Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до Дрогобицького міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], третьої особи органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивачі зазначають, що 14.11.1996 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб, який у 2000 році розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. У шлюбі в них народилась дочка - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу неповнолітня дочка проживає разом з [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Відтоді, а це вже майже 15 років, відповідач життям дочки ніколи не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання поспілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже шістнадцять років, батько для неї чужа людина, в дитини немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу він не намагався навіть побачитись чи поговорити з нею. Крім того, [PERSON] після закінчення дев'ятого класу ЗОШ І-ІІІ ступенів м. Дрогобича ім. І.Франка, успішно навчається на першому курсі в Дрогобицькій філії ТзОВ «Медичне училище «Медик» на платній формі навчання. Відповідач протягом навчання дочки у школі жодного разу не прийшов на урочисті шкільні заходи, важливі для кожної дитини; не відвідав батьківські збори; не поцікавився у керівника чи вчителів навчанням дочки, її успіхами та труднощами. Участь у шкільному житті дитини завжди приймала лише [PERSON], дбала про засоби для навчання, книги, одяг, участь у позакласному житті. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2000 року з Відповідача на користь [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 всіх видів заробітку на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Однак, рішення суду він виконував не належно, внаслідок чого утворилася велика заборгованість по аліментах. Участь у додаткових витратах на дочку ніколи не брав, навіть допомогти їй в оплаті навчання дочки відмовився, і лише примусовим виконанням рішення Апеляційного суду Львівської області з нього було стягнуто частину оплати за навчання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач покинув сім'ю через кілька місяців після народження доньки. За весь цей час протягом 15 років Відповідач не намагався долучатися до участі у вихованні та спілкуванні з донькою, єдиним проявом опіки та піклування відповідача по відношенню до дитини було те, що коли дочці [PERSON] виповнився 1 рік - на день народження доньки він поштовою посилкою надіслав їй подарунок та відкритку, а після цього жодного разу не спілкувався з дитиною, не гуляв з нею, не водив в садочок чи до школи, не відвідував батьківські збори, не цікавився її життям та вихованням, жодним чином крім мізерних аліментів, котрі сплачував не регулярно та не в повному обсязі, матеріально не допомагав. Жодних перешкод у вихованні дитини йому не чинилося. На підставі наведеного просила позов задоволити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що відколи себе пам'ятає - жодного разу не бачила та не чула голосу свого рідного батька, якого вперше побачила на засіданні органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області в квітні 2015 року. За 16 років батько особисто жодного разу не вітав її з днем народження, не телефонував до неї, не гуляв і не спілкувався з нею, не ходив з нею до школи чи в садочок. Після першого засідання органу опіки та піклування намагався з нею завести розмову, декілька разів приходив в училище, в якому вона зараз навчається, однак на запитання для чого йому це потрібно батько відповів їй, що так опікунська рада сказала. В неї немає жодного почуття любові чи поваги до відповідача, який є їй зовсім чужою людиною. Родичі батька з нею також жодного разу не спілкувались, коли зустрічались в місті чи громадському транспорті вони робили вигляд що її не бачать. На підставі наведеного просила позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що Відповідач, маючи реальну можливість брати участь у спілкуванні та вихованні своєї доньки, не виконував свої батьківські обов'язки, хоча жодних перешкод зі сторони позивачів йому не чинились. У випадку чинення перешкод, відповідач мав право вимагати їх усунення, проте, фактично підняв питання своєї участі у вихованні доньки лише після звернення матері дитини до органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області з заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. Надалі продовжує ухилятись від участі в вихованні та навчанні дочки, оскільки лише на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області з нього було стягнуто частину оплати за навчання. На підставі наведеного просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] на розгляд справи не з'явився не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, забезпечив явку свого компетентного представника. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, проти позову заперечив, подавши до суду письмові заперечення та додатково пояснив, що оскільки після розірвання шлюбу позивач [PERSON] чинила перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною, з метою уникнення конфліктів і сварок, які могли б негативно впливати на виховання доньки, він не приходив до них додому та не спілкувався з донькою. Проте він неодноразово приходив до школи, де навчалася донька, спілкувався з її вчителями, на даний час відвідує училище, де навчається донька та спілкується з кураторами групи, в якій навчається [PERSON], цікавиться її станом здоров'я та успіхами у навчанні, що підтверджується відповідями на адвокатські запити. До правоохоронних органів [PERSON] не звертався, оскільки хотів уникнути конфліктних ситуацій. Належним чином виконує рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 26.03.2000 року про стягнення аліментів, та в добровільному порядку оплатив 3000 грн. додаткових витрат на навчання доньки. Вважає, що позивачі вводять суд в оману і просив відмовити їм в задоволенні позову. Представник третьої особи органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області Павловська О.В. в судове засідання з'явилася, щодо задоволення позову покладається на думку суду, оскільки під час вирішення питання про доцільність чи недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав на засіданні органу опіки і піклування не було прийнято рішення, що підтверджується відповідним витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини, а згідно чинного законодавства членів комісії неможливо примусити голосувати щодо прийняття того чи іншого рішення. Також додатково повідомила що житлово-побутові умови для виховання [PERSON] є задовільними як у позивача, так і відповідача. Крім того, в липні 2015 року Відповідач [PERSON] звертався до органу опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області з заявою про визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, однак рішенням комісії йому було відмолено, оскільки його донька [PERSON] не має бажання з ним спілкуватись. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають відповідати вимогам щодо їх належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України). Матеріалами справи встановлено, що 14.11.1996 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб, який у 2000 році розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Від вказаного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). З дня народження дитина проживає з матір'ю. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 26.03.2015 року за адресою: [ADDRESS], неповнолітня [PERSON] проживає в одній кімнаті з матір'ю, забезпечена окремим диваном, є письмовий стіл, ноутбук, шафа для одягу, тумбочка для книжок, телевізор, тощо, все необхідне для належного проживання та виховання. Як вбачається з довідки лікаря спеціаліста № 6 педіатричного відділення Дрогобицької міської поліклініки від 12.03.2015 року (а.с. 42), на всі медичні огляди [PERSON] супроводжувалась мамою - [PERSON], при відвідуванні лікаря по захворюванню всі призначення, необхідні маніпуляції, обстеження дитини проводились вчасно, під контролем матері. Крім того, як вбачається з Витягу з протоколу №6 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Виконкомі Дрогобицької міської ради від 13.05.2015 року, [PERSON] не відомо, якими хворобами в дитинстві хворіла його дочка, а лікар-педіатр [PERSON], працюючи вже тривалий час у Дрогобицькій дитячій поліклініці, жодного разу не бачила [PERSON] і він взагалі не цікавився здоров'ям дитини. Як вбачається з характеристики [PERSON] від 23.09.2014 року виданої директором Дрогобицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 ім. І.Франка, з початку п'ятого класу батько дитини не відвідував батьківських зборів, не цікавився навчанням дочки, з сім'єю не проживав. Вихованням дитини займалась мама, яка систематично цікавилась успіхами дитини у навчанні, відвідувала батьківські збори. Також наведені обставини підтверджуються показами свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили суду, що вони є сусідами позивачів. За весь час спільного проживання в одному будинку, вони ніколи не бачили, щоб батько гуляв разом з дитиною, спілкувався з нею, водив до школи чи в садочок, відвідував батьківські збори, не бачили і не чули, щоб батько вітав дитину з різними святами, дарував подарунки, сприяв духовному та моральному розвитку дитини. Свідок [PERSON] додатково зазначила, що взагалі ніколи не бачила [PERSON] або іншу особу, яку [PERSON] називала б своїм батьком, хоча живе поверхом нижче від позивачів, а свідок [PERSON] зазначив, що декілька разів бачив відповідача, в останнє близько 15 років тому. Батько не займався вихованням доньки [PERSON]. В 2015 році батька [PERSON] біля їх будинку він не бачив. Відповідач, в своїх письмових запереченнях проти позову, та його представник [PERSON] в судовому засіданні не оспорював того факту, що [PERSON] не спілкувався з дитиною від моменту її народження, але пояснює це тим, що позивачка [PERSON] не дозволяє [PERSON] спілкуватись з дочкою, психологічно налаштовує доньку проти нього, чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, а відповідно до чинного законодавства не може бути позбавлена батьківських прав особа, яка не виконує своїх батьківських обов'язків внаслідок створення перешкод з боку іншого з батьків, з яким проживає дитина. Проте, ні Відповідачем, ні його представником, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надано жодних належних та допустимих доказів про те, що позивачем - [PERSON] створювались будь-які перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини батьком. Суд знаходить, що твердження відповідача щодо його намірів виховувати доньку не заслуговують уваги, оскільки ним не надано суду жодних доказів про його намагання брати участь у вихованні дитини та усунення перешкоди у спілкуванні з донькою, якщо позивачка чинить йому такі. Лише 14 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування з заявою (а.с. 96) про визначення способу та порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, тобто вже після того, як позивач [PERSON] звернулась з заявою про позбавлення батьківських прав у вказану установу. Також суд критично оцінює заяви та клопотання громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], котрі були подані до суду Відповідачем та його представником, оскільки вищеперераховані особи, як вбачається зі змісту цих заяв та клопотань, зверталися до Відділу служби у справах дітей Дрогобицької міської ради, а не до Дрогобицького міськрайонного суду, їхні особи та дієздатність судом не встановлювались та не перевірялась. Дані заяви слід розглядати як звернення громадян, а не як належний доказ по справі, оскільки особи, які подавали дані заяви, не давали присяги та жодним чином не повідомлялись про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, а тому в цих заявах можуть бути наведені не достовірні дані і суд не бере їх до уваги як докази по даній справі. Крім того, в даних заявах характеризується особа [PERSON] як сусіда, товариша, знайомого, проте не як батька. В даних заявах не наведено фактичних даних про те, чи [PERSON] спілкувався з своєю дочкою, лише вказано на те, що він цікавився її навчанням та відвідував навчальні заклади, де спілкувався з вчителями. Відповідачем та його представником наголошувалась увага на тому, що [PERSON] належним чином виконує рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2000 року по сплаті аліментів, і в [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.05.2015 року по справі №442/2665/15-ц, однак суд критично ставиться до даного твердження, що оскільки в вищезазначеній ухвалі немає відмітки про те, що вона набрала законної сили, а представником позивача [PERSON] вказано, що дана справа ще перебуває на розгляді суду і остаточного рішення по цій справі немає. Ставляться під сумнів і доводи Відповідача про те, що ним в добровільному порядку було перераховано 3000 грн. на додаткові витрати на навчання доньки згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.04.2015 року по справі № 442/437/15-ц, оскільки як вбачається з відповіді заступника начальника ВДВС Дрогобицького МРУЮ №616 від 07.07.2015 року відділом ДВС Дрогобицького МРУЮ було відкрито виконавче провадження №47720323 на підставі виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду від 22.05.2015 року по справі № 442/437/15-ц, а кошти в сумі 3000 грн. були перераховані на користь [PERSON] згідно платіжного доручення № 2146 від 24.06.2015 року, тобто вже після відкриття виконавчого провадження. Згідно ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до початку розгляду по суті та повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосується предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Докази, подані з порушенням ст. 131 ч. 1 ЦПК України, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. В судовому засіданні представником відповідача [PERSON] підчас розгляду справи по суті, після допиту свідків, всупереч ст. 131 ЦПК України було долучено до матеріалів справи лист № 49 від ДФ ТзОВ «Медичне училище «Медик» від 21.12.2015 року, згідно якого вбачається, що [PERSON] часто навідується до ДФ ТзОВ «Медичне училище «Медик». Батько цікавиться успіхами у навчанні, поведінкою, відвідуванням дочки - [PERSON]. Однак даний документ не береться судом до уваги, оскільки поданий з порушенням ч. 1 ст. 131 ЦПК України, а також з тих підстав, що даний документ підписано не уповноваженою особою та не завірено належним чином. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402 зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Статтею 11 цього ж Закону вказано, що «Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.» Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання навчання і розвиток дитини. Статтею 150, 180 СК України встановлений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За ч. 4 ст. 155 Сімейного Кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у випадках їх винної поведінки: ухилення від виконання обов'язків по вихованню дітей, або зловживання своїми батьківськими правами, або жорстоким поводженням з дітьми, або шкідливого впливу на них своєю аморальною антигромадською поведінкою, зокрема коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Як вбачається з пояснень самої [PERSON], вона не бажає спілкуватись з батьком, оскільки він про неї не дбав, не брав участі у її вихованні та не спілкувався з нею від народження, він є чужою для неї людиною, до якої у неї немає жодних почуттів. Таким чином, аналізуючи наведені обставини та надані на їх підтвердження докази, пояснення свідків, а також вимоги ч. 2 ст. 171 СК України, врахування думки дитини при вирішенні позову, обставин, що стосуються її життя, небажання спілкуватися з відповідачем та відсутність психологічного та емоційного зв'язку з ним, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач, маючи реальну можливість брати участь у вихованні дитини, протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не займається вихованням дитини, не цікавився її фізичним та моральним розвитком, не проявляє батьківської уваги та турботи, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ч. 3 ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача 243 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: approved