Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить: розірвати шлюб укладений між сторонами, який зареєстрований 13 серпня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1474; стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн, щомісячно. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 2007 року сімейні відносини поступово почали погіршуватись через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя та обовязки з ведення спільного господарства, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Цього ж року перестали проживати разом та вести спільне господарство. Від шлюбних відносин у них народився син, який після окремого проживання сторін, залишився із матірю. Відповідач від надання матеріальної допомоги на утримання дитини ухиляється та жодної домовленості з цього питання між сторонами не досягнуто. Просить позов, у відповідності до ст.104, 105, 110, 112, 180, 181, 184 Сімейного кодексу України, задовольнити повністю. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 23 липня 2018 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 20.08.2018. У підготовчому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просить позов задовольнити. У підготовчому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав повністю. Крім цього, в усній формі зазначив обставини, які ним визнаються. Повідомив, що шлюбні відносини фактично розпались та такі неможливо відновити. Проживають окремо та не ведуть спільного господарства з 2007 року. Інші обставини, які наведені позивачкою на підтвердження позовних вимог мали місце відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки з ведення спільного господарства. Від шлюбних відносин мають сина, який проживає із матірю. Щодо вимоги про сплату аліментів то зазначив, що інших аліментів немає, стан здоровя та матеріальне становище дозволяє здійснювати сплату аліментів на утримання сина. Не дійшли взаємної домовленості щодо сплати аліментів на дитину. Матеріальної допомоги для утримання сина не надавав, однак має намір виконувати батьківський обовязок з цього питання. Всі обставини визнав добровільно без будь-якого впливу на нього. Дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, що 13 серпня 2000 року сторони зареєстрували шлюб у приміщенні відділу реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, про що зроблено запис за № 1474. Ця обставина підтверджена оригіналом свідоцтвом про одруження від 13.08.2000 серії І-СГ № 086767. У звязку із наявністю підстав для розірвання шлюбу, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дитини. Таким чином, суд прийшов висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України та на яку, поряд із загальними положеннями, що містяться у ст. ст. 104, 105 цього Кодексу, вірно посилалась позивачка у поданому позові. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд прийшов наступного. Суд установив, [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO], який має статус дитини-інваліда, що підтверджено копією свідоцтва про народження від 06.06.2001 серії І-СГ № 218755 та відповідно копією посвідчення серії ААБ № 107400 /арк. спр. 6, 10/. Дитина проживає із матір'ю і ця обставина визнана сторонами у підготовчому засіданні 20.08.2018, а відтак приймається судом, як така що не потребує доказуванню у відповідності до ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України. У звязку із наявністю підстав для стягнення аліментів на утримання дитини, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 15 (обовязок матері, батька утримувати дитину та його виконання) Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі\~за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.\~ Окрім цього, відповідно до\~ст.182\~цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд враховує, що визнання відповідачем позовної вимоги у частині стягнення аліментів на утримання дитини не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються цієї позовної вимоги, відсутність інших аліментів, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність в останнього батьківського обовязку утримувати дитину та його виконання, необхідність гармонійного розвитку дитини при визначенні розміру аліментів. Таким чином, суд прийшов переконання, що у відповідності до ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та ч.4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позовну вимогу про стягнення аліментів необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошові сумі у розмірі 2000 грн щомісячно до досягнення сином повноліття, з подальшою індексацією грошові суми відповідно до закону. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та на які вірно посилалась позивачка у позовній заяві. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, аліменти необхідно присудити з 31 травня 2018 року. Суд приймає аргументи позивачки [PERSON], що наведені останньою як на підстави для розірвання шлюбу та стягнення аліментів, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами та визнані відповідачем у суді. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача щодо припинення шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, підлягають захисту, шляхом задоволення позову повністю. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~ \~ \~ \~Суд установи, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за позовною вимогою про розірвання шлюбу у сумі 704,80 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи; розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи. Таким чином, суд приходить переконання, що позивачці [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 352,40 грн. Разом із тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України. Таким чином, оскільки судом не встановлено інших осіб, які понесли судові витрати, а відтак судовий збір компенсується за рахунок держави. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved