Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом і просять: - визнати недійсним укладений 14 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:186:0018, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем за реєстровим № 808; - відновити становище, яке існувало до порушення прав позивачів та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності [PERSON] на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1342441380000), а саме: номер запису про право власності/довірчої власності: 27922269 від 14.09.2018 12:33:34 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43009159 від 14.09.2018 12:48:56; - витребувати із володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:186:0018, шляхом передачі зазначеного майна у володіння [PERSON] . Також позивачі просять стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 7312,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката. В обґрунтування позову вказано, що 08 вересня 2004 року [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:186:0018, у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2004, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. за реєстровим № 2985у. На підставі зазначеного договору [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ № 140873 від 10.10.2006. 14 березня 2021 року [PERSON] зателефонував раніше не відомий чоловік на ім`я [PERSON] , який повідомив, що є власником сусідньої земельної ділянки та бажає придбати ділянку [PERSON] . Згодом [PERSON] запитав, чи дійсно [PERSON] є власником земельної ділянки, оскільки відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно власник значиться [PERSON] . Отримавши офіційний витяг, [PERSON] переконався, що власником земельної ділянки значиться [PERSON] , а державну реєстрацію земельної ділянки 14.09.2018 було проведено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем. Після цього [PERSON] звернувся до правоохоронних органів. 28 березня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне провадження № 1201900000000311 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України № 17-3/321 від 28.04.2020 у кримінальному провадженні № 1201900000000311 встановлено, що підпис та рукописний текст « [PERSON] » в графі «продавець» на другій сторінці договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2018 виконані не [PERSON] , а іншою особою. Позивачі наголошують, що підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2018 невстановленою особою шляхом підробки підпису [PERSON] та рукописного тексту на підставі статей 203, 215 ЦК України є першою підставою визнання цього договору недійсним. Крім цього, позивачі звертають увагу на суду на такі порушення при укладенні договору від 14.09.2018. [PERSON] та [PERSON] з 19.07.1985 та по цей час перебувають в зареєстрованому шлюбі відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Набуття [PERSON] власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2004 року відбулося за час спільного подружнього життя, а тому вказане майно на підставі ч. 2 ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У п. 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2018 вказано, що договір укладається за письмовою згодою дружини Продавця, яка викладена у вигляді заяві та призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса. Позивачі стверджують, що [PERSON] такої письмової згоди нотаріусу [PERSON] ніколи не давала. Згідно з пунктами 4.1-4.6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджений наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5) Правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Справжність підпису другого з подружжя за заяві про таку згоду має бути нотаріально завірена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. У порушення вказаних приписів нотаріус [PERSON] при посвідченні договору від 14.09.2018 не зазначив реквізити заяв, які нібито підписувала [PERSON] , та реєстровий номер цих заяв, які він нібито посвідчував у присутності [PERSON] та [PERSON] . З метою перевірки законності нотаріального посвідчення та укладання оспорюваного договору 30 квітня 2020 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо правомірності дій приватного нотаріуса Гнідюка О.Б. при посвідченні договору від 14.09.2018. Відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 травня 2020 року нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Гнідюка О.Б. було припинено наказом ЦМУ від 27.01.2020 № 161/6, у подальшому наказом Міністерства юстиції від 05 березня 2020 року № 816/5 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю [PERSON] через неодноразові порушення чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій. При цьому нотаріус Гнідюк О.Б. свій архів, який є власністю держави, не передав до зберігання до Київського державного нотаріального відділу, його місцезнаходження невідоме. Позивачі вказують, що договір від 14.09.2018 є недійсним на підставі статей 203. 215, 369 ЦК України, ст. 65 СК України, що є другою правовою підставою для визнання його недійсним. Також позивачі наголошують, що у них відсутні докази обізнаності [PERSON] про ту обставину, що вона як покупець за договором від 14.09.2018 не була обізнана про відсутність волевиявлення власника земельної ділянки [PERSON] на вчинення правочину, тобто [PERSON] є добросовісним набувачем. Згідно з ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, позивачі просять витребувати з володіння [PERSON] спірну земельну ділянку. Виходячи з викладеного, позивачі просять задовольнити позов. Ухвалою судді від 16 червня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 16.06.2020, також відповідачу та третій особі було направлено копію позовної заяви із додатками. Згідно зі зворотнім поштовим повідомленням поштове відправлення [PERSON] було вручено 26 жовтня 2020 року. Відповідачка відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Відповідно до поштового повідомлення конверт із поштовим відправленням третій особі - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. повернувся на адресу суду з відповідною відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. За змістом ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, визначеним у ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно статті 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на Відповідно до вимог статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З точки зору закону при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору купівлі-продажу. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що 08 вересня 2004 року [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:186:0018, у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2004, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. за реєстровим № 2985у. На підставі зазначеного договору [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ № 140873 від 10.10.2006. Згодом [PERSON] отримав інформаційну довідку з державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 211794227 від 09 червня 2020 року, з якою вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:186:0018 значиться [PERSON] . Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, за реєстровим № 808. 28 березня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне провадження № 1201900000000311 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, [PERSON] визнаний потерпілим. Відповідно до висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України № 17-3/321 від 28.04.2020 у кримінальному провадженні № 1201900000000311 встановлено, що підпис та рукописний текст « [PERSON] » в графі «продавець» на другій сторінці договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2018 виконані не [PERSON] , а іншою особою. [PERSON] та [PERSON] з 19.07.1985 та по цей час перебувають в зареєстрованому шлюбі відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Набуття [PERSON] власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2004 року відбулося за час спільного подружнього життя, а тому вказане майно на підставі ч. 2 ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У п. 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.09.2018 вказано, що договір укладається за письмовою згодою дружини Продавця, яка викладена у вигляді заяві та призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса. Позивачі стверджують, що [PERSON] такої письмової згоди нотаріусу [PERSON] ніколи не давала. Згідно з пунктами 4.1-4.6 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджений наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5) Правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Справжність підпису другого з подружжя за заяві про таку згоду має бути нотаріально завірена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. У порушення вказаних приписів нотаріус [PERSON] при посвідченні договору від 14.09.2018 не зазначив реквізити заяв, які нібито підписувала [PERSON] , та реєстровий номер цих заяв, які він нібито посвідчував у присутності [PERSON] та [PERSON] . З метою перевірки законності нотаріального посвідчення та укладання оспорюваного договору 30 квітня 2020 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо правомірності дій приватного нотаріуса Гнідюка О.Б. при посвідченні договору від 14.09.2018. Відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 травня 2020 року нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Гнідюка О.Б. було припинено наказом ЦМУ від 27.01.2020 № 161/6, у подальшому наказом Міністерства юстиції від 05 березня 2020 року № 816/5 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю [PERSON] через неодноразові порушення чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій. При цьому нотаріус Гнідюк О.Б. свій архів, який є власністю держави, не передав до зберігання до Київського державного нотаріального відділу, його місцезнаходження невідоме. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:186:0018 від 14 вересня 2018 року не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 та ст. 369 ЦК України. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України суд визнає вказаний правочин недійсним. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Порядок проведення державної реєстрації прав врегульовано ст. 18 Закону. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; - відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Виходячи з того, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку на ім`я відповідача здійснена на підставі договору купівлі-продажу, стосовно якого суд дійшов до висновку про недійсність правочину, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку від 14 вересня 2018 року підлягає скасуванню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7312,40 грн. на користь позивачів. Разом з тим позивачі не надали суду опис робіт адвоката та розмір витрат на надання правничої допомоги, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Outcome: partial