Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року задоволено її позов до відповідачки [PERSON] та стягнуто на її користь борг за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800,00 грн., що еквівалентно 36000,00 доларів США, 3% річних в розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір в розмірі 6 890, 00 грн. Підставою звернення до суду стала та обставина, що відповідачка запропонувала [PERSON] послугу у вигляді придбання квартири за пільговим тарифом у новобудові в [ADDRESS] . На виконання цієї послуги вона отримала у позивачки 08.09.2013 року грошові кошти в сумі 7000,00 доларів США, а 01.10.2013 року позивачка передала їй ще 29000,00 доларів США. На підтвердження отримання цих коштів [PERSON] , надала позивачці відповідні розписки. Восени 2015 року із сайту забудовника ПАТ «Київміськбуд» [PERSON] . стало відомо, що всі інвестори будинку по пр. Воз`єднання, 21-В вже отримали документи про право власності на квартири в цьому будинку. Протягом двох років, у тому числі восени 2015 року, позивачка намагалася повернути свої кошти і зверталась неодноразово до відповідачки про їх повернення, однак остання ігнорувала її вимоги. 15.12.2015 року позивачка з відповідною заявою звернулась про вчинення злочину до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, на підставі якої було внесено відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження за №1201500040019030, правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 СК України. Знаючи, що в забезпечення повернення коштів судом може бути за накладено арешт на її майно, [PERSON] , як вона пояснила слідчому СВ Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Сивопляс О.К. під час допиту в якості свідка 20.04.2016 року, за порадою свого адвоката Жовноватюка О.М. переоформила все належне їй майно, в тому числі спірну квартиру, на свою матір [PERSON] , про що свідчить договір дарування квартири [ADDRESS] від 20.11.2015 року, серія та номер 3196, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Л.І. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26316493, за новим власником винесено цим же нотаріусом 20.11.2015 року. Незважаючи на її відчуження, даною квартирою [PERSON] користується для свого проживання по цей час. Крім того, серед іншого майна [PERSON] на ім`я своєї матері [PERSON] було переоформлено на підставі фіктивного договору дарування гаражний бокс [ADDRESS]. З вищенаведеного можна зробити висновок, що ці правочини здійснено сторонами з метою приховати майно від арешту та примусової реалізації в порядку забезпечення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , тобто вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цими правочинами. Отже позивачка зазначає, що вони є фіктивними, а тому недійсними. Крім того, фіктивність даних правочинів підтверджується і тією обставиною, що в цей же день та 03.12.2015 року відповідачкою було переоформлено (подаровано) на ім`я своєї матері [PERSON] цілий ряд іншого нерухомого майна, а саме шість земельних ділянок в Чернігівській області, житловий будинок в с. Крехаїв Козелецького району Чернігівської області, які були посвідчені приватним нотаріусом Лазаревою Л.І. Крім того, 24.11.2015 року відповідачами було укладено ще один фіктивний договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсними договір дарування квартири [ADDRESS] від 20.11.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л.І.; скасувати реєстрацію права власності, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав квартири [ADDRESS] , індексний номер 26316493, за новим власником [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, прийняте цим же нотаріусом 20.11.2015 року; визнати недійсним договір дарування гаражного боксу [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Лазарєвою Л.І. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.06.2017 року задоволено клопотання [PERSON] та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та гаражний бокс [ADDRESS] , що належать [PERSON] ; заборонено [PERSON] відчужувати квартиру [ADDRESS] та гаражний бокс [ADDRESS] на користь третіх осіб у будь-якій формі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І. про визнання договорів дарування недійсними прийнято до свого провадження. 