Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 23 січня 2006 року. Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що вона проживає у квартирі №1 по [ADDRESS] у м.Львові, а поряд з нею у будинку №26 проживають відповідачі. Як стало відомо, відповідачі здійснили приватизацію земельної ділянки, яка межує із її будинком Так, відповідно до акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 23 січня 2006 року, відповідачі є власниками земельної ділянки площею 0,0478 га, розміщеної за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, вважає даний державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на підставі рішення Львівської міської ради від 24.02.2005 року №2097, таким, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки при виготовленні технічної документації на земельну ділянку відповідачами не було погоджено межі земельної ділянки з нею, як суміжним землекористувачем. Станом на даний час [PERSON] самочинно зведено бетонний паркан впритул до її будинку на земельній ділянці, погодження меж якої не відбулося в порядку встановленому законодавством України. З огляду на викладене, вважає, що є наявні підстави для визнання недійсним державного акту [NUMBER] від 23 січня 2006 року. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що позивачці належить на праві власності квартира №1 у двохквартирному будинку [ADDRESS] а відповідачам належить на праві спільної часткової власності будинок [ADDRESS]. Північна стіна будинку №22 знаходиться на межі із земельною ділянкою по [ADDRESS] Раніше на межі земельних ділянок, закріплених за житловими будинками №22 та №26 по [ADDRESS] була огорожа з металевої сітки. Після приватизації своєї земельної ділянки [PERSON] демонтував сітчасту огорожу та на її місці встановив бетонну огорожу впритул до будинку №22, в результаті чого позивачка не має доступу до стіни свого будинку та каналізаційних труб, що проходять по земельній ділянці відповідачів. Зазначили, що власник квартири [ADDRESS] [PERSON] погодив відповідачам межу земельної ділянки по [ADDRESS], яка проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнійшній стороні житлового будинку №22, однак позивачка, як власник квартири у будинку №22, не погоджувала цієї межі і не підписувала акту узгодження зовнішніх меж землекористування у 2003 році. За наведених обставин вважають, що є наявні правові підстави для визнання недійсним державного акту [NUMBER] від 23 січня 2006 року. Просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник позову не визнали, надали пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву та додатково пояснили, на час прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки по [ADDRESS] позивачка була власником квартири №1 у двохквартирному будинку, що належав місту на праві комунальної власності, по [ADDRESS] Однак, земельна ділянка по [ADDRESS] не належала позивачці на праві приватної власності та не перебувала в оренді, а відтак вона не була суміжним землекористувачем чи орендарем, тому з нею і не потрібно було погоджувати межі. Між тим, власник квартири [ADDRESS] погодив відповідачам межу земельної ділянки по [ADDRESS], що проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнійшній стороні житлового будинку №22. Ствердили, що відповідачами була приватизована земельна ділянка в межах, що були закріплені за їхнім будинком. Між тим, із позовних вимог не вбачається будь-якого порушення прав та інтересів позивачки, як власника квартири [ADDRESS]. Просять в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, хоча належно повідомлялася про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила і суд вважає за можливе розглянути справу без її участі. Представники третіх осіб - Залізничної районної адмінстарції Львівської міської ради та Львівської міської ради позову не підтримали та зазначили, що у відповідачів - співласників будинку по [ADDRESS] перебувала у фактичному користуванні земельна ділянка площею 0,0478 га. Ухвалою Львівської міської ради від 24.02.2005 року передано відповідачам у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0478 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Через спеціалізовану землевпорядку організацію відповідачі виготовили документацію та отримали державний акт на право власності на землю. Однак, позивачка не оскаржує ухвалу Львівської міської ради, на підставі якої було видано оспорюваний державний акт. Також зазначили, що земельна ділянка по [ADDRESS] належить до земель комунальної власності, а відтак на момент передачі відповідачам у власність земельної ділянки, відповідно до вимог чинного на той час земельного законодавста, узгоджувати межі мали начальники житлово-експлуатаційних організації. Однак, на практиці, з метою уникнення в майбутньому будь-яких суперечностей, зовнішні межі узгоджувалися також із власниками квартир, у фактичному користуванні яких перебували суміжні земельні ділянки. З акту встановлення та узгодження меж землекористування [PERSON], [PERSON], вбачається, що даний акт підписаний власником квартири по [ADDRESS] - [PERSON], а межа з земельною ділянкою по [ADDRESS] проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнішній стороні житлового будинку, далі по загорожі з металевої сітки. Між тим, позивачкою не доведено, а з матеріалів справи не вбачається, що внаслідок передачі відповідачам у власність земельної ділянки площею 0,0478 га порушено її законні права та інтереси, як власника квартири [ADDRESS] та фактичного користувача земельної ділянки за цією адресою. Вважають, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, оглянувши матеріали інвентаризаційних справ на будинок №22 та будинок №26 по вул.Пропелерній у м.Львові, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Держава України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Згідно із ст. 79 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Частиною 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Так, відповідно до пункту б статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За положеннями статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом . Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. За нормами частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Як встановлено судом, що позивачці належить на праві приватної власності квартира №1 у двохквартирному будинку [ADDRESS] Даний будинок розміщений на межі із земельною ділянкою, що закріплена за будинком [ADDRESS] Згідно технічного паспорта на будинок [ADDRESS], виготовленого 15.04.1971 року Львівським бюро технічної інформації, земельна площа присадибної ділянки по [ADDRESS] становить 313,90 кв.м. і така межує із присадибними ділянками будинків №26 і №20. Також встановлено, що відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності будинок [ADDRESS] Згідно технічного паспорта на будинок [ADDRESS] виготовленого 15.04.1971 року Львівським бюро технічної інформації, земельна площа присадибної ділянка по [ADDRESS] становить 628,50 кв.м. і така межує із присадибними ділянками будинків №22 і №28. Також земельна ділянка межує із зовнішньою стіною будинку [ADDRESS]. Ухвалою Львівської міської ради № 2097 від 24.02.2005 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» передано [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0478 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Землевласникам: через спеціалізовану землевпорядну організацію забезпечити виготовлення документації, Державних актів на право власності на землю. Так, [PERSON] та [PERSON] через Львівський міський відділ Львівської регіональної філії центру державного земельного кадастру виготовили технічну документацію для складання державного акта на право спільної сумісної власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. 23 січня 2006 року [PERSON] та [PERSON] отримали державний акт серії ЯБ №345533 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0478 га по [ADDRESS]. Позивачка звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 23 січня 2006 року, покликаючись на те, що відповідачами при виготовленні технічної документації на земельну ділянку по [ADDRESS] не було погоджено межі земельної ділянки з нею, як суміжним землекористувачем. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», межування земель - це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок власників, землекористувачів із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації (ст. 107 ЗК України). Згідно із ст. 198 ЗК України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Таким чином, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві власності. З наведеного слідує, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, тому не може мати наслідком виникнення, зміни або припинення права на земельну ділянку. З акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування гр.гр. [PERSON] та [PERSON] від 18.09.2003 року, вбачається, що межі земельної ділянки проходять згідно «Схеми розмежування землекористувань». Межа з земельною ділянкою [PERSON] по [ADDRESS] проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнійшній стіні житлового будинку №22, далі по огорожі з металевої сітки. Даний акт підписаний районним землевпорядником [PERSON], інженером-геодезистом [PERSON], землекористувачами - [PERSON], [PERSON], суміжними землекористувачами [PERSON] - власником квартири у будинку №22 та [PERSON] - власником квартири №3 у будинку №28, начальником житлово-експлуатаційної контори [PERSON], погоджений начальником управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради. З акту про передачу і показ меж земельної ділянки від 20.04.2005 року вбачається, що 20.04.2005 року здійснено винос в натуру меж земельної ділянки по [ADDRESS] і передано вказану земельну ділянку у користування [PERSON] та [PERSON] Межі названої ділянки закріплені існуючою огорожею, а металеві штирі показані в натурі користувачеві. З технічних паспортів на будинки №22 та №26 по [ADDRESS] виготовлених у 1971 році, інвентаризаційних справ на будинки №22 та №26 по вул.Пропелерній у м.Львові, схеми розмежування землекористувань, плану земельної ділянки по [ADDRESS], погодженого начальниками управління архутектури та містобудування м.Львова та управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин, та збірного кадастрового плану, погодженого начальником Львівського міського управління земельних відносин, беззаперечно встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,0478 га по [ADDRESS] перебувала у фактичному користуванні [PERSON] і [PERSON], їм передано у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,0478 га в межах, що були закріплені за їхнім будинком №26, при цьому межа з земельною ділянкою по [ADDRESS], як до передачі у власність, так і після передачі у власність, проходить по загорожі, далі по зовнішній стіні житлового будинку №22, далі по огорожі. Позивачка в судовому засіданні не заперечила того, що її сусід по будинку [PERSON] підписав акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування гр.гр. [PERSON] та [PERSON] від 18.09.2003 року, а також що межа між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] завжди проходила по загорожі, далі по зовнішній стіні житлового будинку №22, далі знову по огорожі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом частини першої та другої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У частині першій статті 155 ЗК України зазначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав позивач звернувся до суду. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на цю земельну ділянку, позивачка зазначила, що межі земельної ділянки вона не погоджувала та передачею відповідачам у власність земельної ділянки порушено її права як власника будинку, однак не зазначила, яким чином відповідачі порушили її права, як користувача суміжної земельної ділянки. Разом з тим, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок передачі [PERSON] і [PERSON] у спільну сумісну власність земельної ділянки по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, порушено її законні права та інтереси, як користувача суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] З наведеного вище слідує, що твердження позивачки про те, що земельна ділянка загальною площею 0,0478 га по [ADDRESS] надана відповідачам з порушенням норм земельного законодавства та з порушенням її прав та інтересів, не ґрунтуються на законі та не підтверджується необхідними доказами. За наведено, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 23 січня 2006 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed