Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом в якому просили визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] з тих підстав, що останні понад рік без поважних причин в зазначеному житлі не проживають. В позові зазначили, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності по Ѕ частині кожній, належить дана квартири. До приватизації вказаної квартири це була кімната в гуртожитку. Нещодавно їм стало відомо, що до приватизації даного житла в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які фактично з 1999 року не проживають в даній квартирі, витрат по утриманню житла не несуть, особисті речі останніх в квартирі відсутні. Домовленостей між ними щодо найму жилого приміщення чи збереження житлової площі не має. Їх реєстрація в квартирі створює позивачам, як власникам, перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. Просили визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивачі в судове засідання не з`явилися, до суду надали заяви в якій просили розглянути справу у її відсутність, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, повідомлений належним чином через оголошення на сайті суду про судове засідання, у зв`язку з чим, згідно ч. 5 ст. 279, ст.ст. 280-281 ЦПК України, справа розглянута у порядку заочного розгляду за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 жовтня 2003 року підтверджується, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині кожній (а.с.10). Свідоцтвом про шлюб підтверджується, що [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с.11). Згідно довідок об`єднання «Промінь» від 19 листопада 2019 року, відділу квартирного обліку приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади Ніжинської міської ради від 29.11.2019 року за № 18-28/2336, 18-28/2335 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст. 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника. Квартира [ADDRESS] є майном (житлом) позивачів, тому правовідносини між сторонами мають регулюватися відповідними нормами цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності в житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власників житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ними договору найму житлового будинку також відсутні. Норма закону яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім`ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст.405 ЦК України. В позові позивачі стверджували, що відповідачі більше року, не проживають в квартирі, власниками якої є позивачі. На підтвердження даних тверджень позивачі надали суду акт про відсутність користувача квартири від 21 листопада 2019 року (а.с.14). На думку суду позивачі довели той факт, що відповідачі понад один рік не проживають за місцем реєстрації тому їх слід визнати такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням.

Outcome: approved