Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись в суд із уточненими позовними вимогами до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування, а саме просять визнати за кожною з них по 1/12 частини квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після померлого, [INFO], [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовують тим, що після смерті батька та діда відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS], із якої, на думку позивачів, їм повинно належати по 1/12 частини квартири кожному. Постановою державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори їм відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що у правовстановлюючих документах на майно не зазначено розмір частки, що належала померлому, нотаріус не може встановити спадкову масу, визначити конкретний розмір спадкового майна, а отже видати свідоцтво про право на спадщину та провести державну реєстрацію права власності на успадковане нерухоме майно. В судове засідання позивачі не з'явились, подавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. У засідання, які призначались на 16.09.2014р., 01.10.2014р., представник відповідача [PERSON] подавала клопотання про відкладення розгляду справи. Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За даних обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. При розгляді справи судом встановлено наступне. [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], актовий запис №332, зроблений 07.03.2012 року відділом ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS], яка належала померлому, а також [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Дане вбачається із свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.03.1999року міським бюро технічної інвентаризації. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2013р. за №2566/02-31 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого, [INFO], [PERSON], на частку квартири [ADDRESS], у зв'язку із тим, що у правовстановлюючих документах на майно не зазначено розмір частки, що належала померлому, нотаріус не може встановити спадкову масу, визначити конкретний розмір спадкового майна, а отже видати свідоцтво про право на спадщину та провести державну реєстрацію права власності на успадковане нерухоме майно. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст.1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно п.3.4 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013року, розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки майна, що є у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно ст.368 Цивільного кодексу України спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином : «Визначити , що частка померлого в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила ?». Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав, проте суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому у задоволенні позову про визнання права власності слід відмовити. Так як рішення ухвалено не на користь позивачів, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати їм не відшкодовуються.

Outcome: dismissed