Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житлом з тих підстав, що як стверджує 14.11.2004 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб. З 11.02.2010 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю і булизареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування від 13.04.1988 року даний житловий будинок на праві приватної власності належав її матері [PERSON] [INFO] її мати померла. Вона, як спадкоємець першої черги прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Їх з відповідачем сімейне життя не склалось і 23.05.2016 року рішенням Бершадського районного суду шлюб між ними розірвано. Після припинення сімейних стосунків та розірвання шлюбу відповідач у будинку, який вона прийняла у спадок після смерті матері, не проживає. У зв`язку з тим, що [PERSON] зареєстрований в будинку по [ADDRESS] , а фактично проживає в іншому населеному пункті з 2016 року, вона позбавлена можливості вирішити питання оформлення субсидії та розпоряджатись власністю на свій розсуд. Відповідач не бажає добровільно оформити зняття з реєстрації місця проживання, а тому вона змушена звернутись до суду. Просить визнати [PERSON] втратившим право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] надала заяву, в якій позов підтримує, просить розглянути справу в її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі поспільне з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подав відзив, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] згідно договору дарування від 13.04.1988 року, посвідченого виконкомом Баланівської сільської ради Бершадського району, зареєстрованого в реєстрі за № 21. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Позивачка [PERSON] , як спадкоємець за заповітом спадщину прийняла, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 29.09.2012 року. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 14.11.2004 року зареєстрували шлюб. З 11.02.2010 року сторони проживали однією сім`єю і були зареєстровані по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Баланівської сільської ради Бершадського району № 139 від 04.06.2019 року. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 23.05.2016 року у справі № 126/1204/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки Баланівської сільської ради Бершадського району № 139 від 04.06.2019 року, [PERSON] на території с. Баланівка не проживає. Встановленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Частиною 1 ст.7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачці [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] права власності на будь-яку частину житлового будинку не має, не є членом сім`ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у житловому будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житлом. На підставі ст. 3, ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», ч.ч. 2,3 ст. 16, ч.1 ст. 316, ст. 317, ч.1 ст. 321, ч.1 ст. 383, ст. 391, ч.2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved