Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивачі звернулися до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, просили визнати за ними право користування квартирою [ADDRESS]. Зобов,язати відповідача відновити становище, яке існувало до порушення прав [PERSON] та [PERSON] шляхом вселення його разом з членами його родини до квартири [ADDRESS] та передачі йому ключів від цієї квартири. У червні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», правонаступником якого є ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», про визнання за ними та членом сім'ї [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язання відповідача відновити становище, яке існувало до порушення їх прав, шляхом вселення до вказаної квартири та передачі ключів від неї. Позов мотивований тим, що з 2005 року [PERSON] працює в ОСББ «Башта на Давидова 12» сантехніком, а з 2010 року разом із своєю дружиною [PERSON] проживає на підставі договору користування службовою квартирою [ADDRESS], який кожного разу переукладався із ОСББ «Башта на Давидова 12». 02.01.2014 між [PERSON] та ОСББ «Башта на Давидова 12» був укладений договір користування службовою квартирою на новий термін, відповідно до умов якого квартира передається в тимчасове користування [PERSON] та членів його сім'ї: дружини [PERSON] та онуки [PERSON] терміном на 35 місяців з моменту прийняття об'єкта, що передається у користування. 02.01.2014 квартира була передана у користування на підставі акту здачі-приймання. Договір був укладений на виконання рішення правління ОСББ «Башта на Давидова 12» від 26.11.2013 щодо укладення договору користування службовою особою квартирою та рішення загальних зборів членів ОСББ «Башта на Давидова 12» від 14.05.2012 (протокол №1) про надання квартирі [NUMBER] статусу службового житла. На момент укладення зазначеного договору квартира [NUMBER] перебувала на балансі, утриманні та в розпорядженні ОСББ «Башта на Давидова 12» на підставі акту № 1/208 від 2006 року, що був складений та підписаний між АТ ХК «Київміськбуд» та ОСББ «Башта на Давидова 12». На початку 2016 року [PERSON] стало відомо, що між ПАТ ХК «Київміськбуд» та ОСББ «Башта на Давидова 12» є спір щодо користування вказаною квартирою. Проте, жодних претензій до [PERSON], як наймача квартири [NUMBER] з боку відповідача не висувалося, договір користування недійсним не визнавався, рішення суду щодо виселення останнього та членів його сім'ї не приймалося. Не зважаючи на ці обставини, 22.06.2016 представники відповідача зламали двері квартири, змінили замок на вхідній двері у квартиру та чинять перешкоди [PERSON] та членам його сім'ї у користуванні квартирою [NUMBER]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Позивач [PERSON] просила розглядати справу за її відсутністю. Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням загальних зборів членів ОСББ «Башта на Давидова 12» від 14.05.2012, зокрема, квартирі [ADDRESS] надано статус службової квартири. 26.11.2013 члени ОСББ «Башта на Давидова 12» на засіданні правління вирішили укласти договір користування службовою квартирою [NUMBER] з слюсарем-сантехніком [PERSON] строком на 35 місяців з 01.01.2014. 02.01.2014 між ОСББ «Башта на Давидова 12» та [PERSON] було укладено договір користування службовою квартирою № 1/01-14, відповідно до умов якого балансоутримувач надав, а користувач прийняв у тимчасове користування службову квартиру [ADDRESS], термін користування - 35 місяців та цього ж дня вони підписали акт здачі-приймання в користування службової квартири [NUMBER]. Як на правову підставу задоволення вимог позову позивачі посилаються на те, що між [PERSON] та ОСББ «Башта на Давидова 12» виникли договірні правовідносини щодо оренди житлового приміщення, квартири [ADDRESS] порядку ст. 810 ЦК України, а тому оскільки такий договір недійсним судом не визнавався, то відповідач протиправно їх виселив. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності від 04.07.2005, виданого Виконавчим органом Київської міської ради, квартира [ADDRESS], складається з 2 кімнат, жилою площею 38,50 кв.м., загальною площею 72,70 кв.м., на праві колективної власності належить АТ ХК «Київміськбуд». Така ж інформація підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2014. Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.03.2015 у справі № 910/27030/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2015, зобов'язано ОСББ «Башта на Давидова 12» звільнити приміщення - квартиру [ADDRESS].У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред,явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Таких документів позивачами не напдано, його до їх існування позивачі не довели. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник м ає право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому вирішуючи спір, господарський суд дійшов висновку про те, що лише власник, який володіє, користується та має право розпоряджатися власним майном, міг звернутися з клопотанням до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання службового статусу спірній квартирі. Проте, доказів вчинення ПАТ ХК «Київміськбуд» дій з метою надання спірному майну статусу службової квартири матеріали справи не містять, відповідне розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо включення вказаної квартири до числа службових квартир сторонами суду не надано. Відповідно до акту державного виконавця від 22.06.2016 наказ №910/27030/14, виданий 12.08.2015 Господарським судом м. Києва, виконано в повному обсязі. Таким чином в ході судового розгляду встановлено, що позивачі були виселені із квартири [ADDRESS] в результаті виконання рішення Господарського суду м. Києва від 17.03.2015. Обов'язковою передумовою реалізації такого негаторного способу захисту (відновлення) порушеного права власності як вселення особи у житлове приміщення є наявність в останнього самого права власності, а у випадку надання громадянину службового жилого приміщення, наявність в нього ордеру на службове жиле приміщення, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ст. 122 ЖК УРСР). При цьому безпідставними є посилання позивачів на положення ст. 810 ЦК України та наявність договірних правовідносин, оскільки приписи вказаної норми прямо вказують на обов'язковість права власності наймодавця на житло, а також характер цих правовідносини є оплатним, проте в ході судового розгляду таких обставин встановлено не було. Враховуючи те, що власником квартири [ADDRESS] є відповідач, статусу службового житла така квартира у встановленому законом порядку не набувала, у позивачів відсутній відповідний ордер на службове жиле приміщення. Більш того, посилання позивача на ту обставину, що з ними мешкала неповнолітня онука, оскільки так вирішили батьки дитини, судом до уваги не приймається, оскільки відсутні будь-які рішення органу опіки чи піклування щодо визначення місця проживання вказаної дитини з позивачами, крім того, у дитини є батьки, які забезпечені житловою площею. Посилання позивачів на ті обставини, що вони мешкають у підвалі. Що у них немає особистого житла спростовуються у судовому засіданні поясненнями позивача про те, що вони на час вселення у вказану квартиру були власниками двох однокімнатних квартир в місті Києві, це питання не було предметом розгляду при вирішенні питання про надання їм вказаного житла. Посилання позивачів нга ту обставину, що вони справно сплачували комунальні послуги не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки ними здійснювалась плата за користування наданих ними послуг. Судом встановлено, що позивач працює в ОСББ, який виділив йому вказане житло за сумісництвом, він працює у іншому закладі за основним трудовим договором; дружина позивача [PERSON] також працює, неповнолітня дитина - онука позивачів після виконання судового рішення про виселення проживає зі своїми батьками. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Обставини, встановлені судом рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких підстав суд вважає позовні вимоги не доведеними, правових підстав для їх задоволення немає, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 11, 16, 317, 319, 321, 331, 397, 382, 392, 825, 876 ЦК України,

Outcome: dismissed