Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] у травні 2015 року звернулися до суду із позовною заявою до відповідача територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, визначивши третьою особою по справі Сьому Дніпропетровську державну нотаріальну контору, прохаючи суд визнати за ними у рівних частках, по ? частці за кожною особою, право власності на кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську (а.с. 3-6). Ухвалою суду від 01 лютого 2016 року до участі у розгляді справи залучено, як третю особу без права самостійних позовних вимог на стороні відповідача, КП «ДМБТІ» (а.с. 93). В обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що 07 травня 2013 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську, яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано 13 грудня 2012 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстровано у реєстрі № 2-5099; свідоцтва про право власності, яке видано 13 грудня 2012 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстровано у реєстрі № 2-5097. Вони є єдиними спадкоємцями першої черги і у строк, що передбачений ст. 1270 ЦК України, звернулися до нотаріату із заявами про прийняття спадщини. Через шість місяців по смерті батька, вони звернулися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину, у видачі яких їм було відмовлено з тих підстав, що право власності у спадкодавця на зазначену квартиру не виникло, так як це право у відповідних державних органах, що здійснюють державну реєстрацію права на нерухоме майно, не зареєстровано. Однак, згідно з правовими позиціями Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, державна реєстрація договору та державна реєстрація нерухомого майна не є тотожними поняттями. Тому, вважає що не дивлячись на те, що батько не здійснив державної реєстрації за собою права власності на квартиру після смерті матері, яка юридично була єдиною її власницею, а також те, що нотаріус, на виконання вимог Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, яка затверджена наказом Мінюсту України № 86/5 від 18 вересня 2004 року, внесла інформацію до Державного реєстру правочинів про видачу свідоцтва про право на спадщину одночасно із його нотаріальним посвідченням, до батька перейшло право власності на спадкове майно, а значить таке право перейшло і до них у порядку спадкування. Вважають, що на підставі вимог ст.ст. 392, 1261, 1270 ЦК України мають право на задоволення позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] (він же представник позивача [PERSON]В.) свій позов підтримав, прохав задовольнити в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що зареєструвати у ДМБТІ право власності на квартиру батько не зміг з обєктивних причин. Так, на той момент у ДМБТІ були великі черги і коли батько звернувся до цієї установи, у нього на руках не було усіх необхідних документів для того, щоб відбулася державна реєстрація. Йому було запропоновано донести відповідні документи та призначено дату наступного відвідування БТІ. Однак, у цю дату він до ДМБТІ не потрапив, так як захворів і знаходився на стаціонарному лікуванні із інфарктом. Коли вийшов з лікарні, то був дуже слабий для відвідування ДМБТІ, а потім помер. Тому, є усі підстави для задоволення позову. Представники відповідача позов не визнала. Пояснила, що покійний [PERSON], отримавши свідоцтво про право на спадщину, не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно, яким є спірна кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську, у ДМБТІ, а відтак не набув на неї права власності. Через те, що такого права спадкодавець не набув, спадщини немає. За відсутності спадщини відсутні і підстави для її отримання. Представник третьої особи - Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори до суду не зявилася, зверталася із письмовими заявами про те, що про розгляд справи повідомлена (а.с. 64, 72, 86-87, 99, 127). Представник третьої особи КП «ДМБТІ» також неодноразово повідомлений про час та місце розгляду справи, однак його представник у судове засідання не зявився, письмових заяв та клопотань про згоду на участь у розгляді справи чи про розгляд справи за його відсутності, не надав (а.с. 98, 103, 111). Позивач та представник відповідача не заперечували проти розгляду справи за відсутності представників третіх осіб, які не зявилися у судове засідання. З цих підстав суд, спираючись на норми ч. 3 ст. 36 ЦПК України, розглянув справу за відсутності цих учасників процесу, що не зявилися у судове засідання, та ухвалив рішення. Заслухавши учасників процесу та свідків, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих ними письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Свідок [PERSON] суду повідомив, що у 2013 році, на прохання своєї дружини, відвозив покійного [PERSON] до КП «ДМБТІ», а звідти на вул. Комсомольську у м. Дніпропетровську. При допиті у суді свідок покійний [PERSON] збирав документи, які були необхідні для оформлення права власності на кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську. Зібравши документи від поїхав до КП «ДМБТІ», але там чомусь документи не прийняли. Потім він із документами їздив до державної реєстраційної служби, де його записали на прийом на березень 2013 року, однак у нього стався інфаркт і оформити документи він не зміг. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 25 лютого 1997 року, [PERSON] придбала у [PERSON] кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську; угода посвідчена нотаріусом, зареєстрована у БТІ (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, що видано державним нотаріусом [PERSON] 13 грудня 2013 року, [PERSON] успадкував ? частину кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську, у тому числі і ті частки, від яких відмовилися позивачі (а.с. 8). Згідно зі свідоцтвом про право власності від 13 грудня 2013 року, яке видано нотаріусом [PERSON] спадкоємцю [PERSON] - [PERSON], йому належить ? частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, що набуте за час шлюбу - кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську (а.с. 10). 04 травня 2013 року [PERSON] помер (а.с. 13). Постановою державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 08 лютого 2014 року позивачам [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську, у звязку з тим, що [PERSON] за життя не зареєстрував належним чином у відповідних державних реєстраційних органах (ДМБТІ) свідоцтво про право власності на квартиру, у звязку з чим права власності на зазначену квартиру у спадкодавця не виникло (а.с. 15). Згідно з відповіддю КП «ДМБТІ» від 16 січня 2016 року на ухвалу суду від 07 грудня 2015 року, станом на 31 грудня 2015 року в інвентаризаційній справі на кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську є відомості про реєстрацію права власності на це майно за [PERSON] записи у реєстровій книзі № 225п за реєстровим № 94; 19 вересня 2012 року [PERSON] надано витяг із Реєстру прав власників для оформлення спадщини; відомості про використання витягу у матеріалах інвентаризаційної справи відсутні (а.с. 91). Судові витрати становлять 1185 гривень 61 копійка (а.с. 1-2, 128). Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами п. 4 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлено письмову форму. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державний реєстрації лише у випадках, встановлених законом; такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно із вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання за ним права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2168 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців зо дня, коли йому стало відомо про відкриття спадщини, не відмовився від неї. Нормою ст. 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого у ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, від вважається таким, що не прийняв її. Згідно з вимогами ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власника на нерухоме майно підлягає обовязковій реєстрації. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Державним нотаріусом [PERSON] 13 грудня 2013 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину та свідоцтво про право власності на ? частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, що набуте за час шлюбу - кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську. У відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», для набуття права власності на зазначену у свідоцтві нотаріуса частку, зазначений правочин слід було зареєструвати у встановленому порядку у КП «ДМБТІ». Покійний [PERSON] не зареєстрував у КП «ДМБТІ», як в органі, що здійснював реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на ? частину кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську, а тому не набув цього права. За відсутності у нього права власності на це майно, відсутнє саме спадкове майно. З тих підстав, що ? частина кв. № 48 у б. № 19 по вул. Тополиній у м. Дніпропетровську до складу спадщини не входить, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed