Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовною заявою, в якій, зокрема, зазначили, що 29 червня 1998 року отримали свідоцтво №11298 про право власності, видане Комунарською районною радою, відповідно до якого квартира, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, б. 16, кв. 226, належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 11.08.1998 року зазначена квартира зареєстрована Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності, при цьому частка кожного із співвласників квартири визначена не була. 28 лютого 1999 року [PERSON] померла. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 29 грудня 2002 року, після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом стали її дочки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вказаного документу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на частку останньої в квартирі №226 будинку по вул. Автозаводська, 16, у місті Запоріжжя, не видавалось. [PERSON] на час відкриття спадщини проживала разом зі своє матір`ю, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому вона фактично вступила у володіння спадковим майном. Позивачі з 13.05.1988 року постійно проживають у даній квартирі. Після смерті [PERSON] у спадок перейшла її частка у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] (1/3), яка за приписами ч. 1 ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 р.) у рівних долях повинна розподілятися між спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках. Таким чином, [PERSON] прийняла у спадок 1/6 частки квартири після смерті [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом. Так як позивачі постійно та відкрито проживають в даній квартирі з 13.05.1988 року, то відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, мають право набути у власність це майно (набувальна давність). Позивачі просять суд визначити, що частки [PERSON], [PERSON] та померлої 28.02.1999 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] становили по 1/3 за кожним співвласником, визнати право власності [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлої 28.02.1999 року [PERSON] на 1/6 частки квартири [ADDRESS], визнати право власності [PERSON] за набувальною давністю на 1/12 частки квартири [ADDRESS], а всього на 7/12 частки квартири [ADDRESS], та право власності [PERSON] за набувальною давністю на 1/12 частки квартири [ADDRESS], а всього на 5/12 частки квартири [ADDRESS]. В судове засіданні позивачі не зявились, від їх імені представником подано заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника. Представник Запорізької міської ради, відповідача у справі, також до суду не зявився. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без участі відповідача. Третя особа [PERSON], до суду не зявилась, однак, представлено заяву, в якій вона прохала розглянути справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Третя особа Шоста державна нотаріальна контора, до суду не зявилась. Через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без участі її представника. Виходячи з неявки всіх сторін у справі, які були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, наявність письмових заяв про розгляд справи без участі сторін та їх представників, суд вважає за можливе розглянути позовні вимоги, виходячи з доказів, наданих сторонами. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, надані позивачами, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову. Судом встановлено, що місце проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстроване з 13 травня 1988 року за адресою: [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються копіями довідок №04-27/3-6884 від 29.03.2017р. та №04-27/3-6884 від 29.03.2017р., виданими Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Відповідно до Свідоцтва №11298 про право власності від 29 червня 1998 року, виданого Комунарською районною радою, квартира, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, б. 16, кв. 226, належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 11.08.1998 року дана квартира зареєстрована Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час видачі свідоцтва) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно з абз. 3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. \~ Згідно з інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». \~ Отже, частка кожного із співвласників - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у квартирі №226 будинку по вул. Автозаводська, 16 у м. Запоріжжі були рівними і складали по 1/3 за кожним співвласником. 28 лютого 1999 року [PERSON] померла, що підтверджується копіює свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 29.12.2002 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON] Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом в рівних частках стали її дочки [PERSON] та [PERSON], яким визнано право власності на внесок з відсотками, що зберігався в Ощадбанку м. Запоріжжя №7717, рахунок №080841 з усіма компенсаційними виплатами та іменні цінні папери у кількості 340 штук номінальна вартість 0,10 грн., загальна номінальна вартість 34 гривні в ВАТ «Запорізький завод феросплавів». Даних про успадкування [PERSON] та [PERSON] частки померлої [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з наданих доказів не вбачається. Відповідно до п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, до цивільних відносин, що виникли у звязку зі смертю [PERSON] повинні застосовуватись норми ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). За змістом\~ст. 529 ЦК України\~(в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин,\~при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Згідно зі\~ст. 549 ЦК України\~(в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або, якщо він подав нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] з 13.05.1988 року по час розгляду справи судом проживає у даній квартирі, на час смерті проживала разом з матірю, а тому є цілком обґрунтованим висновок, що вона прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] у вигляді ? частки останньої (1/3) у квартирі [ADDRESS], та стала власником 1/6 частки вказаної квартири. [PERSON] на час смерті [PERSON] з останньою не проживала (згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.12.2002р. [PERSON] проживала за адресою: [INFO], б. 64, кв. 119. Заяву про прийняття у спадщину частини квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не подавала. [PERSON] померла 16 листопада 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть І-ЖС №299136, виданого 17 листопада 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області. Позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] проживають у [INFO] з 13 травня 1988 року, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи. Відповідно до\~частини першої статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно з абзацом 2 п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). У свою чергу, в листі Верховного суду України від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», встановлено, що факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). Така правова позиція міститься і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 10 грудня 2014 по справі № 6-24756св14, а також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 17 грудня 2014 по справі № 6-33320св14. Таким чином, той факт, що позивачі не заволоділи вказаною часткою квартири в результаті вчинення злочинів також свідчить про добросовісність цього заволодіння. Відповідно до п. 13 Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. У відповідності до п. 8\~Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України\~правила ст. 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі №6-27245св07. Таким чином, перебіг пятнадцятирічного строку володіння позивачами часткою квартири для цілей набувальної давності розпочався 01.01.2001 р, - три роки до набрання чинності\~ЦК України. Судом ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у спірній квартирі більше 29 років. Після смерті [PERSON] ніхто не претендував на її частку у спільній власності на квартиру. З досліджених доказів не вбачається, що хтось інший, аніж позивачі, проживають у спірній квартирі. А отже саме позивачі під час проживання у квартирі повинні сплачувати всі видатки на її утримання (житлово-комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території тощо). Суд приймає до уваги доводи позивачів, що вони не усвідомлювали той факт, що 1/6 частка квартири не належить та не може належати їм. Крім того, з наданих доказів суд встановив, що на час смерті [PERSON] її частка в квартирі не була виділена, а тому є цілком слушним висновок, що позивачі не здогадувались, що ця частка може бути передана у власність іншим особам, аніж вони. Також суд не піддає сумніву твердження позивачів, що вони не приховували факт проживання на 1/6 частки у квартирі [ADDRESS], яка є їх спільною власністю. Враховуючи викладене, суд вважає підтвердженим у кожного з позивачів, а саме [PERSON] та [PERSON] наявність права власності за набувальною давністю на 1/6 частину квартири [ADDRESS], тобто по 1/12 частки за кожним. Також позивачами також було надано копії свідоцтва про смерть [PERSON], який помер 07 червня 2014 року, та [PERSON], який помер 07.08.2016р. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] повинна була бути його дружина [PERSON], яка була дружиною останнього відповідно до свідоцтва про одруження від 13.01.2004р. Суд, оцінивши вказані докази щодо їх належності факту родинних та спадкових відносин з [PERSON], зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] є матірю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до приписів ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд, виконуючи приписи ч. 4 ст. 10 ЦПК України, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, однак ані відповідач, ані треті особи жодних доказів, які б доводили зворотнє від позовних вимог та фактичних обставин справи, не надали. Положеннями ч.1\~ст.11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд також враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю, є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до п. 5 ч. 1\~ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Outcome: approved