Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просила зобов'язати [PERSON] повернути їй кошти в сумі 5250 грн. та 800 грн. за виготовлення технічних документів, а також стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачка змінила позовні вимоги і просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS], мотивуючи тим, що 28 березня 2013 року вона уклала в усній формі угоду з відповідачем [PERSON] на купівлю в нього будинку по [ADDRESS] Вони обговорили ціну за продаж будинку в розмірі 5250 грн., які вона в той же день віддала відповідачу. Відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів за продажу будинку в сумі 5250 грн. Відповідач передав їй правовстановлюючий документ на будинок, а саме: договір купівлі-продажу, згідно якого власником будинку являється [PERSON], та ключі від будинку, тому вона з вказаної дати стала проживати в будинку. Відповідач запевнив її, що вона може проживати в будинку, як власниця, і пообіцяв переоформити садибу на неї за умови, що вона виготовить технічні документи на будинок. В березні 2015 року вона виготовила технічний паспорт на будинок і звернулась до відповідача з проханням переоформити будинок нотаріально на неї. Однак відповідач відмовився нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу будинку. На її пропозицію повернути кошти за будинок відповідач не реагує і кошти повертати не бажає. Згодом вона дізналася від односельців, що відповідач бажає продати будинок іншим особам за більшою ціною. Вона вважає, що нею були виконані умови усного договору купівлі-продажу будинку, а саме: передано обумовлену суму коштів відповідачу за продаж будинку та виготовлено технічний паспорт на будинок, тому вона вважає, що право власності на будинок повинно перейти до неї, в зв'язку з цим вона змінила позовні вимоги і просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS], та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову і вказав, що 28 березня 2013 року відповідач [PERSON] уклав усну угоду з позивачкою [PERSON], згідно якої відповідач надає в найм житловий будинок, розташований в [ADDRESS], який належить йому на підставі договору купівлі-продажу. Між сторонами було досягнуто домовленості про те, що позивачка зобов'язувалася за найм житла сплачувати відповідачу 250 грн. за кожний місяць проживання в будинку. Позивачка сплатила відповідачу [PERSON] кошти за 21 місяць проживання наперед та запропонувала відповідачу написати розписку на підтвердження отримання ним коштів, на що він погодився і написав позивачці розписку. В січні 2015 року відповідач звернувся до позивачки з метою перегляду оплати за найм житла, в результаті перемов [PERSON] повідомила, що коштів вона сплачувати не буде, а по закінченню опалювального сезону звільнить приміщення. Відповідач жодним чином не порушував права позивачки і не перешкоджає забрати майно, яке належить позивачці на праві власності та знаходиться в будинку. Він вважає, що позивачка неправомірно намагається заволодіти майном відповідача, поскільки просить суд визнати за нею право власності на будинок, так як кошти в сумі 5250 грн. були сплачені нею за 21 місяць найму житла, а не за купівлю будинку. Враховуючи вказані обставини, просив в задоволенні змінених позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено, що 28 березня 2013 року позивачка уклала в усній формі угоду з відповідачем [PERSON] на купівлю будинку по [ADDRESS] Сторонами було обумовлено ціну за продаж будинку в розмірі 5250 грн., які позивачка 28 березня 2013 року віддала відповідачу. Відповідач [PERSON] власноручно написав розписку про отримання коштів в сумі 5250 грн. в рахунок оплати за будинок, який знаходиться в Соболівка, Шполянського району. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частинами 3 і 4 ст. 334 ЦК України, яка регламентує момент набуття права власності за договором, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що 28 березня 2013 р. [PERSON] і [PERSON] в усній формі уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, написавши розписку про отримання від позивачки вартості цього будинку в сумі 5250 грн., за умовами яких позивачка придбала у відповідача житловий будинок, розташований по [ADDRESS] Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. В зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Договір купівлі-продажу спірного будинку, укладений 28 березня 2013 року між [PERSON] і [PERSON] в усній формі, в силу положень ст. ст. 640, 657 ЦК України, не є укладеним, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS], що є предметом вказаного правочину. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, враховуючи, що право власності на житловий будинок набувається, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, однак сторонами не було додержано передбаченої законодавством форми укладення договору купівлі-продажу, відповідно такий договір не може бути визнаний судом дійсним, в зв'язку з чим підстави для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок, який був предметом договору, відсутні, тому суд приходить до висновку, що змінені позивачкою в судовому засіданні позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст. ст. 210, 215, 220, 328, 334, 640, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed