Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, у якому просять визнати право власності на нерухоме майно. Позов мотивує тим, що позивач [PERSON], після смерті її батьків [PERSON] та [PERSON], успадкувала належні останнім частки у праві власності на квартиру [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.12.2014 року. Крім того, згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2009 року співласника згаданої квартири [PERSON] визнано таким, що втратив право користуванн у спільній сумісній власності та припинено право останнього на частку у квартирі. Зважаючи на викладені обставини, частка квартири, яка належала [PERSON] отримала статус власності терторіальної громади м. Львова, а отже змушені звернутись до суду із відповідною вимогою про визнання права власності в силу вмиог ст.344 ЦК України. Позивачі в судове засідання не з'явилися, подали заяву з клопотанням слухати справу у їх відсутності, позов підтримують повністю та просять такий задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, однак звернувся до суду із заявою, в якій позов заперечив та просить справу розглядати у його відсутності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 31.10.1996 року. В подальшому, згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2009 року співласника згаданої квартири [PERSON] визнано таким, що втратив право користуванн у спільній сумісній власності та припинено право останнього на частку у квартирі. Крім того, після смерті співласників спірної квартири [PERSON] та [PERSON], згідно свідоцтва про право наспадщину за законом, позивач [PERSON] успадкувала 1/5 частини даної квартири. Як вбачається із довідки з місця проживання та склад сім»ї ЛКП «Магістральне» №1230 від 14.04.2014 року, позивач [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] з 02.09.1974 року, а позивач [PERSON] з 29.07.1996 року відповідно. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Як розяснено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно дочастини першоїстатті 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України) Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, правових перешкод для визнання за позивачами права власності на спірний об'єкт нерухомості немає, оскільки позивачі добросовісно і відкрито користуються нерухомим майном на протязі понад 10 років,а відтак позовні вимоги є підставними та обгрунованими обставинами справи, які ніким не оспорювались, зокрема представником відповідача. З наведених міркувань та

Outcome: approved