Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вказаним позовом, за уточненими позовними вимогами просили поновити строк на звернення до суду із позовними вимогами, визнати договір дарування 3/8 частин квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] М,М., [PERSON], удаваним; визнати укладеним договір купівлі-продажу 3/8 частин квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] М,М., [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS]; визнати право власності на 1/8 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,8 кв.м., за [PERSON]; визнати право власності на 1/8 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,8 кв.м., за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 30.01.2007 року. В обґрунтування позову посилались на наступне. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками [ADDRESS] на підставі договору дарування від 18.08.2005 року, за яким ними разом із [PERSON] набуто 3/8 частин вказаної квартири на підставі договору дарування, укладеного із [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2010 року по справі №2- 4187/10 договір між позивачами та [PERSON] визнано недійсним. На підставі зазначеного рішення суду державну реєстрацію прав на нерухоме майно позивачів було скасовано, при цьому, [PERSON] не змогла реалізувати своє право на спадкування частини спірного майна після смерті [PERSON] Позивачі стверджують, що вони є добросовісними набувачами, втім, насправді уклали договір купівлі-продажу, про що свідчить розписка [PERSON] про одержання ним грошових коштів за продаж спірної частини квартири. Враховуючи зазначене, позивачі змушені звернутись до суду із вказаним позовом за захистом своїх прав. В судове засідання зявилась [PERSON], яка є представником [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. В судове засідання зявився представник позивачки, позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Третя особа - [PERSON] в судове засідання зявилась, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їхню необґрунтованість. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився неодноразово, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, відповідно до раніше поданої заяви просив розглядати справу за його відсутності. Інші учасники по справі в судове засідання не зявились, про місце, час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних обставин. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 18 серпня 2005 року, укладеного між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON] [PERSON], з іншої, позивачі прийняли в дар 3/8 частин квартири [ADDRESS]. Зазначений договір дарування посвідчено нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим №6-1259. Щодо вимог про удаваність правочину. Позивачі стверджують, що вказаний договір дарування є удаваним, насправді сторони уклали договір купівлі-продажу. В обґрунтування вимог про визнання договору дарування удаваним позивачі посилаються на розписку [PERSON] про одержання ним грошових коштів за продаж спірної частини квартири. Так, відповідно до представленої копії розписки від 18 серпня 2005 року [PERSON] отримав від [PERSON], [PERSON], [PERSON] грошові кошти в розмірі 6204,0 гривень в рахунок оплати за продаж 3/8 частин квартири [ADDRESS]. Згідно зі ст.285 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Втім, оспорюваний в цьому провадженні договір вже був визнаний судом недійсним з інших правових підстав в іншому судовому провадженні. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2010 року у справі № 2-4187/10 за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] арії Мефодіївни, третя особа КП „ОМБТІ та РОН, про визнання свідоцтва про право власності на квартиру та угод недійсними позовні вимоги задоволено частково. Судом визнано недійсним свідоцтво про право власності на кв.№ 2 по вул. Дідріхсона, 23 у м. Одесі, видане 14.03.2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, серії ЯЯЯ № 070310, на імя [PERSON]; визнано недійсним договір дарування від 18.05.2005 року 1/2 частину квартири під № 2 по вул. Дідріхсона, 23 в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06.12.2005 року 1/2 частину квартири під № 2 по вул.Дідріхсона, 23 в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір дарування, укладений 18.08.2005 року щодо 3/8 частин квартири під № 2 по вул. Дідріхсона, 23 в м. Одесі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 35-37). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2011 року апеляційну скаргу на зазначене рішення залишено без розгляду. Отже, рішення Приморського районного суду міста [PERSON] від 18 грудня 2010 року в справі №2-4187/10 на час постановлення цього рішення не оскаржено, не скасовано та є таким, що набрало законної сили. За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, зазначене рішення суду від 18 грудня 2010 року згідно з вимогами ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи разом з усіма висновками, яких суд дійшов під час розгляду зазначеного спору, у звязку з чим такі обставини повторному встановленню в цьому процесі не підлягають. За наведених обставин суд не вправі повторно вирішувати питання про недійсність цих правочинів, а так само як й про інший статус спірного договору, оскільки за умови встановлення недійсності як первинного правовстановлюючого документу, виданого щодо спірної квартири, свідоцтва про право власності на [ADDRESS], так і зазначеного договору дарування, не мають правового сенсу. За правилом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. В цьому провадженні позивачі просять визнати вказаний договір дарування удаваним. За правилом статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто в разі встановлення підстав вважати правочин удаваним, в законі передбачено інші правові наслідки недійсності, ніж це передбачено в частині 1 статті 216 ЦК України. Останнє передбачає, що позивачі, по суті, просять змінити наведене рішення суду від 28 грудня 2010 року, зробивши інші висновки, що є неприпустимим. За наведених обставин вимога позивачів про визнання договору дарування 3/8 частин квартири [ADDRESS], вже визнаного судом недійсним, з інших правових підстав визнання його удаваним, є необґрунтованою належним чином та такою, у задоволенні якої необхідно відмовити. Щодо оцінки добросовісності набувачів позивачів по справі. Суд не вправі визнавати добросовісною поведінку набувачів, якими за їхнім же твердженням було укладено удаваний, тобто неправомірний правочин, яким мало на меті приховано інший правочин, який сторони насправді мали на увазі. Судом оцінюється не на користь позивачів той факт, що спірна частина квартири була неодноразово відчужувалася за різними договорами інших осіб протягом стислого періоду часу. Так, згідно зі свідоцтвом про право власності від 14 березня 2005 року квартира під №2 по вул.Дідріхсона, 23 в м.Одесі, що склалася з трьох жилих кімнат, жилою площею 50,9 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., набута у власність [PERSON], яка в цій квартирі зареєстрована не була. Зазначене свідоцтво видане на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 лютого 2005 року №316. В подальшому, за спливом двох місяців, за договором дарування від 18 травня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину квартири №2 по вул.Дідріхсона, 23 в м.Одесі. У подальшому за спливом лише трьохмісячного строку 18 серпня 2005 року [PERSON] подарував 3/8 частин квартири [ADDRESS] позивачам та згодом померлому [PERSON] Таким чином, протягом піврічного строку зазначена спірна частина квартири змінила своїх власників тричі, протиправно вибувши з комунальної власності, що свідчить про формальність укладених договорів з метою передачі спірного майна іншим особам. Суд дійшов висновку, що численними змінами власників правові попередники позивачів у правах на спірну квартиру намагалися створити уявлення правомірності прав на неї, а також штучно намагалися створити уявлення про нібито добросовісність останніх набувачів спірного майна. Істотним для розгляду цієї справи є те, що третю особу [PERSON] виселено зі спірної квартири 23.08.2005 року. При цьому, позивачка [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям. Наведене свідчить про те, що позивачі були обізнані або мали достатньо підстав сумніватися в правомірності набуття права на спірну квартиру. А наявність майна іншої особи в набутій квартирі є достатнім свідченням прав такої особи на відчужувану квартиру. Втім, позивачі зі всіх встановлених судом обставин мали можливість та зобовязані бути знати про неправомірність набуття права власності на спірну квартиру як зі сторони [PERSON], так й ними. Останні висновки позбавляють позивачів підстав посилатися на добросовісність набуття ними прав на спірне майно. Щодо статусу третьої особи [PERSON] Як слідує з рішення апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року у справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], про виселення з житлового приміщення та за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення та вселення, спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади в особі Одеської міської ради. Зазначеним рішенням апеляційної інстанції згідно рішення виконкому Центральної райради народних депутатів № 170 від 7 квітня 1989 року встановлено, що [PERSON] на склад сім'ї дві особи (їй та дочці [PERSON]О.), для тимчасового проживання, до підходу черги на отримання жилого приміщення, із пропискою за попереднім місцем проживання в однокімнатній квартирі, площею 10 кв.м. окремої квартири [ADDRESS], надано іншу одну кімнату, площею 19,48 кв.м., в квартирі під № 2 в цьому ж будинку, що визнаний в цілому ветхим рішенням виконкому № 826 від 14 липня 1978 року. Після смерті своєї матері [PERSON], яка не була зареєстрована в [INFO], особовий рахунок в житлово-експлуатаційній організації на себе не переоформила, проте, право користування кімнатою 19,48 кв.м. у зазначеній квартирі не втратила. Зазначене рішення апеляційного суду сторонами не оскаржувалось, набрало законно сили, а, отже, це рішення має преюдиційне значення для розгляду цієї справи разом з усіма висновками, яких суд дійшов під час розгляду зазначеного спору, у звязку з чим такі обставини повторному встановленню в цьому провадженні не підлягають. Таким чином, [PERSON] визнана судом в якості належного та правомірного користувача житловим приміщенням у вказаній квартирі, що є предметом цього спору, згідно з цим судовим рішенням [PERSON] вселено до житлової кімнати в цій квартирі, а також встановлено, що її було виселено з цього житла протиправно за відсутності будь-яких правових підстав та самовільно. За правилом ст.ст. 395, 396 ЦК України речовими правами на чуже майно є: право володіння, право користування (сервітут), право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Таким чином, в розумінні цивільного закону [PERSON] є титульним володільцем спірної квартири, яка перебувала у її правомірному володінні та користуванні зі згоди власника територіальної громади м. Одеси в особі її уповноважених органів. З огляду на це [PERSON] має право на захист свого права та законного інтересу нарівні з власником. Враховуючи, що [PERSON] без законних підстав, самовільно та в результаті самоправних дій було виселено з наданої їй у користування житлової кімнати спірної квартири, суд констатує, що це майно вибуло з володіння титульного володільця поза його волею, а тому наявні підстави для витребування майна від позивачів, які, при цьому, не вправі посилатись на добросовісність набуття спірного майна. Наведені висновку свідчать, позивачі не набули право вимоги за ст. 330 ЦК України, оскільки від них спірне майно може бути витребуване як власником, так і титульним володільцем в силу положень ст.388 ЦК України. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Всупереч вимогам наведеної норми первинний формальний набувач спірної квартири у власність [PERSON] набула право власності на спірну квартиру не за відплатним договором, а безоплатно отримавши свідоцтво про право власності, яке в подальшому було скасоване, оскільки іншим судом встановлено відсутність достатніх правових підстав для цього. Наведена обставина, а також той факт, що оспорюваний договір, на підставі якого [PERSON] оформив дарування спірної квартири позивачам, визнаний іншим судовим рішенням недійсним, виключають правову можливість задоволення вимоги про визнання права власності на спірну частину квартиру за позивачами. За частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. За правилом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Встановлені під час розгляду справи обставини свідчать про те, що позивачі та їх правові попередники не набули правомірно та обґрунтовано права на квартиру, що є предметом цього спору. Виявлені факти свідчать, що позивачі не можуть посилатися на добросовісність своєї поведінки під час набуття прав на це майно, оскільки зі всіх обставин повинні були сумніватися в наявності прав на відчуження спірного майна у попередніх відчужувавів. При цьому, висновки, яких дійшли суди під час розгляду справ з приводу прав на спірне майно, мають наперед визначене значення для цього суду та сторін, а тому є обовязковим для цього суду повною мірою також. Таким чином, враховуючи, що позивачами не доведені ті обставини, на які вона посилається у якості підстави позову, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на їхню цілковиту необґрунтованість. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed