Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка і діда [PERSON], який помер 15 квітня 2014 року, та доньки і матері [PERSON], яка померла 09.01.2004 року. В обґрунтування зазначили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 4197 від 20.05.1993 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», [PERSON] на праві власності належало 38,01 кв.м квартири [ADDRESS], а членам сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 6,0 кв.м. 09.01.2004 року померла [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 6 кв.м вищевказаної квартири. Батьки померлої [PERSON] та [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом зі спадкодавицею на час смерті, проте за свідоцтвом про право на спадщину за законом до нотаріальної контори не зверталися. 15.04.2014 року помер [PERSON], після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 38,01 кв.м площі квартири [ADDRESS] та частки квартири, яка належала йому після смерті доньки [PERSON] Фактично прийнявши спадщину після смерті [PERSON], позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, проте їм було відмовлено, оскільки наданий ними документ (свідоцтво про право власності на житло №4197 від 20.05.1993 року, видане Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»), який підтверджує право власності спадкодавців [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки квартири, не відповідає вимогам законодавства, зокрема на ньому відсутній штамп про реєстрацію права власності в МКП «Маріупольське БТІ», не визначена форма власності на квартиру, спільна сумісна або спільна часткова, якщо часткова - не визначені частки всіх власників; відсутні документи, що підтверджують реєстрацію свідоцтва у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У звязку з цим просять визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS], з урахуванням спадкових часток, в наступних частках: за [PERSON] і [PERSON] - право власності на 7/25 часток за кожним; за [PERSON]- на 11/25 часток вищевказаної квартири. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання надали заяви з проханням розглянути справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю та пояснив, що визначені у позові частки спадкового майна вони з сестрою та бабусею узгодили між собою. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю з викладених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, оскільки Маріупольська міська рада, на його думку, не є належним відповідачем у справі і не порушує права позивачів на спадщину. Окрім того, до позову не додані документи, які підтверджують родинний звязкою між [PERSON] та [PERSON] Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло №4197 від 20.05.1993 року, виданого Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] 38,01 кв.м, та членам його сімї [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) кожному по 6 кв.м. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-НО №764141 від 09.01.2004 року [PERSON] померла 09.01.2004 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії I-НО №774011 від 15.04.2014 року [PERSON] помер 15.04.2014 року. Згідно особового рахунку № 821-42 позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] та мешкали разом зі спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] на час смерті останніх. Згідно свідоцтва про одруження серії I-УР №670044 від 28.10.1960 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.1960 року. Згідно свідоцтва про народження серії III-УР №551795 від 20.02.1961 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтв про народження серії VI-НО №358610 від 19.07.1985 року та серії VIII-НО №350035 від 07.02.1991 року померла [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відповідно. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 105/2014 (реєстраційний запис в Спадковому реєстрі № 56661427), відкритої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] щодо майна померлої 09.01.2004 року [PERSON] до кола спадкоємців, які прийняли спадщину після її смерті, належать: мати спадкодавця [PERSON], батько [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON] Інших спадкоємців не виявлено. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 106/2014 (реєстраційний запис в Спадковому реєстрі № 56661463), відкритої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] щодо майна померлого 15.04.2014 року [PERSON] до кола спадкоємців, які прийняли спадщину після його смерті, належать: дружина спадкодавця [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] Інших спадкоємців не виявлено. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS], було видано на підставі розпорядження (наказу) від № 4197 від 20.05.1993 року, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги. Згідно до абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення передбачалася обовязкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, право власності на приватизовану квартиру виникло у спадкодавців [PERSON] та [PERSON] з моменту видачі розпорядження про передачу квартири в спільну сумісну власність, тобто з 20.05.1993 року. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.п. 23 та 24 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно постанов приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] від 20.10.2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно померлих [PERSON] та [PERSON] у звязку з тим, що наданий ними документ (свідоцтво про право власності на житло №4197 від 20.05.1993 року, видане Маріупольським державним виробничим підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик»), який підтверджує право власності спадкодавців [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки квартири [ADDRESS], не відповідає вимогам законодавства, зокрема на ньому відсутній штамп про реєстрацію права власності в МКП «Маріупольське БТІ», не визначена форма власності на квартиру, спільна сумісна або спільна часткова, якщо часткова - не визначені частки всіх власників; відсутні документи, що підтверджують реєстрацію свідоцтва у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. ст. 355, 356, 357 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З наданого позивачами розрахунку, здійсненого на підставі Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007 року, вбачається, що реальні частки позивачів у спільній дольовій власності з урахуванням спадкових часток складають: у [PERSON] 11/25; [PERSON] 7/25 та [PERSON] 7/25. Розміри часток узгоджені між спадкоємцями. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачі, як спадкоємці прийняли спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON], але не можуть отримати свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, узгодили між собою розміри часток у спадковому майні, слід захистити їх права та в судовому порядку визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS], як за спадкоємцями, які прийняли спадщину, в таких часках: за [PERSON] та [PERSON] - право власності на 7/25 часток за кожним; за [PERSON] -на 11/25 часток. На підставі викладеного,

Outcome: approved