19.03.2019 року до суду надійшли Пояснення від представника відповідачів - [PERSON] , згідно яких представник зазначає, що відповідачка [PERSON] позов не визнає у повному обсязі з наступних підстав. Внутрішнє переконання та особиста воля [PERSON] дали їй можливість прийняти рішення про вчинення дій, направлених на відчуження нею на користь її матері об`єктів нерухомості за договорами дарування, які на той час формально перебували в її власності, але фактично були результатами здобутку праці її батьків та колишнього чоловіка. Після розмови у близькому родинному колі [PERSON] повідомила про своє рішення матір та сестру, мати погодилася прийняти у дар нерухоме майно, що було зареєстровано на [PERSON] 20.11.2015 року між [PERSON] та її матір`ю [PERSON] були укладені договори дарування нерухомого тайна, а саме квартири та гаражного боксу. Представник зазначає, що з урахуванням наявності у громадянки [PERSON] боргу за договором позики та наявними розписками на ім`я [PERSON] , 25.11.2015 року вона звернулася з позовом про стягнення з [PERSON] боргу на її користь. Ухвалою суду від 27.11.2015 року було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] на той час очікували надання [PERSON] послуги про отримання пільгового житла, відповідачка [PERSON] повідомила [PERSON] про незрозумілу та дивну поведінку останньої, яка не давала чіткої відповіді про строки виконання її зобов`язання. 04.12.2015 року відбулася зустріч [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] , за результатами якої стало відомо, що остання ошукала їх на грошові кошти та не виявляє наміру їх повертати. Згодом тіло [PERSON] знайшли без ознак життя у річці Дніпро в районі Гідропарку. 21.06.2016 року [PERSON] звернулася до відповідачки [PERSON] з позовною заявою про стягнення боргу, яка в подальшому була частково задоволена. На даний час вказана справа перебуває у Верховному Суді на вивченні, рішення за результатами перегляду у касаційному порядку ще не прийнято, рішення у даній справі набрало законної сили лише 14.12.2017 року після його перегляду Апеляційним судом м. Києва. Отже станом на 20.11.2015 року не існувало жодних обставин, направлених на необхідність відчуження майна з метою уникнення відповідальності під час примусового виконання рішень будь-яких судів щодо спорів про стягнення з [PERSON] грошових коштів чи витребування її майна. На підставі викладеного представник просить відмовити у задоволенні позову. 19.03.2019 року до суду надійшов Відзив від представника відповідачів - [PERSON] , згідно якого представник зазначає, що відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнає. Також вказує про те, що 20.11.2015 року між відповідачами були укладені договори дарування нерухомого майна, а саме квартири та гаражного боксу. Як власник майна, [PERSON] прийняла рішення про його продаж з метою придбання іншого житла в сучасних будинках, проте не змогла на даний час реалізувати таке право з причин його арешту судом. На даний час нею укладені договори на обслуговування вищезазначеного майна. На підставі викладеного представник просить відмовити в задоволенні позову. 19.03.2019 року до суду надійшов Відзив від представника відповідачів - [PERSON] , в якому представник просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. 24.05.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив від представника позивача - [PERSON] , в якій зазначено, що Відповідачка по справі [PERSON] посилається на те, що 03.10.2013 року між нею та [PERSON] , начебто, було укладено розписку, за змістом якої попередні дві розписки від 08.09.2013 року та 01.10.2013 року анулювалися та визнавались недійсними, а зміст нової розписки не надавав право позивачці звертатися до неї з позовом про стягнення коштів на її користь за невиконання перед [PERSON] зобов`язань невідомої нам особи [PERSON] Громадянка [PERSON] , на яку посилається [PERSON] , була хворою літньою людиною і померла 23.03.2016 року. [PERSON] у 2013 році її не знала. До отримання грошей [PERSON] восени 2013 року від позивачки [PERSON] ніякого відношення не має. Позивачка не визнає вищевказану розписку, оскільки позивачка її не укладала та не підписувала, вважає її сфальсифікованою. Вперше [PERSON] дізналася про розписку з апеляційної скарги, поданої через півроку після ухвалення Рішення суду першої інстанції. В судовому засіданні 09.11.2017 року представником апелянта [PERSON] було надано на огляд суддів апеляційної інстанції оригінал розписки від 03.10.2013 року та надано дві ксерокопії вищевказаної розписки. Надаючи розписки, представник зазначив, що це копії розписки, доданої до апеляційної скарги. Ретельно вивчивши копію розписки від 03.10.2013 року, додану [PERSON] до апеляційної скарги від 06.07.2017 року, і копію розписки від 03.10.2013 року, яка надана суду апеляційної інстанції 09.11.2017 року її представником [PERSON] , сторона позивача виявила, що це два різні документи. Представник зазначає, що майже чотири роки [PERSON] мовчала про існування розписки від 03.10.2013 року і тільки під час розгляду апеляційної скарги вона подала її копію до суду апеляційної інстанції, що вказує на шахрайські дії з її боку, оскільки фактично такої розписки не існувало станом на 03.10.2013 року. Таким чином посилання відповідачів та їх представника про безпідставність позовних вимог позивачки про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними через їх фіктивність суперечать матеріалам справи та чинному законодавству, а тому представник просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у позові з підстав, наведених у відзиві. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 20.11.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л.І. 20.11.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) укладений договір дарування гаражного боксу [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л.І. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л.І. 20.11.2015 року було зареєстровано право власності на квартиру № [ADDRESS] та гаражний бокс [ADDRESS], за [PERSON] на підставі вищевказаних договорів дарування (а.с. 68-70 т. 1). 16.12.2015 року Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві за заявою [PERSON] внесено відомості до ЄРДР за № 12015100040019030 (а.с. 24 т. 1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто на її користь з [PERSON] борг за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800,00 грн., що еквівалентно 36000, 00 доларів США, 3% річних в розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір в розмірі 6 890,00 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року в частині стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних в розмірі 17207, 80 грн. скасовано та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 212-216 т. 2). Постановою старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Клименка О.О. від 22.02.2017 року відкрито виконавче провадження № 53450592 за виконавчим листом № 754/8135/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за невиконання договору про надання послуг в сумі 964 800,00 грн., що еквівалентно 36 000 доларам США, 3% річних в розмірі 17 207, 80 грн., судовий збір в розмірі 6 890,00 грн.(а.с. 92-93 т. 1). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідачка [PERSON] , маючи обізнаність про боргові зобов`язання за невиконання договору про надання послуг, з метою уникнення майнової відповідальності перед позивачкою після подання нею позову до суду, уклала договори дарування належного їй майна, які є фіктивними правочинами у розумінні ст. 234 ЦК України, у зв`язку з чим просить суд визнати їх недійсними. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Отже з викладеного вбачається, що обов`язок доказування фіктивності правочину покладений саме на позивача по справі, який повинен довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки обумовлені правочином. При цьому, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину. Як вказує у позовних вимогах позивачка, дії відповідачки [PERSON] являються шахрайськими і вчинені з метою виключення платоспроможності боржника та виведення майна з власності відповідача шляхом укладення договорів дарування між родичами. Заперечуючи проти позову, відповідачі вказують про те, що оспорювані договори укладені з дотриманням вимог діючого законодавства, на виконання договорів майно було фактично передано обдарованому у власність та користування, що виключає ознаку фіктивності договору. Крім того, на момент укладення оспорюваний договорів жодних претензій від позивачки до відповідачки заявлено не було. Як встановлено при розгляді справи, за змістом оспорюваних договорів [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру та гаражний бокс і остання прийняла їх, про що, на думку суду, свідчить здійснення у день укладання договору дарування державної реєстрації права власності обдарованої [PERSON] на отримані в дар квартиру та гаражний бокс. Отже, фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами дарування від 20.11.2015 року правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, що, в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним. З письмової відповіді Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 18.04.2019 року, що була отримана на запит суду, вбачається, що зі споживачем [PERSON] не укладався письмовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території на квартиру № [ADDRESS] . Також зазначено, що з січня 2018 року оплата за послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкової території по вищевказаній адресі не надходила. Заборгованість станом на 01.03.2019 року становить 8182, 45 грн. Крім того, за заявою [PERSON] у ПАК була проведена заміна власника особового рахунку. 02.04.2018 року між Управлінням поліції охорони в м. Києві та [PERSON] був укладений Договір про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони від 02.04.2018 року, предметом якого є охорона квартири [ADDRESS] . Згідно Повідомлення про приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу від 07.03.2019 року [PERSON] повідомлена про те, що акцептуванням заяви-приєднання вона приєдналася до умов публічного договору про постачання електричної енергії споживачу в повному обсязі у квартирі [ADDRESS] . 07.03.2019 року між ПАТ «АК «Київводоканал» та [PERSON] був укладений Договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, предметом якого є надання послуг у квартирі [ADDRESS] . 07.03.2019 року між КП «Київтеплоенерго» та [PERSON] був укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води населенню, предметом якого є надання послуг до квартири [ADDRESS] . 15.03.2019 року між КП «Київкомунсервіс» та [PERSON] був укладений Договір про надання послуг з вивезення побутових відходів, предметом якого є надання послуг по квартирі [ADDRESS] . Слід зазначити, що судом не приймаються до уваги твердження сторони позивача, як підстава для визнання недійсними договорів, про те, що [PERSON] не укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території на квартиру, оскільки це жодним чином не може свідчити про те, що спірна квартира не була прийнята нею у дар. Що стосується тверджень позивачки та її представника про те, що [PERSON] було відомо про матеріальні претензії до неї з боку позивачки і вона мала намір уникнути відповідальності, у зв`язку з чим і уклала оспорювані договори, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи та встановлено при розгляді справи, відповідачка запропонувала [PERSON] послугу у вигляді придбання квартири за пільговим тарифом у новобудові в [ADDRESS] . На виконання цієї послуги вона отримала у позивачки 08.09.2013 року грошові кошти в сумі 7000,00 доларів США, а 01.10.2013 року позивачка передала їй ще 29000,00 доларів США. На підтвердження отримання цих коштів [PERSON] , надала позивачці відповідні розписки. У зв`язку із невиконанням відповідачкою своїх зобов`язань, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. Вказаний позов [PERSON] до [PERSON] був поданий 21.06.2016 року, що підтверджується копією позовної заяви (а.с.80 т.2), через 6 місяців після укладення відповідачами оспорюваних договорів. Отже, станом на 20.11.2015 року не існувало жодних обставин, направлених на необхідність відчуження позивачкою свого майна з метою уникнення відповідальності під час примусового виконання рішень будь-яких судів щодо спорів про стягнення з неї грошових коштів чи витребування її майна. Що стосується посилання позивачки та її представник, як на доказ, на протокол допиту [PERSON] , то слід зазначити наступне. На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою було надано суду копію протоколу допиту свідка [PERSON] від 20.04.2016 року (а.с.25-28 т.1) слідчим Дніпровського УП ГУНП в м. Києві у кримінальному провадженні № 12015100040019030. Так, під час допиту [PERSON] повідомила про те, що їй порадив її адвокат Жовноватюк О.М. переписати своє майно на іншу особу, а саме на її мати [PERSON] , з метою уникнення неприємностей, так як потрібно буде повертати будь-які борги, оскільки вона була фактичним власником. Але слід зазначити, що під час допиту [PERSON] не було зазначено про те, що здійснила вона переоформлення нерухомого майна з метою уникнення матеріальної відповідальності перед [PERSON] , а тому твердження сторони позивача у цій частині є безпідставними. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Як зазначив у судовому засіданні представник позивача, копія протоколу допиту свідка від 20.04.2016 року він отримав при ознайомленні із матеріалами кримінального провадження шляхом фотокопіювання. При цьому жодних доказів на підтвердження того, що копія даного протоколу відповідає оригіналу, позивачкою та її представником надано не було. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне визнати вказаний вище письмовий доказ, а саме протокол допиту свідка від 20.04.2016 року неналежним доказом. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в діях всіх сторін правочину. В даному випадку позивачка не довела суду, що в діях обох відповідачів як учасників договорів дарування мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договорів дарування недійсними, а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed