Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом до відповідача та просить визнати останього таким, що втратив право користуватися квартирою № 22 по вул. Грушевського, 17, у м. Дрогобичі Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивачі покликаються на те, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом на право власності на квартиру від 11.12.1995 року та договором купівлі-продажу частини квартири від 27.04.2000 року, договором про зміну форми власності від 27.04.2000 року та реєстраційним посвідченням від 28.04.2000 року, яке видане Дрогобицьким ДК «МБТІ та ЕО» що записано в реєстрову книгу № 14 за реєстровим № 3942. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб 30.09.2010 року, що стверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Після розірвання шлюбу, відповідач у спірній квартирі не проживає з 2013 року. Оскільки відповідач витрат повязаних з утриманням квартири не несе, фактично проживає [INFO], добровільно не бажає знятись з реєстраційного обліку, чим перешкоджає позивачам реалізувати своє право власності на квартиру, а тому вони змушені звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, за таких обставин, суд вважає за необхідне провести розгляд справи у відсутності позивача [PERSON], так як у матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, її представник [PERSON] подав заяву в якій просить проводити розгляд справи у їх відсутності, та постановити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, заперечень на позовну заяву відповідачем в суд подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд у відповідності до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України приходить до переконання про можливість розглянути справу на підставі наявних доказів, постановивши заочне рішення. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, та оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін вважає за необхідне постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи встановлено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом на право власності на квартиру від 11.12.1995 року та договором купівлі-продажу частини квартири від 27.04.2000 року, договором про зміну форми власності від 27.04.2000 року та реєстраційним посвідченням від 28.04.2000 року, яке видане Дрогобицьким ДК «МБТІ та ЕО» що записано в реєстрову книгу № 14 за реєстровим № 3942. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб 30.09.2010 року, що стверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Відповідно до наявних в матеріалах справи актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації виданих КП «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради Львівської області від 12.11.2013 року, 26.02.2014 року, 12.05.2014 року 17.06.2014 року 16.09.2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS], не проживає з 2013 року і по час обстеження. Відповідно до довідки виданої [PERSON] КП «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради Львівської області № 2903 від 25.09.2014 року вбачається, що останній був зареєстрований в [INFO], з 24.01.1997 року до 25.09.2014 року, та цього ж числа знятий з реєстрації у вказаній квартирі, що стверджується копією його паспорта. Проте, сторона позивача не зважаючи на зміну обставин, які слугували підставою для звернення до суду і передбачену законодавцем правову інституцію, закріплену у ч.2 ст. 405 ЦК України, просять позов задоволити, однак як встановлено судом та стверджується актом КП «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради Львівської області від 12.11.2013 року та довідкою № 2903 від 25.09.2014 року зазначеної організації, ще не пройшов термін понад один рік, щоб вважати що [PERSON] понад встановленні законом строки не проживає у спірній квартирі. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки позивачі звернулися до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на час розгляду справи саме як свівласники цієї житлової площі, однак судом встановлено, що не пройшов термін понад один рік, щоб вважати що [PERSON] понад встановленні законом строки не проживає у спірній квартирі, а також те, що він добровільно знявся з реєстрації у квартирі [ADDRESS], а тому їх посилання щодо захисту свого порушеного права є неправомірним та безпідставним. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed