Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивачка 13.05.2016 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17.11.1990 р. до 06.06.2002 р., коли шлюб був розірваний на прохання відповідача для полегшення його легалізації в Канаді, куди він виїхав у 2001 р. У шлюбі народилось двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.09.1994 р. на імя відповідача ними було придбано житловий будинок незавершеного будівництва готовністю 7 % без господарських будівель по вул. Полуботка, 3 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. Виконуючи свої зобовязання за даним договором, передбачені виданим Тисменицькою райархітектурою архітектурним плануванням від 17.07.1991 р. № 570/98 та рішенням виконкому Тисменицької міської ради № 6 від 11.08.1994 р., сторони продовжили будівництво, спочатку спорудивши літню кухню, у якій проживали, а потім і житловий будинок. На підставі рішення Тисменицької міської ради від 26.12.1997 р. відповідач 16.03.1999 р. отримав державний акт на право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,1363 га, розташовану за цією адресою. Після виїзду відповідача за кордон позивачка завершувала спорудження спірного будинковолодіння. Навесні 2016 р. відповідач вперше приїхав на Україну і почав виготовлення правовстановлюючих документів на будинковолодіння та земельну ділянку, помістивши у районній газеті «Вперед» оголошення про втрату державного акту та техпаспорту. Таким чином відповідач заперечує її право на частку в спільній сумісній власності подружжя, тому вважає, що саме з цього часу у неї виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права. Просила визнати за нею право власності на ? частину спірного будинковолодіння та на ? частину спірної присадибної земельної ділянки. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала і просила його задовольнити, стягнувши з відповідача судові витрати. Відповідач, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, повторно не зявився в судове засідання, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, у звязку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 17.11.1990 р. до 06.06.2002 р., що підтверджується відповідними відмітками у паспорті позивачки, копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.4, 78-82). Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06.09.1994 р., оформленого на імя відповідача, сторони придбали житловий будинок незавершеного будівництва готовністю 7 % без господарських будівель по вул. Полуботка, 3 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.5). Виконуючи свої зобовязання за даним договором, передбачені виданим Тисменицькою райархітектурою архітектурним плануванням від 17.07.1991 р. № 570/98 та рішенням виконкому Тисменицької міської ради № 6 від 11.08.1994 р., сторони продовжили будівництво, завершивши спорудження спірного будинковолодіння до 2000 р. Після завершення будівництва 23.09.2000 р. сторони були зареєстровані у спірному будинку, що підтверджується копією будинкової книги № 325 (а.с.7-12). Однак, будинковолодіння не було здано в експлуатацію, реєстрація права власності не проводилась, правовстановлюючий документ на будинковолодіння відсутній. На підставі рішення Тисменицької міської ради від 26.12.1997 р. відповідач 16.03.1999 р. отримав державний акт на право приватної власності на присадибну (для будівництва і обслуговування жилого будинку) земельну ділянку площею 0,1363 га, розташовану по вул. Полуботка, 3 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.6). Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.18-2 постанови № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з наступними змінами), якщо на земельній ділянці, одержаній громадянином у приватну власність шляхом приватизації, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. Таким чином, спірні будинковолодіння та присадибна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Згідно звіту про оцінку майна (а.с.37-46) вартість будинковолодіння, яке відповідно до технічного паспорту (а.с.59-62) складається з житлового будинку, літньої кухні, гаражу, стайні, убиральні, колодязя, на даний час складає 1069235 грн. У відповідності з вимогами ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог, які підлягають до задоволення. З відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати, що складаються з 5346,17 грн. сплаченого судового збору (а.с.1, 36). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70 СК України, ст.120 ЗК України,

Outcome: approved