Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], а також за [PERSON] та [PERSON] права власності в порядку спадкування на 1/4 частину вказаного житлового будинку з надвірними будовами та спорудами кожному. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер [PERSON], який був першим чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] та [PERSON] Разом з цим, вищевказаний житловий будинок було побудовано покійним [PERSON] та [PERSON] за час їх шлюбу - у 1970 році, а відтак такий належав їм на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині. Таким чином, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину за батьком, оскільки на даний час і на момент його смерті проживали у спадковому будинку, вступили у його фактичне володіння та управління, користуються ним та присадибною ділянкою. Для оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок позивачі звернулися до нотаріуса, однак їм було відмовлено в оформленні такої за відсутністю правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS] та право власності на нього не було зареєстроване. Тому просять задовольнити позов та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку з надвірними будовами та спорудами, а також по 1/4 його частині за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засіданні не з'явилися, однак подали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, не заперечив проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Перечинського району Закарпатської області 06 травня 1995 року. Також встановлено, що 11 січня 1969 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого рішенням № 43 виконкому Перечинської селищної Ради депутатів трудящих від 26 червня 1969 року покійному [PERSON] було в натурі виділено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво, а також побудовано сторонами житловий будинок [ADDRESS]. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім цього, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз'яснено у п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1387/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Так, відповідно до ст. 331 ч. 2 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на викладене, суд вважає обставини справи, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог, повністю доведеними, та з врахуванням того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, позов в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] слід задовольнити. Що стосується позовних вимог в частині визнання за позивачами [PERSON] та [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом, то суд приходить до наступного. Встановлено, що [PERSON], який помер [INFO] року є батьком позивачів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що стверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 12 жовтня 1969 року та серії [NUMBER] від 02 вересня 1972 року. Як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, оскільки спадщина за спадкодавцем [PERSON] відкрилася [INFO] року і строк на її прийняття закінчився до набрання чинності ЦК України (01 січня 2004 року), тому суд вважає необхідним для вирішення вказаного позову застосувати норми ЦК УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. ст. 524, 525, 529 ч. 1 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Разом з цим, як вбачається з повідомлення Перечинської державної нотаріальної контори № 17/01-16 від 09 лютого 2016 року, позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок [ADDRESS] Закарпатської області. Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В судовому засіданні встановлено, що згідно довідок Перечинської міської ради № 475 від 29 січня 2016 року та № 579 від 05 лютого 2016 року, головою домогосподарства [ADDRESS] був [PERSON], який помер [INFO] року, де на час його смерті були зареєстровані позивачі. Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом, постійно проживали з покійним батьком у спадковому будинку на час відкриття спадщини та продовжують там жити і після його смерті, протягом строку, встановленого статтею 549 ЦК Української РСР не відмовилися від неї, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Отже враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] протягом встановленого законом строку прийняли спадщину, однак у них існують перешкоди в її оформленні у нотаріальному порядку, суд вважає, що позов в цій частині також підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved