Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 14.09.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.07.2008 року, розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Син [PERSON] проживає разом з позивачем. Відповідач бачився з сином декілька разів протягом першого року після розірвання шлюбу, тобто вже дванадцять років відповідач взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків. Крім цього, батько жодним чином не піклується про його виховання та розвиток, матеріально не забезпечує, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, байдужий до життя дитини, незважаючи на те, що ніхто не створював йому жодних перешкод у налагодженні контакту з неповнолітнім сином. Враховуючи наведене, просять позов задовольнити. Справа поступила до суду 27.12.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради. Відповідно до ухвали підготовчого засідання від 05.03.2020 року зобов`язано Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради підготувати та надати висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що з відповідачем вони спільно не проживають з 2008 року, останній з 2009 року не бачить дитину, крім цього, не зробив нічого для того, щоб повернути сина та займатись його вихованням, натомість повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Не цікавиться його життям та здоров`ям, жодним чином не приймає участі в його вихованні. На сьогоднішній день шлюб між сторонами розірвано, дитина проживає з матір`ю. Позивач [PERSON] позов підтримав, додатково пояснив що протягом 12 років він батька не бачив жодного разу, батько до нього не телефонував, його життям не цікавився, крім того, зазначив, що самостійно не зможе впізнати батька при зустрічі. Представник позивачів [PERSON] позов підтримала та пояснила, що відповідач протягом дванадцяти років нехтує своїми батьківськими обов`язками, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям. Крім цього, нею було відібрано пояснення від осіб на підставі ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», які долучені до матеріалів справи та підтверджують обставини, які викладені у позовній заяві, що відповідач повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, разом з тим, 09.12.2020 року подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської області в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить прийняти рішення на підставі наявних доказів у матеріалах справи та з урахуванням висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24.06.2020 року. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від19.11.2005 року (а.с.15), [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 19.07.2008 року, актовий запис № 158 (а.с.17). Згідно характеристики [PERSON] - середньої загальноосвітньої школи № 99 м.Львова від 28.05.2015 року № 165, [PERSON] навчався в зазначеній школі з 1 по 4 клас. За час навчання в школі, батько жодного разу не цікавився навчанням сина, не відвідував батьківські збори і виховні заходи (а.с.36). З характеристики Львівської державної музичної школи № 2 від 10.12.2019 року № 65, вбачається, що [PERSON] навчався в зазначеній школі з 03.09.2013 року по 28.05.2019 року. За час навчання в школі, батько жодного разу не з`явився на концертах, батьківських зборах, не вносив оплати, не цікавився успіхами сина (а.с.37). З характеристики та довідки Класичної гімназії при Львівському національному університеті імені Івана Франка від 04.11.2019 року, вбачається, що [PERSON] навчається в зазначеній гімназії у 9-Б класі. За час навчання в школі батько жодного разу не з`являвся на батьківських зборах, не відвідував гімназію під час урочистих заходів, жодного разу не перебував у гімназії, не цікавився гімназійним життям сина, не спілкувався з вчителями та класним керівником, як особисто, так і в телефонному режимі. Не надавав жодної фінансової допомоги для оплати екскурсій чи поїздок, а також поточних витрат, пов`язаних із навчанням (а.с.39). Згідно характеристики Федерації тхеквондо ВТФ м.Львова, вбачається, що [PERSON] навчаючись в 1-4 класах СЗШ № 99 у м.Львові, займався у спортивній секції з тхеквондо. Батько [PERSON] жодного разу не відвідував тренування сина, не був присутній на змаганнях, не цікавився успіхами сина ні особисто, ні в телефонному режимі (а.с.41). З письмових пояснень [PERSON] від 05.12.2019 року вбачається, що остання є матір`ю позивача [PERSON] та бабусею позивача [PERSON] . Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач відвідував сина лише 2-3 рази. Більше відповідач сина не відвідував ні в дома ні в школі, не спілкувався з ним навіть в телефонному режимі не цікавився його життям та здоров`ям, іншим чином не виконував свого батьківського обов`язку (а.с.19). Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 04.11.2019 року вбачається, що остання є сусідкою позивачів та стверджує, що відповідач не з`являвся за місцем проживання позивача [PERSON] з часу розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] , та відповідно свого батьківського обов`язку, в тому числі щодо піклування про дитину та його виховання не здійснював та не здійснює (а.с.23). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 17.12.2019 року вбачається, що він являється рідним братом позивача [PERSON] та хрещеним батьком позивача [PERSON] . Крім того, зазначив що у [PERSON] з відповідачем немає жодних стосунків, вони не зустрічаються і не спілкуються жодним способом. Періодично на прохання позивача [PERSON] він спілкується із відповідачем [PERSON] , оскільки телефонні дзвінки та письмові повідомлення позивача [PERSON] відповідач ігнорує, зокрема, щодо надання заяви - згоди на виїзд дитини за кордон, та для отримання згоди у зв`язку із зміною житлових умов [PERSON] . Слід зауважити, що для отримання потрібного результату, щоразу доводиться докладати зусиль і часу та прохати про зустріч чи виділення часу для візиту до нотаріуса (а.с.27). З письмових пояснень [PERSON] від 16.12.2019 року вбачається, що з позивачем [PERSON] знайома вже більше 15 років, її чоловік [PERSON] є двоюрідним братом відповідача [PERSON] . Крім того, зазначила, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, їй невідомо жодного випадку, коли відповідач відвідував свого сина, жодного разу не бачила його на святкуванні дня народження чи інших святах. Може з впевненістю сказати, що відповідач не займається вихованням свого сина, фактично самоухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться здоров`ям та навчанням, не допомагає матеріально (а.с.29). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 02.12.2019 року вбачається, що остання є сусідкою матері позивача [PERSON] та стверджує, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] , з сином ніколи не зустрічався, вихованням та утриманням дитини в повній мірі займається позивач [PERSON] (а.с.33). У відповідності до висновку Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24.06.2020 року, Шевченківська районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач не виконує жодного з покладених на нього законом обов`язку щодо виховання, піклування та утримання дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 20 від 19.12.2008): «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». За змістом роз`яснень п.п.15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 20 від 19.12.2008), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського Суду з прав людини зазначені в рішенні. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі по тексту - ЄКПЛ) становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Європейський суд з прав людини у своїй практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з абз.2 п.18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 20 від 19.12.2008), зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 року по справі № 761/2855/17 вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, судом встановлено, що відповідач маючи реальну можливість дбати про свою дитину, щоб забезпечити йому фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, тобто не маючи жодних об`єктивних перешкод, свідомо нехтує виконанням батьківських обов`язків по відношенню до позивача [PERSON] . При цьому, судом також встановлено, що таке збайдужіле ставлення батька до дитини має місце вже протягом тривалого часу (дванадцять років). З врахуванням вищенаведеного, оскільки відповідач [PERSON] нехтував своїми обов`язками по вихованню та матеріальному забезпеченню дитини, не займався та не піклувалася про неї, не проявляє інтересу до стану здоров`я сина, не цікавиться його фізичним, моральним і духовним розвитком, дитина виховується та проживає з матір`ю, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Крім цього, задовольняючи позовні вимоги, суд враховує і визнання відповідачем позову, що в свою чергу підтверджує його небажання змінити поведінку в кращу сторону по відношенню до дитини. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved