Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

позивачі звернулися в суд з позовом до ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області про розірвання договору кредиту, припинення іпотеки та договору поруки. В обґрунтування заявленого позову покликаються на те, що 18.09.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON], укладений кредитний договір №ML-600/174/2007. Для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 18.09.2007р. між відповідачем та позивачем [PERSON] був укладений договір поруки №SR-600/174/2007, а 02.06.2009р. між відповідачем та позивачами був укладений договір іпотеки №PML-600/174/2007/2 (майнова порука). Згідно умов кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу [PERSON], як позичальнику, кредит у розмірі 169 238,00 швейцарських франків на споживчі цілі, а [PERSON] зобов'язався прийняти кредит, належним чином використати його та повернути банку суму отриманого кредиту, сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати інші зобов'язання, визначені договором. Так як кредитним договором було передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів, [PERSON] неодноразово вносив значні суми на дострокове погашення наданого йому кредиту, належно виконував умови договору. Після внесення 02.06.2009р. на погашення кредиту коштів в сумі 112 000 швейцарських франків позивачам почали надходити досудові вимоги та повідомлення про порушеня ними взятих на себе зобов'язань по кредитному договору та вимоги про дострокове виконання боргових зобов'язань та сплату пені, в зв'язку з чим у позивачів виникла підозра, що відповідач неправильно здійснює зарахування коштів, які вносяться позивачем [PERSON], неналежно виконує свої зобов'язання по кредитному договору та допускає зловживання правом. 29.04.2013 року позивачі уточнили позовні вимоги та просять визнати, що залишок по тілу кредиту по кредитному договору №ML-600/174/2007 від 18.09.2007р., укладеному між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (із змінами та доповненнями до нього, внесеними додатковими угодами) станом на 24.10.2011р. становив 23 547,56 швейцарських франків, визнати, що станом на 24.10.2011р. у [PERSON] відсутня заборгованість по відсотках по кредитному договору, розірвати кредитний договір №ML-600/174/2007 від 18.09.2007р., укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (із змінами та доповненнями до нього, внесеними додатковими угодами), припинити Договір поруки №SR-600/174/2007 від18.09.2007р., укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (із змінами та доповненнями до нього, внесеними додатковими угодами), припинити Договір іпотеки №PML-600/174/2007/2 (майнова порука), укладений 02.06.2009р. між ЗАТ «ОТП Банк», [PERSON] та [PERSON], всі судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просять їх задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала заяву про проведення розгляду справи без її участі та про підтримання позовних вимог (Т.4а.с.134). Представник ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» Кусий А.В. заперечив проти задоволення позову. Представник відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області Живко М.О. поклав вирішена заявленого позову на розсуд суду. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи сторін та надані докази, вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 18.09.2007р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (що підтверджується договором факторингу від 25.12.2014 року Т.4 а.с. 74-89) укладено кредитний договір №ML-600/174/2007, відповідно до п.2 частини №1 якого, банк зобов'язався надати позичальнику кредит розміром 169 238,00 швейцарських франків на споживчі цілі з датою остаточного повернення кредиту 19 вересня 2022р. Сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка - фіксований відсоток + FIDR (п.3 частина №1 кредитного договору). Згідно пп.1.1 п.1 частини №2 вказаного кредитного договору визначено, що в порядку передбаченому договором банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині №1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов'язується належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у цьому договорі. З метою отримання, обслуговування та погашення кредиту банк відкриває позичальнику поточний рахунок (п.п. 1.1.1 кредитного договору). Підпунктом 1.7.1 п.1.7 даного кредитного договору передбачено, що банк здійснює видачу кредиту позичальнику лише за умови відповідності умов цього договору умовам рішення кредитного комітету банку. Згідно додаткового договору №ML-600/174/2007 CHF до кредитного договору №ML-600/174/2007 від 18 вересня 2007р., укладеного 18.09.2007р (Т.1 а.с.208), яким внесено зміни до п.п.1.7.2. видача кредиту здійснюється згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника в безготівковій формі, шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу/ів, зменшену на утриману комісію банку у розмірі визначену тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США - USD чи євро - EUR) чи продати кредит отриманий в іноземній валюті за національну валюту (українська гривня - UAH) на Міжбанківському валютному ринку України. Даний пункт містить застереження: Для здійснення конвертації/продажу кредитних коштів позичальник зобов'язаний надати банку відповідну заявку про здійснення конвертації/продажу кредитних коштів. З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору, відповідач видав [PERSON] кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку [NUMBER] на поточний рахунок [NUMBER] згідно до поданих банку позивачем [PERSON] кредитних заявок наступними траншами:18.09.2007р. на суму 83 860,00 швейцарських франків (Т.1. а.с.129); 05.10.2007р. на суму 23 750,00 швейцарських франків /Т.1 а.с.131/; 26.10.2007р. на суму 11 740,00 швейцарських франків (Т.1 а.с.132); 13.11.2007р. на суму 11 360,00 швейцарських франків (Т.1 а.с.135); 14.02.2008р. на суму 26 608,00 швейцарських франків (Т.1 а.с.137), а всього 157 318,00 швейцарських франків. Відповідно до п.1.10 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 № 254, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 р. за № 559/7880 первинний документ - це документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення. Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п.5.1.Положення). Згідно п.5.4. Положення особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. За таких обставин, суд приходить до висновку, що виписка (дебетово-кредитові обороти) про рух коштів по рахунку не є первинним документом, а тому суд критично оцінює твердження відповідача про виплату позивачу [PERSON] 12.10.2007р. траншу на суму 11 920 швейцарських франків з покликанням на виписку (дебетово-кредитові обороти) про рух коштів по рахунку [NUMBER] із призначенням платежів за період з 18.09.2007р. по дату проведення дослідження, як на первинний документ. Документів, які б підтверджували клопотання [PERSON] про перерахування йому коштів в розмірі 11 920,00 швейцарських франків та отримання ним цих коштів суду не надано. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність збільшення відповідачем суми кредиту по договору на 11 920 швейцарських франків та нарахування на цю суму відсотків. Як видно з висновку судової бухгалтерської фінансово-кредитної експертизи №7827 від 18.12.2012р. (Т.3 а.с.2-11), заборгованість по кредитному договору №ML-600/174/2007 від 18.09.2007р., укладеному між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] на час складання графіків становила: станом на 26.10.2007р. - 118 996,82 CHF; станом на 14.02.2008р. - 155 600,92 CHF; станом на 23.03.2009р. - 144 370,91 CHF; станом на 23.08.2009р. - 32 173,77 CHF; станом на 25.10.2010р. - 27 501,97 CHF, що не відповідає заборгованості, відображеної банком на час складення графіків із врахуванням рішень банку про реструктуризацію. Заборгованість [PERSON] за основним зобов'язанням станом на 24.10.2011р. становила 23 547,56 швейцарських франків, заборгованість по відсотках на цю дату була відсутня. Таким чином, висновок експерта спростовує інформацію, надану відповідачем в довідці від 25.12.2012р. №600-01-11-1/323 про заборгованість [PERSON] по кредитному договору №ML-600/174/2007 від 18.09.2007р. станом на 25.12.2012р. в сумі 40 796,96 швейцарських франків (Т.3 а.с.32). Крім того, як вбачається із зазначеного висновку експерта, за період з 18.09.2007р. по 24.10.2011р. сума погашення, передбачена кредитним договором, становить 49 027,90 швейцарських франків, а згідно експертного дослідження позивачем здійснено погашення кредиту в розмірі 166537,18 швейцарських франків. Таким чином, експертним висновком підтверджено випередження [PERSON] графіку погашення кредиту на суму 117 509,29 швейцарських франків, що свідчить про виконання останнім умов кредитного договору та додатків до нього і спростовує твердження відповідача про неналежне виконання позивачем зобов'язань по кредитному договору та правомірність застосування до позичальника штрафних санкцій. Судом встановлено, що банком порушувались умови кредитного договору щодо розподілу банком кредитних коштів (порівняння таблиці №4 та №5 Висновку), що були внесені [PERSON] на поточний рахунок [NUMBER] за період з 18.09.2007р. по 24.10.2011р. Згідно експертного висновку, суми, які відображають операції погашення кредиту (основного боргу, відсотків за користування кредитом), зазначені у банківському обліку (виписка), не відповідають внутрішнім нормативним документам банку та умовам кредитного договору, а саме: -документально не обгрунтована сума щомісячного нарахування банком відсотків за обслуговування тіла кредиту (сума нарахована банком - 40 824,45 CHF (розбіжність - 8 058,76 CHF (40 824,45 - 32 765,69); -документально не обгрунтована сума щомісячного зарахування коштів на погашення тіла кредиту (основного боргу). За таких обставин суд приходить до висновку, що проведення відповідачем розрахунків з порушенням умов кредитного договору та додаткових угод стало причиною невірного розподілу банком коштів на погашення тіла кредиту та відсотків. Кошти, які зараховані відповідачем на погашення відсотків, повинні були зараховуватись на погашення тіла кредиту, що в свою чергу повинно було зменшувати суму заборгованості по кредитному договору. Виходячи з експертного висновку та додатку до нього, судом встановлено, що відповідачем систематично допускалось неповне зарахування внесених позивачем коштів на погашення кредиту, що штучно створювало заборгованості і збільшувало величину нарахувань по кредиту (табл. 4 Висновку). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суд повинен встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-75цс13). Таким чином, як підставу для розірвання договору на вимогу однієї сторони закон передбачає не тільки факт порушення умов договору другою стороною, а й обов'язково наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною. Безпідставне збільшення тіла кредиту на 11 920 швейцарських франків, а в подальшому нарахування на безпідставно збільшену суму кредиту відсотків відповідачем спричинило позивачу істотної шкоди. Крім того, судом встановлено, що проведення банком розрахунків з порушенням умов кредитного договору та додаткових умов стало причиною невірного розподілу банком коштів на погашення тіла кредиту та відсотків, а саме, кошти, які зараховані банком на погашення відсотків, повинні були зараховуватись на погашення тіла кредиту, що в свою чергу повинно було зменшувати суму заборгованості по кредиту. Банком систематично допускалося неповне зарахування внесених позивачем коштів на погашення кредиту, що штучно створювало заборгованість і збільшувало величину нарахувань по кредиту. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що сума 8 058,76 швейцарських франків, як відсотки, які були нараховані банком на суму не отриманих позивачем коштів в розмірі 11 920 швейцарських франків, та надміру сплачені позичальником, є істотною шкодою, нанесеною банком позивачу. Разом з тим, неправомірне збільшення тіла кредиту на суму не отриманих коштів в розмірі 11 920 швейцарських франків також є істотною шкодою, яка нанесена позивачу, оскільки за таких обставин він вимушений повертаючи кредит, повернути, в тому числі, суму кредитних коштів, яка ним не була отримана. Водночас, суд при з'ясуванні істотності порушення умов договору виходить з тих міркувань, що банк - кредитно-фінансова установа, яка здійснює грошові розрахунки, акумулює грошові кошти та інші цінності, надає кредити та здійснює послуги за фінансовими операціями, працівники банку - спеціалісти у сфері фінансових та економічних відносинах. Позивач, фізична особа, яка укладаючи кредитний договір, володіючи загальними знаннями у сфері кредитних правовідносин, розраховувала отримати суму кредиту зі сплатою обумовлених сторонами відсотків. Помилка банку у зарахуванні сум щодо надходження коштів кредитора під час виконання кредитного договору стала підставою для звернення позивача - боржника з позовом до суду, що зумовило вчинення ним дій, на які він не розраховував, укладаючи кредитний договір, сплачував вартість проведеної судової експертизи. Не звернення боржника - позивача до суду та продовження сплати ним невірно нарахованих банком відсотків, призвело б до надмірного нарахування коштів в сумі, що істотно більша за ту на яку позивач розраховував. Крім того, станом на момент винесення рішення по справі залишок за кредитним договором від 18.09.2007 року №ML-600/174/2007 становить 23 547,56 швейцарських франків, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Проте, наявність вказаної суми заборгованості не може бути підставою для відмови у розірванні договору за наявності істотних порушень з боку кредитора - банку. Разом з тим, банк має право звернутися з позовом про стягнення суми залишку за кредитом в загальному порядку. За таких обставин, суд приходить до переконання, що істотні порушення, допущені відповідачем при виконанні ним умов кредитного договору №ML-600/174/2007 від 18.09.2007р., є підставою для розірвання кредитного договору. В частині позовних вимог щодо припинення Договору поруки №SR-600/174/2007 від 18.09.2007р. та Договору іпотеки №PML-600/174/2007/2 слід відмовити з огляду на наступне. Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя . Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п.7 ч.2 цієї статті - припинення правовідношення. За положення ст.ст.559, 593 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку» порука та іпотека припиняється з припиненням забезпеченого ними зобов'язання, а порука також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до змісту ст.ст.559,593,598 ЦК України припинення зобов'язання поруки та іпотеки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Відтак, за положеннями ч.1 ст.559 та п.1 ч.1 ст.539 ЦК України припинення поруки та іпотеки в разі припинення основного зобов'язання презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки та іпотеки припиненими не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. По даній справі банк не звертався з вимогою про стягнення боргу з поручителя, чи про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак спору щодо договору поруки та договору іпотеки немає, що крім того свідчить про передчасність позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про підставність та обґрунтованість позову в частині розірвання кредитного договору, так як позивачі повністю довели обставини на які посилаються у своєму позові, відповідач не подав жодного належного доказу на спростування вимог позивачів в цій частині, в частині визнання договору поруки та іпотеки слід відмовити.

Outcome: partial