Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до відповідача [PERSON], управління житлово-комунального господарства Тернопільської міської ради, третіх осіб Тернопільського міського БТІ, дочірнього підприємства «Дружба сервіс - житло 2» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог вказують на те, що відповідачу [PERSON], яка доводиться їм матір'ю, як працівнику Тернопільського центрального універмагу на сім'ю в складі трьох осіб надано в користування комунальну квартиру [ADDRESS]. 16 листопада 1992 року адміністрацією міської Ради народних депутаті м. Тернопіль на підставі розпорядження №47 від 03.06.1992 року видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Однак вищевказана комунальна квартира була приватизована відповідачем [PERSON] одноособово в порушення їх законного права власності гарантованого Конституцією України та чинним законодавством, оскільки приватизація житла здійснюється шляхом його передачі в спільну сумісну власність наймача та членів його сім'ї, які були з ним прописані. Тому просять визнати недійсним вищезазначене свідоцтво про право власності та визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру[ADDRESS] В судовому засіданні позивачі позов підтримали з підстав і мотивів, викладених у позовній заяві, просять задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснив, що рішенням правління Тернопільського центрального універмагу від 15.04.1992 року виділено працівнику даного підприємства [PERSON] на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] з відшкодуванням 20 % її вартості. Оскільки дана квартира не була приватизована з державного житлового фонду, а викуплена відповідачем просить відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Представник відповідача управління житлово-комунального господарства Тернопільської міської ради в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснив, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] видане у відповідності до вимог чинного законодавства, позов вважає безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. Представники третіх осіб Тернопільського міського БТІ, дочірнього підприємства «Дружба сервіс - житло 2» в судовому засіданні позову не визнали просять відмовити в його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з довідки орендного підприємства Тернопільський центральний універмаг від листопада 1992 року, рішенням №22 засідання профкому і правління орендного підприємства Тернопільського центрального універмагу від 15.04.1992 року виділено [PERSON] на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] з відшкодуванням 20 % її вартості, які були внесені в касу Тернопільського центрального універмагу по прохідному касовому ордеру №577 від 12.05.1992 року та №2064 від 23.11.1992 року. Розпорядженням №47 від 03.06.1992 року міської адміністрації Тернопільської міської Ради народних депутатів вирішено надати [PERSON] склад сім'ї 3 особи квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру. 16 листопада 1992 року Державною адміністрацією міської Ради народних депутатів м. Тернопіль на підставі розпорядження №47 від 03.06.1992 року видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації зроблено реєстровий напис про реєстрацію права особистої власності за №98. Як вбачається з будинкової книги прописки громадян, що мешкають [ADDRESS], позивачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані у даному житловому приміщенні 14.04.1993 року, тобто після видачі свідоцтва про право власності на квартиру [PERSON] В силу вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 3. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що набрав сили 19.06.1992 року, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] передана [PERSON] на праві особистої власності з відшкодуванням 20 % її вартості до вступу в силу ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», тому не заслуговують на увагу посилання позивачів на порушення норми даного закону, що передбачають приватизацію житла шляхом його передачі в спільну сумісну власність наймача та членів його сім'ї. Таким чином спірна квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] згідно вимог чинного законодавства України, що діяли в момент їх виникнення, а тому суд не бере до уваги подані позивачами докази, а саме: приватизаційні платіжні доручення №347 та №349, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] 14.05.1994 року переказано через Ощадний банк в Обласний фонд комунального майна, одержувач коштів Тернопільський центральний універмаг по 1050000 крб. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що в даному випадку права позивачів відповідачами не порушено, а тому в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], управління житлово-комунального господарства Тернопільської міської ради, третіх осіб Тернопільського міського БТІ, дочірнього підприємства «Дружба сервіс - житло 2» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] та визнання за ними права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] слід відмовити.

Outcome: dismissed