Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] ([PERSON]Г.) звернулася до суду і свої вимоги мотивувала тим, що починаючи з 18.02.2013 року вона працювала у ТОВ «Елга» на посаді менеджера з логістики і в подальшому, 14.04. 2014 року, звільнилася із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Після звільнення, у протиріч нормам ст. 116 КЗпП України, де зазначено, що при звільненні працівника з роботи, власник або уповноважений ним орган в день звільнення зобов,язаний провести з ним повний розрахунок, з позивачкою не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. При зверненні до відповідача з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останній відмовив, посилаючись на відсутність коштів. Відповідної довідки щодо розміру заборгованості по заробітній платі та щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, підприємство також не надало і жодним чином не реагує на намагання позивачки отримати вказану інформацію. Тому просила суд постановити рішення яким стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 9398,65 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з квітня 2014 року по червень 2016 року у розмірі 56210,84 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов мотивуючи тими ж обставинами, проти заочного вирішення справи не заперечувала, в подальшому просила справу розглядати у її відсутність (а.с.55). Представник відповідача ТОВ «Елга» в судове засідання не зявився, судові повістки було надіслано рекомендованими поштовими відправленням за адресою місцезнаходження ТОВ «Елга», але листи було повернуто до суду із відміткою «за дано адресою не існує» та «за закінченням терміну зберігання», тому, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином. (а. с. 35, 42, 47,57). В судовому засіданні було ухвалено, у відповідності із ч.1 ст.224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що: - повне найменування юридичної особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Елга»; - ідентифікаційний код юридичної особи 14002505; - місцезнаходження юридичної особи 41123, Сумська область, Шосткинський район, село Пирогівка, провулок Річний, будинок 6 (а.с. 5 - 7). Згідно свідоцтва про шлюб ( а. с. 3), позивачка після укладення шлюбу 05.08.2015 року, змінила своє прізвище з «Кагадей» на прізвище чоловіка як «Гагаріна». Із записів у трудовій книжці позивачки [PERSON] та наказів по підприємству вбачається, що позивачка дійсно працювала у ТОВ «Елга» на посаді менеджера з логістики з 18.02.2013 року по 14.04.2014 року, та звільнилася із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України ( а. с. 4, 37, 38 ). Відповідно до письмової заяви від 04.04.2014 року, позивачка зверталася до офісу ТОВ «Елга» з приводу надання довідки про заборгованість підприємства по заробітній платі із зазначенням середньої заробітної плати за час роботи в Товаристві ( а. с. 39 ). Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням. Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього ж Кодексу, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ізст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказів про поважність причин не виплати заробітної плати відповідач суду не надав. Всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, відповідач не надав суду переконливих доказів відсутності своєї вини в несвоєчасному розрахунку з позивачем, а також доказів наявності обєктивних перешкод в належній організації свого виробництва. Враховуючи те, що на заяву позивачки (а.с.39), ТОВ «Елга» не надано довідки щодо виплати позивачці заробітної плати або наявності по ній заборгованості, суд, застосовуючи диспозитивність цивільного судочинства, вважає що позов в частині стягнення заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в період з жовтня 2013 року по березень 2014 року та за 10 робочих днів квітня 2014 року, в розмірі 9398,65 грн., підлягає задоволенню. Так, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу позивачки (а.с.8) вбачається, що з жовтня 2013 року по квітень 2014 року, тобто у термін, на який посилається позивачка у позові, зазначена сума заробітку позивачки, але у клітинці позначки про сплату страхових внесків за ці періоди (місяці), зазначено «Ні». Тому, враховуючи вимоги ч.6 ст.20 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року за №1058-ІV де зазначено, що перерахування страхового внеску здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), суд вважає, що за вище вказаний позивачкою період, заробітна плата їй виплачена не була. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Постанова КМУ №100 від 08.02.1995 року), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідно виплата. Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку). Враховуючи, що заборгованість виникла з квітня 2014 року, тому для обрахування середнього заробітку позивачкою взято заробітну плату за два останні місяці що передують цьому місяцю, а саме, лютий 2014 року 2007,53 грн., та березень 2014 року 2007,53грн. Суд бере до уваги і погоджується з розрахунком середньої заробітної плати наданим позивачкою (а.с.51-52), оскільки його було обраховано з врахуванням заробітної плати за лютий та березень 2014 року, тобто за два останніх місяці перед виниклою заборгованістю і сам розрахунок виконаний у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, та відповідних листів Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2014 рік», від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/ «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2015 рік». Та погоджується із заявленою позивачкою сумою заборгованості за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 56210,84 грн. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved