Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним первісним позовом посилаючись на те, що вона є власником 2/3 частин автомобіля марки KIA MAGENTIS, реєстраційний номер [NUMBER]. Інша 1/3 частина зазначеного автомобіля належить відповідачу [PERSON], який в нинішній час одноособово користується цим транспортним засобом, а будь-яких домовленостей щодо розпорядження або встановлення порядку користування спільним майном між сторонами не досягнуто. Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй частку автомобіля, розмір якої відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 14 листопада 2014 року вона визначила у розмірі 118240,00 гривень (а.с.64-65). Відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою та просив припинити право спільної власності сторін на автомобіль та визнати за ним право власності на цій транспортний засіб. Але до початку розгляду справи по суті 17 жовтня 2014 року відповідач звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, відповідно до якої просив суд стягнути з позивачки на його користь грошову компенсацію за належну йому частку автомобіля у розмірі 59070,00 гривень (а.с.54-56). У судовому засіданні позивачка свій первісний позов підтримала та проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні саме відповідача, між сторонами виникли неприязні стосунки, сторони не можуть узгодити питання здійснення права спільної власності на автомобіль, а рівень її доходів виключає можливість сплати нею компенсації відповідачу. Відповідач та його представник у судовому засіданні зустрічний позов підтримали та проти задоволення первісного позову заперечували, посилаючись на те, що в силу свого скрутного матеріального становища відповідач позбавлений можливості сплатити позивачці компенсацію за її частку автомобіля, яка в два рази перебільшує розмір частки відповідача. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позови задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 цього Кодексу. Верховний Суд України у своїй постанові від 19 лютого 2014 року щодо перегляду з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2013 року у справі про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, висловив правову позицію, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності, крім спеціальної норми, встановленої ст.364 ЦК України, суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності за законом та свідоцтва про право власності від 29 серпня 2013 року позивачка є власником 2/3 частин автомобіля KIA MAGENTIS, реєстраційний номер [NUMBER]. Інша 1/3 частина зазначеного автомобіля належить відповідачу [PERSON] (а.с.29). Згідно з висновком судової авто товарознавчої експертизи №4283 від 16 вересня 2014 року ринкова вартість автомобіля KIA MAGENTIS, реєстраційний номер [NUMBER], складає 177360,00 гривень. Таким чином, вартість частки позивачки в автомобілі складає 118240,00 гривень, а вартість частки відповідача складає 59120,00 гривень. Спільний автомобіль сторін в нинішній час знаходиться у користуванні відповідача, будь-яких домовленостей щодо розпорядження або встановлення порядку користування спільним майном між сторонами не досягнуто. Згідно з ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Під час розгляду справи суд роз'яснював сторонам, що справа розглядається на засадах змагальності та пропонував сторонам подати або за їх клопотанням витребувати необхідні докази. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування, оскільки ст.60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказів. В разі наявності труднощів у сторін щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, вони можуть скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. На виконання приписів ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обравши способом захисту права подання позовів про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні позивачка та відповідач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язані були довести не тільки правову, але й фактичну підставу своїх вимог. Але з наданих сторонами доказів по справі неможливо з'ясувати чи дійсно кожна з сторін не має змоги сплатити іншій стороні грошову компенсацію вартості її частки автомобіля та чи дійсно не зловживає відповідач, у користуванні якого знаходиться автомобіль та який поряд з позивачем бажає отримання грошової компенсації, своїми правами співвласника, а реалізація однією з сторін права на отримання компенсації не призведе до порушення прав іншого співвласника. Суд додатково звертає увагу, що на підставі навіть сукупності наданих сторонами доказів неможливо дійти обґрунтованого та законного висновку про можливість задоволення первісного або зустрічного позову. Будь-яке таке рішення суду буде засновано на припущеннях, а це є неприпустимим. З врахуванням наведеного суд вважає, що сторони по справі не виконали свої процесуальні обов'язки, пов'язані з тягарем доказування по справі, не довели перед судом законність та обґрунтованість заявлених кожним з них позовів, тому у їх задоволенні має бути відмовлено.

Outcome: dismissed