Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] 19.12.2013 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 2 000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO], стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 гривень та витрат пов'язаних з розглядом справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16.02.2007 року. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], яка на даний момент проживає з нею та залишиться проживати після розірвання шлюбу. З 20.07.2013 року вони фактично припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства та стали проживати окремо. Відповідач ухиляються від утримання дитини та не надає матеріальну допомогу. Вона працює продавцем та заробляє приблизно 1 000 гривень в місяць. Інших доходів не має. Її матеріальне становище не дозволяє їй повноцінно утримувати дитину. Відповідач працює неофіційно, без оформлення на ринку « 7 кілометр» та отримує досить високий дохід і в змозі надавати дитині матеріальну допомогу. Відповідач не перебуває на обліку у СДПІ Приморського району як ФОП, до центру зайнятості також не звертався. Відповідач має задовільний стан здоров'я та на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб немає. В судове засідання 27.02.2014 року з'явився представник позивачки [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі ордеру від 27.01.14), який зазначив, що зараз в Приморському районному суді м. Одеси слухається справа про розірвання шлюбу сторін, відповідач допомогу дитині не здійснює, хоча здає кілька контейнерів на ринку « 7 кілометр» в оренду, але належних доказів щодо цього надати не можуть, так як відповідач не зареєстрований як ФОП. В судове засідання з'явився відповідач [PERSON] та зазначив, що з липня 2013 року вони з позивачкою не підтримають шлюбних відносин. Він постійно купував продукти та одяг позивачці та дитині, він дійсно є власником двох контейнерів на ринку « 7 кілометр», але зараз на ринку нема заробітку. На даний час у нього тимчасові фінансові труднощі. Він не давав позивачці грошей однак купував усе, що їм було потрібно. За півріччя 2013 року він витратив на родину близько 30 000 гривень, але з грудня 2013 року доходу не має. Йому важко відповісти на питання, в якій сумі він може надавати матеріальну допомогу на дитину та погодиться з тим, що вирішить суд. В судове засідання з'явилася позивачка [PERSON], яка позов підтримала та зазначила, що вони з відповідачем поки перебувають у зареєстрованому шлюбі але мешкають окремо один від одного. Відповідач дійсно купував їй та дитині продукти та одяг але при умові його присутності. У той час як їй потрібні гроші на школу, підручники та інші речі, які потрібні дитині. Суд, вислухавши думки сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16.02.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 161 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області 08.10.2008 року, актовий запис № 265 (а.с.4). В судовому засіданні встановлено, що сторони разом не проживають з липня 2010 року, що також вбачається з позову. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає з позивачкою тобто його матір'ю та відповідно перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та реєстрацію від 23.01.2014 року за № 122 (а.с.19), яка завірена дільницею № 4 КП ЖКС «Хмельницький». З довідок, які містяться у матеріалах справи (а.с.20-21) вбачається, що позивачка працює продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] та її щомісячний доход з урахуванням податків дорівнює близько 1 000 гривень. З пояснень позивачки, які вона надала в судовому засіданні вбачається, що неповнолітня дитина [PERSON] почала навчатися у школі, їй потрібні підручники для навчання, за що їй доводиться сплачувати відповідні кошти. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач офіційно не працевлаштований та не зареєстрований в якості ФОП, однак при цьому має контейнери на ринку « 7 кілометр», які здає в оренду. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Позивач є працездатною людиною за станом здоров'я та спроможний платити аліменти на утримання сина. Крім того, на його утриманні немає неповнолітніх дітей, непрацездатних утриманців, він не сплачує стягнень по виконавчим документам, а також не додано доказів того, що у нього є інші обов'язкові додаткові витрати. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При визнанні розміру аліментів суд, враховує стан здоров'я та матеріальне положення дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, та інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням викладеного, враховуючи пояснення відповідача щодо визнання рішення суду та вимоги ч.4 ст.174 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки, аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], з дати надходження позовної заяви в суд, а саме: з 19.12.2013 року до досягнення донькою повноліття, тобто до [INFO], в розмірі 2 000 гривень, щомісячно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 гривень суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2013 року між позивачкою та адвокатом [PERSON] (свідоцтво [NUMBER] від 18.04.2008) було укладено угоду № 31 про надання правової допомоги. У п. 3 зазначеної угоди зазначений її зміст, а саме: підготовка позову, представництво в суду з приводу вказаної справи. Пунктом 5 зазначеної угоди встановлено, що гонорарні відносини, компенсація витрат, пов'язаних з виконанням цієї угоди, та інші умови врегульовані додатковою угодою. При цьому, суду з боку позивачки та її представника не надано вказану додаткову угоду. У зв'язку з цим, суд не може встановити, яку саме суму позивачка витратила на правову допомогу. Частиною 2 статті 84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до додатка до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», якою затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних із розглядом цивільних та адміністративних справ і якою зазначено, що граничний розмір не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Представник позивачки надав суду квитанцію № 31 від 18.12.2013 року з якої вбачається, що розмір гонорару становить 1 000 гривень, які були прийняті від позивачки. При цьому, суду не надано відповідного розрахунку вказаного гонорару, який зроблений з урахуванням вказаної вище постанови. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що позивачкою не обґрунтовані належними доказами позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 гривень, тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Також, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у позовних вимогах про стягнення з відповідача на її користь витрат пов'язаних з розглядом справи, на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивачка при зверненні до суду з позовом а також у процесі розгляду судом справи за її позовом, судовий збір не сплачувала та не надавала суду відповідні документи щодо такої сплати. Отже, не має підстав для задоволення цих позовних вимог. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial