24.01.2018 року Обухівське водопровідно-каналізаційне підприємство КП «Обухівводоканал» звернулось заявою № 1/18 до Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області, в якій просило винести постанову про закінчення виконавчого провадження та постанову про звільнення майна з-під арешту, яке належить боржнику за судовим наказом № 2-1152-2002р. від 15.05.2002 року [PERSON], оскільки ним повністю сплачено заборгованість в розмірі 776 гривень 46 копійок. Відповідно до довідки виданої ПрАТ «Київобленерго» від 22.12.2017 року у [PERSON] станом на 01.12.2017 року заборгованості за теплоенергію немає. ПрАТ «Київобленерго» звернулось до ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції з проханням закінчити виконавче провадження по судовому наказу № 2-2152-01 про стягнення боргу в сумі 3753,49 гривень з [PERSON] в зв'язку зі сплатою заборгованості, що підтверджується заявою № 2253 від 26.12.2017 року. Обухівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відмовлено у знятті арешту з всього майна позивача [PERSON] у зв'язку з тим, що станом 05.07.2016 року відомості про накладення арештуна майно [PERSON] у відділі відсутні, оскільки матеріали виконавчих проваджень зберігаються не більше трьох років та рекомендовано звернутись для вирішення питання про звільнення майна з-під арешту до суду. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободє попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський Суд з прав людини у ряді випадків вбачав порушення ст. 1 Протоколу навіть тоді, коли не було юридичного позбавлення права власності на майно, але через ті або інші обставини людина була позбавлена практичної можливості користуватися своєю власністю. В рішенні по справі «Onerylidiz проти Туреччини» Європейський суд висловився наступним чином: «Справжнє, ефективне здійснення права, що охороняється цією нормою, не залежить від одного обов'язку держави не втручатися і може вимагати забезпечення позитивних заходів щодо захисту, особливо, якщо існує позитивний зв'язок між заходами, здійснення яких заявник вправі очікувати від державних органів, і ефективним користуванням його майном…» В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження державним виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. В порушення вказаних вимог закону, при закінченні виконавчого провадження, арешт і заборона відчуження, накладений на майно боржника [PERSON] державним виконавцем не знято. Згідно з ч.1 ст.13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу та в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, арешт на квартиру [ADDRESS], що накладений постановою б/н від 30.10.2002 року Обухівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області згідно рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.05.2002 року та арешт накладений в межах виконавчого провадження за судовим наказом № 2-2125-01 виданим Обухівським районним судом Київської області, порушує можливості реалізації позивачами своїх прав власності на вищезазначене нерухоме майно та унеможливлює оформлення позивачами своїх спадкових прав на 1/3 частину належного померлій [PERSON] нерухомого майна, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а порушене право позивачів підлягає судовому захисту, так як у матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача зняти будь-який інший арешт (якщо такий існує), накладений будь-якими іншими постановами державних виконавців, так як відомо, що відомостей про арешт майна в базі відповідача немає та відкритих виконавчих проваджень з цього приводу також немає, а отже відсутні підстави для перебування під арештом майна належного позивачам і перешкоджанню здійснення ними повноважень його власників, то в цій частині слід відмовити в задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази існування неправомірного накладення іншого арешту постановами державних виконавців, не містить такого посилання і позовна заява. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивачів, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не можуть, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів та необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову частково. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось, а тому суд залишає їх за позивачем.

Outcome: partial