Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що в шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишений на проживання з позивачкою. З метою забезпечення належного оздоровлення дитини, відпочинку, а також надання дитині можливості розширення світогляду, духовного, інтелектуального розвитку, позивачка має бажання здійснювати поїздки за кордон з поверненням дитини до постійного місця проживання, оскільки, це буде відповідати інтересам дитини. Однак, на даний час відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, не мотивуючи таку відмову жодними аргументами. Просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина за межі України протягом 2017-2018 років без згоди батька [PERSON] до країн Шенген зони з обов'язковим поверненням в Україну терміном один рік від дати винесення рішення. Представник позивачки в судове засідання не з'явилась, попередньо подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задоволити (а.с. 32). Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, попередньо подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі та без участі відповідача, позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с. 33) Всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу виїзду неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження Серія [NUMBER], виданого 06.05.2014 року (а.с. 7). Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В силу дії ч.ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, досліджені в судовому засіданні дані щодо обох батьків, вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк не більше 90 календарних днів не порушує прав [PERSON], як батька дитини та вчиняється матір'ю в інтересах сина [PERSON], [INFO]. На переконання суду виїзд дитини за кордон на строк, який перевищує 90 календарних днів впродовж року, може завадити побаченню батька та дитини в Україні, а також створити перешкоди для виховання дитини, як громадянина в Україні. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви представника відповідача [PERSON], відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. За таких обставин,

Outcome: dismissed