Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка 23.03.2015 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської міської ради, треті особи: держаний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупська Лариса Вікторівна, [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначила, що відділом комунального господарства Ленінського районі м. Дніпропетровська, відповідно рішенню виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих №106546 від 18 квітня 1961 року про відвід земельної ділянки [PERSON], яка була бабусею [PERSON], надана в безстрокове користування земельної ділянки [ADDRESS], про що 03 серпня 1961 року укладено відповідний договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, житловою площею не більше 60 кв.м. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті єдиними спадкоємцем став [PERSON] Актом від 05.03.1963 року Дніпропетровського облінвентарбюро був встановлений факт належності будинку [PERSON] Згодом Виконавчий комітет Дніпропетровської обласної Ради депутатів трудящих Актом приймання індивідуального домоволодіння прийняв в експлуатацію домоволодіння [ADDRESS]. В 2010 році домоволодіння [ADDRESS] було перенумеровано на №12. Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею є [PERSON], однак постановою від 10.06.2014 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих на домоволодіння документів. На підставі вищевикладеного просить встановити факт належності домоволодіння [ADDRESS] [PERSON], померлому [INFO] та визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 28,9 кв.м., житлова 13,0 кв.м., кухня 8,4 кв.м., коридор 7,5 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судове засідання представник Дніпропетровської міської ради не з'явився. Про місце дату та час судового засідання сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. В судове засідання держаний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупська Лариса Вікторівна не з'явилася. Про місце, дату та час судового засідання сповіщені належним чином. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши представника позивача, третю особу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. В ході судового розгляду встановлено, що рішенням виконкому Ленінської Ради народних депутатів трудящих від 18 квітня 1961р. про відвід земельної ділянки, [PERSON] в безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS], про що 03 серпня 1961 року укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно жилою площею не більше 60 кв.м./а.с.8-9/ [INFO] [PERSON], померла. Згідно довідки Другої ДДНК від 25.11.2009 року [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON], померлої [INFO]./а.с.18/ Актом від 05 березня 1963 року Дніпропетровського облінвентарбюро був встановлений факт належності будинку по [ADDRESS] - [PERSON]./а.с.14/ Згідно довідки від 26 жовтня 2010 року зазначено, що в зв'язку з забудовою будинків по [ADDRESS] було проведена перенумерація будинку з №10 на №12./а.с.19/ З технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS], який складений станом на 29 квітня 2014 року, вбачається, що домоволодіння складається з: житловий будинок літ. А-1 (1962 рік побудови) загальною площею 28,9 кв.м., житлова 13,0 кв.м., кухня 8,4 кв.м., коридор 7,5 кв.м../а.с.27-29/ [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER]. /а.с.23/ Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне майно. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження./а.с.21/ Згідно матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON], померлого [INFO] з заявою про прийняття спадщини звернулася доньки - [PERSON]./а.с.70/ Згідно заяви від 18 жовтня 2010 року [PERSON] відмовилася від належної частки спадщини, що залишилися після смерті чоловіка, на користь доньки померлого [PERSON]./а.с.63/ 10 червня 2014року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме: домоволодіння [ADDRESS]./а.с.88/ 10 червня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO], оскільки не надано правовстановлюючих документів на домоволодіння. /а.с.93/ Задовольняючи позов в частині встановлення факту належності [PERSON], житлового будинку по [ADDRESS], суд враховує наступне. У 1966-1991р.р. порядок набуття права власності регулювався Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, та прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови передбачалося, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином за Указом і Постановою підставою виникнення права власності на жилий будинок був факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР затверджено Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Відповідно до пунктів 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі правовстановлюючих документів, перелік яких містився у Додатку № 1 до Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 Додатку № 1 правовстановлюючим документом на житловий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Враховуючи, що будівництво житлового будинку здійснено під час дії вказаних норм матеріального права (1966-1991 роки), слід дійти висновку, що право власності на спірний будинок виникло у ньго з моменту збудування цього будинку. Таким чином, за правилами ЦК України 1963 року [PERSON] набув права власності на домоволодіння за адесою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючі вказані обставини суд вважає, що вимога позивачки про встановлення факту належності домоволодіння [ADDRESS] [PERSON], померлому [INFO], підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування»від 30.05.2008 року за №7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (2004 р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. ст. 1217, 1222 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, відповідно до частин 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття, тобто з дня смерті спадкодавця. Крім того, відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з п.п. 212, 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, суд, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги в частині визнання за [PERSON], права власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 28,9 кв.м., житлова 13,0 кв.м., кухня 8,4 кв.м., коридор 7,5 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] є цілком обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними з її боку, внаслідок чого підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст..88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved