Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] селищної ради міста Сєвєродонецька Луганської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю, мотивуючи дані вимоги тим , що 28.09.2001р. позивач [PERSON] купив 1/3 частину житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого за адресою: вул. Куйбишева, буд. 26 с. Воронове м. Сєвєродонецьк Луганської області. Співвласниками вищевказаного житлового будинку також є [PERSON] та [PERSON], які стали власниками даного будинку по 1/3 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, ніколи за даною адресою не мешкали та не були зареєстровані, витрати по його утриманню не несли. На початку 2000 років [PERSON] та [PERSON] померли, спадкоємці даних осіб відсутні. Позивачі [PERSON], [PERSON] з 28.09.2001р. по теперішній час користуються, утримують, ремонтують вищевказаний житловий будинок та зареєстровані у ньому. Загальний строк володіння позивачами [PERSON], [PERSON] даним домоволодінням становить більше 14 років , проте належним чином оформити документи на право володіння позивачі не можуть. Тому , [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом і просять суд визнати за ними право спільної сумісної власності на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №26 по вул. Куйбишева у с. Воронове м. Сєвєродонецьк Луганської області за набувальною давністю, що належали [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що у вересні 2001р. він разом з дружиною купив у [PERSON] частину будинку в п. Воронове, по вул. Куйбишева, 26. [PERSON] переконала їх у тому, що незабаром з'являться інші співвласники цього будинку, і вони теж продадуть свої частини. В будинку [PERSON] і [PERSON] ніколи не жили і за весь час користування ними будинком вони так і не з'явилися. Він разом зі своєю дружиною з самого моменту покупки частини будинку користуються у повному обсязі домом та городом , і господарськими будівлями. Вони за власні кошти вставили вікна , двері , провели електрику і газ , провели внутрішній ремонт будинку , відремонтували всі госпбудівлі , також оплачують всі необхідні платежі у цілому за будинок. Він прописався в будинку відразу після покупки , а дружина в 2004р.. Тривалий час вони не могли знайти інших співвласників , у зв'язку з цим вони зверталися і в сільраду та міліцію , однак результату це не дало. Через сусідів вони тільки дізналися , що [PERSON] і [PERSON] були якимись родичами [PERSON]. Десь наприкінці 90-років вони виїхали в Воронезьку область , де на початку 2000 років померли. Він разом з дружиною ніколи не приховували факт володіння будинком, ставилися з самого початку до нього як до своєї власності, так як і купували його частину з умовою, що придбають і інші його частини, тобто вони спочатку хотіли щоб будинок був повністю їх власністю. З 2001р. вони користуються цим будинком безперервно, оплачують всі необхідні платежі, проводять ремонт та все необхідне для підтримання будинку у порядку, тобто ставляться до нього як до своєї власності. У зв'язку з цим він і його дружина з моменту придбання частини будинку стали користуватися ним в повному обсязі, загальний термін користування ними будинком становить майже 15 років. Вважає, що так як вони сумлінно заволоділи цим будинком в повному обсязі , несли тягар його утримання і догляду , зареєстровані в даному будинку офіційно , тому відповідно до законодавства України просить суд визнати за ним і його дружиною право спільної власності на 2/3 частини будинку №26 по вул. Сонячна (раніше Куйбишева) в смт. Воронове м. Сєвєродонецька за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона з чоловіком у вересні 2001р. купила у [PERSON] частину будинку в п. Воронове, по вул. Куйбишева, 26. При купівлі будинку [PERSON] переконала їх з чоловіком, що іншим співвласникам, які є її далекими родичами, частини даного будинку дісталися в спадок, і що будинок їм як такий не потрібен, так як вони знаходиться в нежитловому стані. [PERSON] сказала, що [PERSON] і [PERSON] незабаром з'являться і вони теж продадуть їм свої частини. У зв'язку з цим вони з чоловіком купили частину будинку щоб потім купити його цілком. З 2001р. вони з чоловіком у повному обсязі користуються цим будинком , робили в ньому повний ремонт самого будинку та подвір'я , так як будинок дістався їм як гола коробка. Чоловік сам ставив вікна і двері , проводили світло і газ у будинок, також вони оплачували всі необхідні платежі за будинок в цілому, садили город. Тобто , вони вважали себе повноцінними власниками цього будинку, тому і приводили його у житловий стан. Користуються вони будинком вже майже 15 років, за цей час [PERSON] і [PERSON] у будинку так і не з'явилися. Вони з чоловіком намагалися їх розшукувати , однак результату це не дало. Від сусідів їм стало відомо, що у 90 роках [PERSON] і [PERSON] поїхали у Воронезьку область і там померли. У зв'язку з тим , що вони сумлінно заволоділи цим будинком в повному обсязі , протягом майже 15 років несли тягар його утримання і догляду, зареєстровані в даному будинку офіційно, тому відповідно до законодавства України просить суд визнати за ними право спільної сумісної власності на 2/3 частини будинку №26 по вул. Сонячна (раніше Куйбишева) в смт. Воронове м. Сєвєродонецька за набувальною давністю. Представник відповідача [PERSON] селищної ради міста Сєвєродонецьк Луганської області у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, з позовними вимогами згодні у повному обсязі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він проживає в п. Воронове з народження. Живе через будинок від сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Даний будинок був у занедбаному вигляді. Десь в 2000 роках будинок №26 по вул. Куйбишева купили [PERSON], з цього моменту вони самі робили в ньому повний ремонт (вставляли вікна і двері, проводили світло і газ). І всі роки користувалися будинком десь років 13-15, вони доглядали за будинком і постійно в ньому проживали. [PERSON] і [PERSON] знає з дитинства. Вони призвели будинок в нежитловий стан, розтягнули все в ньому і втекли з нього. Десь наприкінці 90-років вони поїхали в Воронезьку область і там померли. Інших спадкоємців у них немає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає з моменту народження в п. Воронове постійно. Її будинок і будинок сім'ї [PERSON] межує городами. Їй відомо, що на початку 2000-х років [PERSON] купили будинок. Вони повністю його реконструювали, т.я. до них він був у занедбаному стані. Їй відомо, що з початку 2000-х років [PERSON] постійно проживають в цьому будинку і ведуть господарство, так само знає , що вони прописані в цьому будинку. [PERSON] і [PERSON] в будинку №26 по вул. Куйбишева вона особисто ніколи не бачила і не знає їх. Вислухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку , що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст.ст. 368, 369 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.п. 9, 11, 13,14 Постанови Пленумум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №5 від 07.02.2014р., Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004р. , положення ст.344 ЦК поширюються на правовідносини , що виникли з 1 січня 2001р.. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011р.. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії договору купівлі-продажу жилого будинку серії АЕВ №960167, посвідченого 28.09.2001р. державним нотаріусом Сєвєроонецької державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр №2-1903, [PERSON] продала, а [PERSON] купив 1/3 частку жилого будинку з надвірними побудовами, розташованого в с. Воронове міста Сєвєродонецька Луганської області, вул. Куйбишева, буд. 26. Зазначене право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк Луганської області. Відповідно до повідомлення [PERSON] селищної ради м. Сєвєродонецька Луганської області №366 від 12.10.2015р., відомості щодо [PERSON] та [PERSON] в [PERSON] селищній раді відсутні. Відповідно до повідомлення Сєвєродонецького міського відділу ГУМВС України в Луганській області №54/14722 від 21.10.2015р., в ході проведення перевірки встановлено, що відповідно до ЗУ «Про захист персональних даних» №2297 від 01.06.2010р. заборонено розголошення персональних даних фізичних осіб, а отже ця подія не підлягає внесенню до ЄРДР та не містить ознак кримінального правопорушення. Відповідно до довідки [PERSON] селищної ради м. Сєвєродонецьк Луганської області №318 від 31.03.2016р., [PERSON] зареєстрований в [INFO]. За вищевказаною адресою також зареєстрована [PERSON] , 03.05.1960р.н. дружина. Співвласники домоволодіння за адресою смт. Воронове, вул. Сонячна, 26 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за даною адресою не зареєстровані і ніколи не були зареєстровані. Відповідно до копії рішення [PERSON] селищної ради м. Сєвєродонецька Луганської області №6 від 09.10.2015р., згідно з чинним законодавством України проведено перейменування вулиць в смт. Воронове: перейменовано вул. Куйбишева на вул. Сонячна. Відповідно до повідомлення Комунального підприємства «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» Луганської області №01/242 від 22.07.2016р., станом на 29.12.2012р. на підставі відомостей, що зберігаються на паперових носіях домоволодіння №26 по вул. Куйбишева, смт. Воронове м. Сєвєродонецька Луганської області зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності: 1/3 частка за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 26.07.1984р. [PERSON], державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, реєстр №4877; 1/3 частка за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 06.10.1993р. [PERSON], державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, реєстр №6374; 1/3 частка за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого 28.09.2001р. [PERSON], державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори, реєстр №2-1903. Таким чином, враховуючи пояснення позивачів, свідків, судом встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON], починаючи з моменту придбання 1/3 частки жилого будинку з надвірними побудовами, розташованого за адресою: с. Воронове м. Сєвєродонецька Луганської області, вул. Сонячна (Куйбишева), буд. 26, а саме з 28.09.2001р., проживали у ньому, добросовісно, відкрито та безперервно володіли ним протягом майже 15 років, що в розумінні ст.344 ЦК України означає, що вони набули право власності на вищевказане нерухоме майно в порядку набувальної давності. Отже, судом встановлено, що факти, викладені позивачами [PERSON], [PERSON] у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені ним письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб. У зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved