Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом, в якому просили визнати недійсним договір дарування квартири із встановленням особистого сервітуту від 03.08.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1776, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П.; визнати за позивачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати право спільної сумісної власності на ? частину вказаної квартири за позивачами [PERSON] та [PERSON]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 36446485 від 03.08.2017 року та розподілити судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що позивач [PERSON], 13.11.1996 року внаслідок реалізації права передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» набула право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Одночасно інша ? частина квартири в аналогічний спосіб була набута її сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим 13.11.1996 року згідно з розпорядженням Кіровоградської міської ради народних депутатів № 18262. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, укладеного між нею та її сином [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори 10.01.2000 року за реєстром № 1-31, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 14.01.2000 року, вона разом з чоловіком [PERSON] - позивачем по справі, набули права спільної сумісної власності на іншу ? частку квартири, оскільки перебували в законному шлюбі. Станом на 14.01.2000 року ними повністю було набуто право власності на квартиру. 03.08.2017 року між нею - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування вищезазначеної квартири. Згідно з пунктом 1.1. Договору предметом останнього стало безоплатне нею (позивачем [PERSON]) - дарувальником передання у власність відповідача - (обдаровуваного) квартири [ADDRESS], загальною площею 49,50 кв.м., з якої житлова площа становить 27,1 кв.м. Відповідно до пункту 1.6. Договору дарунок сторонами оцінено в сумі 258 600,00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко Оксаною Петрівною 03.08.2017 року та зареєстровано в реєстрі за № 1776. 03.08.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. був внесений запис про право власності № 21699455, підставою внесення якого стало рішення нотаріуса Зубко О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36446485 від 03.08.2017 року, на підставі договору дарування квартири № 1776 від 03.08.2017 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Вважає договір дарування недійсним та обґрунтовує вимоги тим, що досягла похилого віку - [INFO], була і є непрацездатною, що як на момент укладення договору так і на даний час потребує постійної сторонньої допомоги у зв'язку з похилим віком та незадовільним станом здоров'я, оскільки страждає на такі хвороби: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, хронічний калькульозний холіцестит, деформуючий артроз тазостегнових, колінних, гомілковостопних суглобів ІІІ ступеня, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, аортосклероз, ожиріння ІІІ ступеня; неодноразово лікувалася, що підтверджується епікризами та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. Відчужена квартира є її єдиним житлом і після укладення договору і на даний час продовжує проживати у подарованій нею квартирі та отримує субсидію. Зазначає, що [INFO] помер її єдиний син [PERSON], чоловік - позивач у справі [PERSON] також має похилий вік, йому виповнило 81 рік. Оформлюючи оспорюваний договір, вона була впевнена, що укладає договір довічного утримання, оскільки між нею та відповідачем були домовленості саме про укладення договору довічного утримання. При цьому нотаріус змісту документу і обсягу прав не роз'яснила, лише потребувала поставити підписи, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, якби усвідомлювала те, що на той момент укладала договір дарування, то ніколи цього не зробила, укладення оспорюваного договору сталося внаслідок її помилки - неправильного сприйняття фактичних обстави правочину, що вплинуло на волевиявлення. Через деякий час, після укладення договору, від відповідача дізналася про те, що замість договору довічного утримання вони уклали договір дарування. Відповідач надав копію спірного договору, надавати будь-яку допомогу відмовився, розірвати договір за згодою сторін не захотів, вважав спірний договір таким, що нібито відповідає чинному законодавству України, а на даний час взагалі не реагує на її неодноразові телефонні дзвінки, а тому вона вимушена звернутись в суд та просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Позивач пояснила, що вона потребує стороннього догляду і мала намір укласти договір довічного утримання і думала, що підписує саме такий документ, просить визнати недійсним договір дарування, так як дарувати не хотіла. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав відзив на позов. Пояснив, що між його сім»єю та бабусею [PERSON], яка було їх сусідкою, були дружні, навіть сімейні стосунки, вона виявляла бажання подарувати їм квартиру, потім вирішила подарувати йому. Нотаріус роз»яснювала всі положення договору і бабуся було згодна та підписала договір, на тепер вона не хочу спілкуватись. Вважає, що договір є законним. Третя особа: Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлена, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України. Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.08.2017 року між [PERSON] - дарувальником та [PERSON] - обдарованим в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування зі встановленням особистого сервітуту квартири [ADDRESS]. Вказана в договорі квартира належить дарувальнику на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Кіровоградською міською Радою народних депутатів 13.11.1996 року, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 13.11.1996 року за номером запису 21604 в реєстрову книгу № 87 та на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори 10.01.2000 року за реєстром № 1-31, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 14.01.2000 року. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. за реєстровим № 1776. Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що були присутні при підписанні договору позивачем [PERSON], нотаріус роз»яснювала її питання та залишила за нею право проживання. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1989 року їх сім»я дружила з позивачем, в 2004 році вони переїхали в с. Суботці, забезпечували позивача продуктами харчування, підтримували дуже тісні стосунки, бабуся купила частку сина і ця частка буде ділитись, у нотаріуса вона захотіла оформити все на [PERSON], щоб чоловіковим дітям нічого не дісталось, фінансові витрати несли вони. Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає поруч з позивачами, про договір дізналась нещодавно і коли його прочитала, то не помітила порушення прав бабусі, яка підтримувала дуже тісні стосунки з сім»єю відповідача. Положенням ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.09.1987 року, що підтверджується відміткою про сімейний стан у їх паспортах. Також судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] - син позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому 17.04.2000 року, актовий запис № 1234. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчиняла правочин, помилилася до обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 9 ЦК України). Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час кладення договорів купівлі-продажу замість договору довічного утримання, слід визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваних договорів та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній (допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частині першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016 року у справі за № 6-93пс16. Судом встановлено, що позивачі продовжують проживати в квартирі [ADDRESS], несуть витрати по оплаті комунальних послуг та отримують субсидію на їх оплату. Враховуючи досліджені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні підтверджені пояснення позивачів щодо помилки зі сторони позивачів при укладенні ними оспорюваних договорів, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, судом враховується вік позивача [PERSON], [INFO], стан здоров»я та наявність хвороб: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, хронічний калькульозний холіцестит, деформуючий артроз тазостегнових, колінних, гомілковостопних суглобів ІІІ ступеня, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, аортосклероз, ожиріння ІІІ ступеня; неодноразово лікувалася, що підтверджується епікризами та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, позивач у справі [PERSON] також має похилий вік, йому виповнило 81 рік. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами ч. 1 цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання договору дарування недійсним. В частині вимог щодо визнання права власності за позивачами та скасування рішення про державну реєстрацію позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог, а тому стягненню на користь позивача [PERSON] з відповідача підлягають судові витрати в сумі 998,90 грн.

Outcome: partial