Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що їм: [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно витягу про державну реєстрацію прав на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], в якому з 10 червня 2004 року зареєстрована відповідачка [PERSON]. З 01 грудня 2008 року і до теперішнього часу відповідачка за місцем своєї реєстрації в зазначеному вище жилому приміщенні без поважних причин не проживає, як не роблять і жодних спроб проживати у ньому, а реєстрація її місця проживання в цьому приміщенні порушує їх права як власників на користування та розпорядження належним їм нерухомим майном у вигляді квартири. З посиланням на ст.ст.71,72 ЖК України вважали, що оскільки відповідач без поважної причини більше 6 місяців не проживає у вказаному житловому приміщенні, то вона має бути визнана такою, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому вони змушені звернутися до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в належній їм на праві власності квартирі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві, та прохав їх задовольнити. Пояснив, що зареєстрував відповідачку в 2004 році у спірній квартирі його брат [PERSON] як без його згоди, так і без згоди його батька [PERSON], при цьому вона не відносяться до членів їх сім'ї та є по відношенню до них (позивачів) сторонньою особою. Відповідачка періодично проживала в спірній квартирі, але з грудня 2008 року, тобто більше 6 місяців, в ній не проживає та не намагалась до неї вселитись. Оскільки квартирою тривалий час ніхто з власників не користувався, в ній ніхто не проживав, то вона на даний час знаходиться в занедбаному стані та потребує значного ремонту. Вони (власники) мають намір продати належну їм на праві спільної часткової власності квартиру, але не можуть це зробити, оскільки в ній зареєстрована відповідачка, яка припинила в ній проживати, але з реєстраційного обліку в добровільному порядку не знялась, що порушує їх права як власників квартири на користування та розпорядження своїм нерухомим майном. Проти розгляду справи у відсутність відповідачки в порядку заочного провадження не заперечував. Позивачі [PERSON], [PERSON], які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом вручення судових повісток (а.с.58,59,63,65,69,70), в судове засідання не з'явились. Згідно поданих до суду письмових заяв позов підтримали в повному обсязі та прохали його задовольнити, а розглядати справу у їх відсутність. В разі неявки відповідача не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження (а.с.23,24,55,56), у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу у їх відсутність. Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток відповідно до ч.4 ст.75 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання - квартира [ADDRESS] (а.с.28,60,67,68), звідки повернулися без вручення з відміткою «за зазначено адресою не проживає», що відповідно до ч.8 ст.76 ЦПК України є належним повідомленням сторони у справі про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, як не подали і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, у зв'язку з чим суд за згодою всіх позивачів (а.с.55,56) відповідно до положень ст.224 ЦПК України ухвалив розглядати справу у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Представник третьої особи - Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.61,66), в судове засідання не з'явився. Згідно поданої до суду письмової заяви прохали проводити розгляд справи у відсутність представника третьої особи (а.с.40,52). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що тривалий час проживає в будинку [ADDRESS] по сусідству з квартирою, у зв'язку з чим їй відомо про те, що в квартирі спочатку проживала вся їх сім'я, в якій було троє дітей та яка в послідуючому розпалась. Десь в 1990 - х роках мати дітей померла, у зв'язку з чим сина [PERSON] забрав його батько, доньку Ольгу помістили в школу - інтернат, а старший син [PERSON] одружився. З цього періоду ніхто з сім'ї в квартирі не проживав, але стала проживати якась чужа жінка з дитиною, з якою вона не була знайома, але останні десь сім років в квартирі взагалі ніхто не живе, внаслідок чого вона стала непридатною для проживання, знаходиться в розваленому стані та потребує значного затратного ремонту, так як без цього в ній проживати не можливо. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], що вбачається з виданого 31 серпня 2012 року ТОВ «Абріс» витягу про державну реєстрацію прав (а.с.11), свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 серпня 2002 року (а.с.12), свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 липня 2012 року (а.с.13), договору купівлі-продажу від 28 серпня 2015 року, який було нотаріально посвідчено державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №1-1727 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 серпня 2015 року (а.с.14,15), що також підтверджується і технічним паспортом на квартиру від 07 липня 2012 року (а.с.16). Згідно наявної у справі копії домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS], розпочатої 20 березня 1986 року та завіреної виконкомом Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області і виписки з неї (а.с.19-22), довідки комунального підприємства «Солонянське житлово-комунальне управління» Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровській області (а.с.74) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та відповідачка [PERSON], [INFO], при цьому місце реєстрації останньої було здійснено 10 червня 2004 року за письмовою заявою позивача [PERSON] від 05 квітня 2004 року та рішення виконкому Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області від 14 квітня 2004 року №50 (а.с.72,73), що також підтверджується і відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в (у) Дніпропетровській області станом на 10 червня 2016 року (а.с.28). Згідно складеного 19 травня 2016 року акту обстеження помешкання - квартири [ADDRESS], проведеного за участю депутата Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області Лугового М.В. та представників громадськості Кетрушко Р.К., Горбалюк Л.К., вбачається, в даній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка з 01 грудня 2008 року у даній квартирі не проживає (а.с.18), що підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON] Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зазначених у пунктах 1-7 ч.3 цієї статті. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що з 01 грудня 2008 року, тобто більше шести місяців, відповідачка [PERSON], яка не є членами сім'ї позивачів, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової приватної власності позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], не з'являться та не проживає в ньому, не користується ним більше шести місяців, при цьому добровільно реєстрацію свого місця проживання у даному житлі не припинила, внаслідок чого позивачі не можуть скористатися своїм правом на відчуження даного нерухомого майна, в якому вони також не проживають та не користуються ним, але мають намір його продати. З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] без поважних причин в жилому будинку позивачів не проживає більше шести місяців і з грудня 2008 року не робить спроб повернутися проживати у ньому, внаслідок чого відповідно до вимог ст.ст.71,72 ЖК України у судовому порядку підлягає визнанню такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], оскільки позивачі як власники квартири мають право розпоряджатися, користуватися та володіти нею на власний розсуд. На підставі викладеного,

Outcome: approved