Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом з подальшим уточненням та збільшенням позовних вимог про усунення перешкод у користуванні належній їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та вселення позивачів [PERSON], та [PERSON] до спірної квартири. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Представники третіх осіб Служби у справах дітей Святошинської РДА м.Києва та Святошинського районного відділу ГУ ДМС у м.Києві у судове засідання не з»явились, надіслали до суду листи, у яких просили розглядати справу у їх відсутність. При цьому, Служба у справах дітей Святошинської РДА м.Києва просила постановити рішення на користь неповнолітньої дитини. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є двокімнатна квартира [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло позивачам [PERSON] та [PERSON] ( а.с.4) Як вбачається із позовної заяви та пояснень представника позивачів, у вищевказаній квартирі [PERSON] проживала та була зареєстрована з 1984 року. У подальшому, 06.04.2004 року за її письмової згоди до квартири був прописаний брат [PERSON], [PERSON], при наданні дозволу на реєстрацію [PERSON] та вселення була укладено усна домовленість, про те що він буде безоплатно проживати та користуватися квартирою тимчасово, та в разі необхідності на вимогу звільнить квартиру негайно. В порушення укладеної домовленості відповідач [PERSON] відмовлявся звільнити квартиру та вселив свою дружину [PERSON] та дітей [PERSON], [PERSON] Відповідно до довідки форми №3 від 09.04.2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], яка є співвласником даної квартири, [PERSON], який є її братом, та його неповнолітня донька [PERSON] (а.с.29) Під час судового розгляду справи по суті 06.08.2015 року, до суду було надано свідоцтво про смерть від 28 липня 2015 року, відповідача [PERSON] (а.с.125) Крім того, 22.07.2015 року позивачі [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договорів купівлі-продажу з [PERSON], відповідно до якого позивачі зобов»язалися в строк не пізніше 01 жовтня 2015 року укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого позивачі по справі повинні передати майно у власність [PERSON] за грошову суму у розмірі 1 162 500,00 грн, що еквівалентно 46 500 доларів США. За нормами ч. ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР зазначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення. Таким чином, судом встановлено, що позивні вимоги в частині вселення позивачів до спірної квартири та виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Стосовно позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про виселення неповнолітньої [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, судом встановлено, що законодавством закріплено виключно лише за органами опіки та піклуванні і службами у справах дітей право на надання дозвіл на вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, яким володіє чи користується дитина. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог про виселення неповнолітньої [PERSON] відмовити. Оцінюючи та аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та виселення є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial