Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивують тим, що у [ADDRESS] знаходиться будинковолодіння, яке відносилося до колгоспного двору головою якого є [PERSON] , що засвідчується свідоцтвом про право особистої власності, виданого 27.11.1987 року виконкомом Гійченської сільської ради та зареєстроване в Червоноградському МБТІ в реєстрову книгу під № 327. У відповідності до виписки з погосподарської книги Гійченської сільської ради за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 1991-1995 роки в господарстві, де головою двору є [PERSON] , членами двору значаться [PERSON] , 1899 року народження, яка померла [INFO] та [PERSON] , 1961 року народження. Отже будинковолодіння належить їм, позивачам, на праві особистої часткової власності і складається з житлового будинку, в якому є кухня 12,9 кв.м., дві житлові кімнати загальною площею 36,9 кв.м. та веранди. При житловому будинку є господарські будівлі. Стверджують, що вони, позивачі між собою є мамою та сином, а відповідачка по справі [PERSON] є відповідно внучкою та дочкою. Зазначають, що відповідачка народилася та проживала в с. Наварія, Пустомитівського району Львівської області, а в їхгосподарство прибула в 2008 році і відповідно 03.07.2008 року зареєструвалася в ньому разом з двома малолітніми дітьми, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Після цього народила ще четверо дітей, зокрема [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яких Гійченська сільська рада внесли в їх будинкову книгу, зазначивши, що вони зареєстровані в [ADDRESS] , тобто за місцем їх фактичного проживання. Вказують, що відповідачу подарували, а можливо віддали для користування будинковолодіння в [ADDRESS] , куди вона , її діти та чоловік у 2015 році перейшли проживати, де і проживають в даний час та ведуть підсобне господарство. Позивачі стверджують, що своїми діями відповідачка порушує їх право користування і володіння житловим будинком, а тому просять визнати, що [PERSON] разом із своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Позивач [PERSON] , представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просять такі задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Пояснила, що не має де проживати разом із своїми дітьми. А тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки та піклування Жовківської районної державної адміністрації Марків Г. В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, оскільки відповідач є матір`ю малолітніх дітей, втрата право користування житловим приміщенням відповідачем призведе до втрати зареєстрованого місця проживання дітьми. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконкому Гійченської сільської ради Жовківського району Львівської області в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи та ухвалити рішення без участі позивача [PERSON] , зважаючи на подану нею заяву про розгляд справи у її відсутності та без участі представника третьої особи. Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З виписки з погосподарської книги Гійченської сільської ради № 199 від 05.02.2019 року вбачається, що господарство за адресою [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] станом на 1991-1995 рокуи належало до колгоспного типу двору, головою якого була [PERSON] , членами [PERSON] , 1899 року народження, яка померла [INFO] , та [PERSON] , 1961 року народження. З копії свідоцтва про право особистої власності на будівництво від 24.11.1987 року вбачається, що будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] відноситься до колгоспного типу двору, головою якого є [PERSON] на праві особистої власності. З копії будинкової книги вбачається, що відповідач [PERSON] разом із своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є жителями будинку по [ADDRESS] , зокрема, [PERSON] разом із своїми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , зареєстровані в цьому будинку, а інші діти, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ч. 1 статті 405 ЦК України, а саме зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна прийти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які, не є , не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Із акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації № 40 від 04.02.2019 року, який складений за участі [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що мешканці села Гійче, [ADDRESS] склали акт про те, що [PERSON] та її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають. Підписи [PERSON] , [PERSON] завірені сільським головою Гійченської сільської ради [PERSON] . Суд враховує, що незважаючи на те, чи є відповідач членом сім`ї позивача чи ні, наведеним вище актом стверджується, що вона не проживає у житловому будинку [ADDRESS] . А тому, суд бере до уваги те, що згідно ст. 383 ЦК України власники житлового будинку [ADDRESS] мають право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а згідно норми ст. 391 ЦК України власникт даного житлового будинку мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном. Суд захищає права позивачів як власників житлового будинку, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того суд враховує, що позивачі свої позовні вимоги серед іншого мотивують і тим, що не можуть оформити субсидії на житлово-комунальні послуги, а також зазначають, що проживають у будинку [ADDRESS] . Відповідачем не подано жодного доказу, який би спростовував твердження позивачів про це. При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідач разом із дітьми не проживає, відсутня у житловому будинку [ADDRESS] більше одного року, що є також підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом. На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивачі не можуть володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі їх права, а також враховуючи, що відповідач відсутня, не проживає за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме більше 1 року, тобто упродовж встановлено законодавством строку для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме більше одного року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Суд бере до уваги і те, що право користування житловим приміщенням у малолітніх дітей є похідним від права користування таким житлом у їх матері, тобто відповідача у справі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, суд враховує, що позивачі не ставили вимоги про стягнення з відповідача в їх користь судового збору, а тому незважаючи на те, що позовні вимоги позивачів задоволені повністю, питання стягнення судового збору з відповідача в користь позивачів, який був сплачений останніми при поданні позову в суд, не підлягає вирішенню, не є предметом розгляду справи, оскільки суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог.

Outcome: approved