Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивачі просять суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 21 в будинку № 11 по вул.Тухачевського в м.Харкові зі зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. При цьому посилаються на ст.ст.71,72 ЖК України, як на підставу позову. Зазначили, що придбали спірну квартиру за договором купівлі-продажу у відповідачів і [PERSON], [PERSON], є співвласниками зазначеної квартири. Відповідачі в квартирі не проживають з 09.03.2010 року, а тому втратили право користування нею. Відповідачі, представник 3-ї особи в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 18.12.2009 року (а.с.6) відповідачі по справі, а також [PERSON], [PERSON] продали, а позивачі по справі купили квартиру [ADDRESS], яку зареєстрували на праві власності в КП «Харківське МБТІ» (а.с.10). Позивачам по справі належить право власності по 1/2 частині вказаної квартири. У вказаній вище квартирі зареєстровані як позивачі по справі з 25.03.2010 року, так і відповідачі по справі з 12.08.1992 року (а.с.7,9). Як на підставу позову позивачі посилаються в позовній заяві на ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України, що відповідачі не цікавляться житлом, з 09.03.2010 року в квартирі не проживають без поважних причин, не подавали скарги щодо порушення їх житлових прав, звільнили квартиру добровільно. При цьому слід враховувати, що вимоги ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України застосовуються при користуванні жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються вимогами Цивільного Кодексу України, так як спірна квартира була власністю відповідачів і була продана позивачам по справі. Таким чином, на підставі ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України відповідачів не можна визнати такими, що втратили право користування вказаною квартирою. Суд враховує, що змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. До початку розгляду справи по суті і в ході судового розгляду позивачі підставу позову не змінили. Викладене свідчить про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою на підставі ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України. Крім того, суд враховує, що відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позивачі по справі не довели, що діями відповідачів, не повязаними з позбавленням володіння, порушуються їх права власності. Позивачі по справі володіють і користуються спірною квартирою на власний розсуд, мають можливість розпорядження нею. Позивачі пояснили, що відповідачі у справі в спірній квартирі не проживають, речі свої із квартири забрали, наміру користуватися квартирою не мають. Таким чином, позивачі по справі не надали жодного доказу, який би свідчив про те, що діями відповідачів, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується їх право власності. З урахуванням вищевикладеного суд в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Outcome: dismissed