Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з цивільним позовом до Білоцерківської міської ради Київської області, [PERSON] сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права на спадкове майно, обґрунтовуючи його тим, що 16.12.2013 року померла їхня мати [PERSON], яка на момент смерті проживала за адресою: [INFO]. 21.03.2009 року помер їх батько [PERSON], який на момент смерті проживав за адресою: [INFO]. Після смерті батьків залишилося спадкове майно, у вигляді житлового будинку № 56, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.2-га Інтернаціональна та земельної ділянки, площею 0,2281 га., яка розташована на території с. Мала Вільшанка, вул. Шкільна, 70, Білоцерківського району, Київської області. Відповідно до заповіту подружжя від 09.07.2008 року, [PERSON] та [PERSON] заповіли своїм синам [PERSON], [PERSON] 3/4 та 1/4 частини відповідно належного їм на праві спільної сумісної власності будинку № 56, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.2-га Інтернаціональна та земельної ділянки, площею 0,2281 га., яка розташована на території с. Мала Вільшанка, вул. Шкільна, 70, Білоцерківського району, Київської області. Даний заповіт був посвідчений 09.07.2008 року нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1712. Позивачі звернулися до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно. 22.12.2015 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в звязку з невідповідністю посвідченого заповіту чинному законодавству, неможливістю тлумачення змісту заповіту подружжя, незастережні виправлення та дописки у правовстановлюючому документі на будинок. Враховуючи зазначене, позивачі просять суд визнати за [PERSON], [PERSON], право на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок № 56, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.2-га Інтернаціональна та земельну ділянку, площею 0,2281 га., яка розташована на території с. Мала Вільшанка, вул. Шкільна, 70, Білоцерківського району, Київської області, після померлого 21.03.2009 року батька [PERSON] та померлої 16.12.2013 року матері [PERSON]. В відкрите судове засідання позивачі не зявилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи містяться їхні заяви про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач Білоцерківська міська рада Київської області свого представника в судове засідання не направила, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду лист, в якому просять розглянути справу без участі їх представника. Відповідач [PERSON] сільська рада Білоцерківського району Київської області свого представника до суду не направила, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду лист, в якому просять розглянути справу без їхнього представника, позов визнають. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем [PERSON] сільскою радою Білоцерківського району Київської області, оскільки це не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 21.03.2009 року помер батько позивачів [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть останнього, серії 1-ОК № 149891. 16.12.2013 року померла мати позивачів [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, серії 1-ОК № 297636. Померлі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії ІІ-ЯР № 840368. Померлі батьки позивачів по день смерті були зареєстровані та проживали за однією адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.. 2-га Інтернаціональна, буд. 56, що підтверджується матеріалами справи. Той факт, що позивачі є синами померлого подружжя, підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження дітей, які містяться в матеріалах справи, серії П-УР № 375955 та серії1-АГ № 394951. Після смерті батьків позивачів залишилося спадкове майно, у вигляді житлового будинку № 56, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. 2-га Інтернаціональна та земельної ділянки, площею 0,2281 га., яка розташована на території с. Мала Вільшанка, Білоцерківського району, Київської області по вул. Шкільна, 70. Належність названого майна спадкодавцям підтверджується копією державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії Р2 № 418357 та копією договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до пяти включно. Належність названого вище домоволодіння [PERSON] підтверджується і копією заключення реєстрації домоволодіння, копією акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію приватного домоволодіння від 21.03.1973 року та копією рішення № 276 виконкому Білоцерківської міської ради від 28.05.1973 року. Як вбачається з матеріалів справи право власності на вказаний будинок було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору забудовника, посвідченого Першою Білоцерківською нотаріальною конторою від 22.03.1968 року, реєстр № 11681 (книга № 84, реєстр № 9651). Наведене майно є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] на підставі ст.60 СК України. 09.07.2008 року, [PERSON] та [PERSON] заповіли своїм синам [PERSON], [PERSON] 3/4 та 1/4 частини, відповідно, належного їм на праві спільної сумісної власності будинку № 56, який знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул.2-га Інтернаціональна та земельної ділянки, площею 0,2281 га., яка розташована на території с. Мала Вільшанка, вул. Шкільна, 70, Білоцерківського району, Київської області, що підтверджується копією заповіту. Даний заповіт був посвідчений 09.07.2008 року нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1712, що підтверджується його копією. Позивачі звернулися до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно. 22.12.2015 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою державний нотаріус відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом подружжя на житловий будинок та земельну ділянку, що залишились після померлого 21.03.2009 року батька [PERSON] та померлої 16.12.2009 року матері [PERSON], через невідповідність посвідчення заповіту чинному законодавству; неможливість тлумачення змісту заповіту подружжя, незастережні виправлення та дописки у правовстановлюючому документі на будинок. Копія названої постанови міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1243 ЦК України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Судом встановлено, що 21.03.2009 року помер батько позивачів [PERSON], і тому його частка відповідно до наведеної вище норми перейшла до дружини [PERSON], яка померла 16.12.2013 року. Після смерті останньої право на спадкування перейшло до осіб, вказаних у заповіті подружжя, тобто до позивачів по справі. Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане вище майно. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, враховуючи, що спадкодавці були власниками спірного майна, тому права спадкоємців підлягають захисту в судовому порядку. У відповідності зі ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачі по справі являються спадкоємцями за заповітом. Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, право власності на спадкове майно визнається в судовому порядку. У відповідності до п. 2.3, 3.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України 28.01.2003 року № 6/5 та офіційного листа МЮУ № 19-32/319 від 21.02.2005 року щодо переліку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна якщо первинна реєстрація прав власності не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання належності майна попередньому чи наступному власнику (спадкоємцю) у випадку відсутності таких, вирішується в судовому порядку. Враховуючи п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2010 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу та інших цивільно-правових угод, прийняття спадщини. Таким чином, враховуючи, що оформити через органи нотаріату право на спадщину не вбачається можливим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved