Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом та уточнивши свої вимоги під час судового розгляду справи, просять суд: визнати недійсним наказ TOB «Богуславкомінвестсервіс» №45-к від 10.12.2014 року про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України з 10 грудня 2014 року; визнати недійсним наказ TOB «Богуславкомінвестсервіс» №46-к від 10.12.2014 року в частині звільнення [PERSON] з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України з 10 грудня 2014 року; змінити дату та формулювання причини звільнення на 25 березня 2015 року з формулюванням «за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України». Також просять стягнути з TOB «Богуславкомінвестсервіс» на користь кожного з них по 5348 гривень 96 коп. втраченого середнього заробітку за період з 11.12.2014 року по 08.05.2015 року, 10 гривень 40 коп. компенсації за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю, 76 гривень 73 коп. компенсації за невикористану відпустку та 2000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 10.11.2014 року їх було прийнято на роботу в ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» операторами газових котлів Побережківської МАЗПСМ с. Побережка Богуславського району згідно наказу №36-К від 10.11.2014 року. Із 07.12.2014 року їх без будь-якого попередження було відсторонено від роботи у зв'язку з тим, що обігрів приміщення почав здійснюватися електроконвекторами. 12.12.2014 року вони звернулися до Богуславської районної прокуратури із заявою, в якій просили вжити заходів щодо усунення порушень їх трудових прав. Листом від17.12.2014 року прокуратурою Богуславського району звернення було направлено Територіальній державній інспекції з питань праці у Київській області, яка листом від 24.12.2014 року рекомендувала їм звернутися до суду. 22.01.2015 року вони направили колективну заяву до TOB «Богуславкомінвестсервіс» про необхідність забезпечення їх роботою та виплатою заробітної плати або звільнення відповідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників. Відповіді не отримали і в кінці лютого дізналися, що їх обох було звільнено 10.12.2014 року. Однак ніхто з них ніколи не писав заяви про звільнення і не мав намірів припиняти трудові відносини. Лише на початку березня 2015 року вони отримали трудові книжки, з яких дізналися, що [PERSON] було звільнено 10.12.2014 року за власним бажанням, а [PERSON] - за згодою сторін. 26.03.2015 року вони звернулися до TOB «Богуславкомінвестсервіс» із проханням змінити дату та формулювання причини звільнення, виплатити кожному з них компенсації згідно з чинним законодавством, що підтверджується копіями відповідних заяв, але на це звернення відповіді також не отримали. Позивачі також зазначають, що в книзі видачі книжок дату отримання вони не писали і на момент отримання трудових книжок клітинки напроти їх підписів були чистими. З наказами про звільнення їх не ознайомлювали, що підтверджується копіями із вказаних вище наказів. З довідки про доходи вбачається, що відповідач не виплатив їм розрахункові у вигляді компенсації за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час, а також не виплатив їм по 10 гривень 40 коп. компенсації за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю. Посилаючись на положення ст.ст. 38 ч. 1, 116, 117, 237-1 КЗпП України позивачі просять змінити підставу та дату звільнення, стягнути з відповідача розрахункові при звільненні, втрачений заробіток за час затримки, а також відшкодувати завдану моральну шкоду, оскільки своїми неправомірними діями відповідач завдав їм моральної шкоди, яка полягає в тому, що кожен із них переніс сильні душевні страждання як під час неправомірного відсторонення від виконання трудових обов'язків, так і після їх припинення, оскільки їм не виплачувались розрахункові протягом тривалого часу. Через вказані дії відповідача їм необхідно було докладати додаткових зусиль по організації свого життя. Розмір моральної шкоди вони визначають по 2000 гривень кожному. В судовому засіданні позивачі і їх представник уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на вищевказані факти та докази. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що позивачі звернулися до суду з позовом 30.03.2015 року, пропустивши строки звернення до суду за вирішенням трудового спору про звільнення, які визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а саме пропущено місячний строк, який рахується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так як позивачі отримали трудові книжки 10.12.2014 року, то ними вказаний місячний строк звернення до суду пропущений та відсутні поважні причини його пропуску. Крім того, представники відповідача зазначили, що жодного не виконаного грошового зобов'язання відповідач перед позивачами не має, а позивачі внаслідок безпідставного застосування соціальної пільги під час оподаткування зарплати за листопад та грудень 2014 року, зобов'язані будуть сплатити лише різницю між застосованою соціальною пільгою та розміром компенсації за невикористану відпустку, що згідно п.п. 169.4.4 п. 169.4 ст. 169 ПК України має бути отримана відповідачем. Також відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів по 10 грн. 40 коп. компенсації за роботу в зоні посиленого радіоекологічного контролю, оскільки позивачі не надавали до бухгалтерії посвідчення потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Відповідач переконаний, що жодних підстав для стягнення маральної шкоди не має, так як позивачі не обґрунтували, в чому саме полягала моральна шкода щодо кожного з них, якими саме діями щодо кожного з позивачів вона була заподіяна, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, не наведено жодного доказу, що підтверджують факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано з чого кожен з позивачів оцінює заподіяну йому шкоду саме в розмірі по 2000,00 гривень. Суд, заслухавши позивачів і їх представника, представників відповідача, свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачі [PERSON] і [PERSON] працювали у відповідача ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» на посаді операторів газових котлів Побережківської МАЗПСМ с. Побережка Богуславського району з 10 листопада 2014 року згідно наказу №36-К від 10.11.2014 року. Із копій трудових договорів вбачається, що між ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» та відповідачами [PERSON], [PERSON] 10 листопада 2014 року були укладені строкові трудові договори, але в цих договорах термін закінчення трудового договору не вказаний. Натомість, сторони в судовому засіданні не оспорювали той факт, що дані трудові договори були укладені на період опалювального сезону 2014-2015 р.р. 10 грудня 2014 року [PERSON] згідно наказу відповідача №45-к від 10.12.2014 року був звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією відповідного наказу та копією трудової книжки позивача. 10 грудня 2014 року [PERSON] згідно наказу відповідача №46-к від 10.12.2014 року був звільнений з роботи за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією відповідного наказу та копією трудової книжки позивача. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до відповідача із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням і встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до відповідача із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін. Також встановлено, що з наказами про звільнення з роботи позивачі не були ознайомлені, копії наказів про звільнення не отримували. Дані факти не були спростовані представниками відповідача, оскільки суду не були надані заяви позивачів про звільнення з роботи. Також відсутні підписи позивачів на наказах про звільнення їх з роботи, які б свідчили, що вони були ознайомлені з цими наказами. Суд критично підходить до показань свідка [PERSON], яка в судовому засіданні стверджувала, що вона на час звільнення позивачів з роботи працювала інспектором відділу кадрів ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» і саме вона видавала 10.12.2014 року [PERSON] трудову книжку відразу після звільнення його з роботи, а [PERSON] - наступного дня, або через день після звільнення. Із копії книги обліку трудових книжок ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» видно, що датою видачі трудових книжок позивачам [PERSON] і [PERSON] значиться 10.12.2014 року, тобто дата видачі трудової книжки [PERSON] записана свідком [PERSON] не відповідно до фактично повідомленої нею дати в даному судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював у відповідача оператором газових котлів разом з [PERSON] і [PERSON] Про обставини відсторонення від роботи та про послідуючі звернення до прокуратури району він дав пояснення аналогічні поясненням позивачів. Також він підтвердив факт отримання ним трудової книжки в відділі кадрів відповідача 28.01.2015 року, а не відразу після звільнення. Однак із копії книги обліку трудових книжок ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» видно, що датою видачі трудової книжки [PERSON] значиться 11.12.2014 року. Відповідно до п. 7.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, у разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Із копій особистих карток [PERSON] і [PERSON] видно, що вони не розписувалися про одержання трудових книжок. Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приймає до уваги показання позивачів [PERSON] і [PERSON] про те, що вони отримали трудові книжки на початку березня 2015 року, оскільки сторона відповідача не надала суду переконливих доказів, що трудові книжки позивачам були видані в день звільнення, як це зазначено в книзі обліку трудових книжок. Факт невідповідності записів про дату одержання трудових книжок в книзі обліку трудових книжок, як про це заявили в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON], та відсутність записів про отримання трудових книжок у особистій картці позивачів свідчить про те, що посадовою особою ТОВ «Богуславкомінвестсервіс» було порушено п.7.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників і як наслідок це не дає підстав прийняти до уваги дату видачі трудових книжок, яка вказана в книзі обліку трудових книжок. Позивачі звернулися до суду з позовом 30.03.2015 року, не пропустивши строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, який визначено ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки копію наказу про звільнення позивачам не було вручено, а також встановлено в судовому засіданні, що трудові книжки ними отримані на початку березня 2015 року, а тому клопотання представників відповідача про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строків звернення до суду необхідно залишити без задоволення. Згідно п.п. 1), 4) ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору за угодою сторін, з ініціативи працівника (статті 38,39). У відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно ч. 1 ст. 39 КзпП України строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Оскільки позивач [PERSON] письмово не звертався до відповідача з проханням про розірвання трудового договору з ініціативи працівника і відсутні докази, що позивач [PERSON] звертався до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за угодою сторін, то як наслідок вимоги позивачів про визнання недійсними наказів відповідача в частині дати та підстав звільнення з роботи та вимоги про зміну дати і формулювання звільнення підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 24 березня 2015 року позивачі подали заяви до відповідача з вимогами про звільнення їх за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 25 березня 2015 року та про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», викладених у п. 20, суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В судовому засіданні представники відповідача заперечували наявність заборгованості по розрахункових при звільнення позивачів з роботи, посилаючись на те, що жодного не виконаного грошового зобов'язання відповідач перед позивачами не має, а позивачі внаслідок безпідставного застосування соціальної пільги під час оподаткування зарплати за листопад та грудень 2014 року, зобов'язані будуть сплатити лише різницю між застосованою соціальною пільгою та розміром компенсації за невикористану відпустки, що згідно п.п. 169.4.4 п. 169.4 ст. 169 ПК України має бути отримана відповідачем. Натомість суд не погоджується з таким твердженням, оскільки відповідно до п.п. 169.4.3 п. 169.4 ст. 169 ПК України: «Роботодавець та/або податковий агент має право здійснювати перерахунок сум нарахованих доходів, утриманого податку за будь-який період та у будь-яких випадках для визначення правильності оподаткування, незалежно від того, чи має платник податку право на застосування податкової соціальної пільги.» Відповідно до п.п. 169.4.4 п. 169.4 ст. 169 ПК України: «Якщо внаслідок здійсненого перерахунку виникає недоплата утриманого податку, то сума такої недоплати стягується роботодавцем за рахунок суми будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) за відповідний місяць, а в разі недостатності суми такого доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних місяців, до повного погашення суми такої недоплати. Якщо внаслідок проведення остаточного розрахунку з платником податку, який припиняє трудові відносини з роботодавцем, виникає сума недоплати, що перевищує суму оподатковуваного доходу платника податку за останній звітний період, то непогашена частина такої недоплати включається до складу податкового зобов'язання платника податку за наслідками звітного податкового року та сплачується самим платником.» За інформацією відповідача, останнім помилково не утримано раніше під час виплати зарплати за листопад та грудень 2014 року суми податку на доходи фізичних осіб, що становлять 152,43 грн. з кожного позивача. Із довідки відповідача №146 від 28.04.2015 року про нарахування та відрахування розрахункових [PERSON] і [PERSON] за період з 10.11.2014 року по 10.12.2014 року вбачається, що компенсація за невикористану відпустку кожного працівника становить 76,73 грн. Відповідачем не надано суду доказів про те, що ним утримано та перераховано суми податку на доходи фізичних осіб в розмірі по 76,73 грн. з кожного з позивачів за рахунок компенсації за невикористану відпустку, а тому суми цього податку по 152,43 грн. мають бути сплачені самими платниками податків після звільнення з роботи згідно положень п.п. 169.4.4 п. 169.4 ст. 169 ПК України. В судовому засіданні також встановлено, що відповідачем не виплачено позивачам по 10,40 грн. доплати, як особам, що працювали в зоні посиленого радіоекологічного контролю. Питання виплати вищевказаної компенсації регулювалось до 28 грудня 2014 року ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (на той час чинної), відповідно до якої громадянам, які працювали на територіях радіоактивного забруднення, провадилась доплата в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ від 26 липня 1996 p. N 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, установити доплату в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 520 тис. карбованців. Відповідно до Постанови КМУ від 23 липня 1991 p. N 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», м. Богуслав та с. Побережка Київської області відносились до території зони посиленого радіологічного контролю. Тобто доплата особам, які працювали в зоні посиленого радіоекологічного контролю, проводилась незалежно від того, чи мали вони посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, оскільки критерієм для такої доплати був факт виконання робіт в населеному пункті, який відносився до території зони посиленого радіоекологічноного контролю. Із табелю обліку використання робочого часу за грудень 2014 року вбачається, що позивачі в день звільнення 10.12.2014 року не працювали, а тому сума розрахункових коштів мала бути виплачена відповідачем не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Фактично вимога про розрахунок позивачами була заявлена 24 березня 2015 року, коли вони звернулися до відповідача з відповідними заявами, а тому враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України та вимоги позивачів про зміну дати звільнення на 25.03.2015 року, суд приходить до переконання, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 25 березня 2014 року по 08 травня 2015 року. При визначенні середнього заробітку суд керується ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року із послідуючими змінами. Згідно з вказаним порядком середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в усіх зазначених випадках, крім випадків оплати відпусток, призначення пенсій, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженнями здоров'я) обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх двох місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи), а для працівників із сезонним характером роботи - виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Нарахування всіх зазначених виплат, що обчислюються з середньомісячного заробітку провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (час вимушеного прогулу, час затримки розрахунку і т.п.). Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законом - на число календарних днів за цей період. Затримка розрахунку з 25 березня 2015 року по 08 травня 2015 року становить 30 робочих днів. Одноденний заробіток позивачів на останні два місяці роботи становить 66,22 гривні. Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 1986,60 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Без сумніву порушення трудового законодавства при звільнення позивачів з роботи та невиплата при звільненні належних їм сум від відповідача призвели до моральних страждань, оскільки не отримавши винагороду за свою працю в повному розмірі та відновлюючи свої порушені права шляхом звернення до прокуратури та неодноразових звернень до відповідача позивачі докладали додаткових зусиль для відновлення порушеного права та організації свого життя. З урахуванням ступеню та характеру моральних страждань перенесених позивачами суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 500 гривень кожному з позивачів. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial