Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди. Позовну заяву обґрунтовує тим, що Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків була утворена Постановою КМУ від 31.01.2001 року № 83 «Про вдосконалення державного нагляду за станом підготовки та дипломування моряків». Позивач є державною організацією, заснованою на державній власності і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Відповідач виконував обов`язки начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на підставі Наказу Міністерства інфраструктури України від 27.03.2018 року, та 24.10.2018 року відповідача було увільнено від виконання обов`язків начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Під час виконання відповідачем обов`язків начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, останнім було звільнено 02.05.2018 року [PERSON] та 05.04.2018 року - [PERSON] , які в подальшому в судовому порядку були поновлені на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Таким чином, незаконними діями відповідача, позивачу було заподіяно шкоду у розмірі 19471,77 грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідача призначено на посаду із порушенням, останній не був обізнаний із своїми повноваженнями, стороною позивача не доведено вину відповідача, а відтак просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Положенням п. 8 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст.. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» роз`яснено, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 і статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини (пункт 13 постанови Пленуму ВСУ № 14). Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу. Судам слід пам`ятати, що у такому випадку прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижче оплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним). Судом встановлено, що на підставі наказу № 21-О Міністерства інфраструктури України від 27.03.2018 року на [PERSON] покладено виконання обов`язків начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на період відсутності начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Пересади М.В. з 28.03.2018 року по 25.05.2018 року (а.с.9-10). Відповідно до наказу № 101-О Міністерства інфраструктури України від 24.10.2018 року [PERSON] увільнено від виконання обов`язків начальника Інспекції з питань підготовки дипломування моряків (а.с.11-12). Доводи представника позивача про те, що відповідач був ознайомлений із наказами про покладення на нього обов`язків начальника Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та увільнення від виконання обов`язків, суд до уваги не приймає, оскільки письмові матеріали справи не містять належних, допустимих доказів вказаному. Надані копії наказів від 27.03.2018 року № 21-О та від 24.10.2018 року № 101-О не містять підпису відповідача про ознайомлення останнього із вказаними наказами (а.с.9-12). Згідно п. 6 положення про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затверджена Наказом Міністерства транспорту України від 17.10.2001 року № 693, Інспекцію очолює начальник, який призначається Міністерством інфраструктури України. Наймання (звільнення) начальника Інспекції здійснюється Міністерством інфраструктури України, шляхом укладання (розірвання) з ним контракту в порядку, встановленому законодавством. До повноважень начальника Інспекції відноситься - призначення, звільнення працівників Інспекції, а також має право заохочувати та накладати стягнення відповідно до законодавства (а.с.7). З копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2019 року вбачається, що наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 02.05.2018 року [PERSON] було звільнено з посади провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2019 року [PERSON] поновлено на посаді провідного фахівця Миколаївської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Стягнуто з державного підприємства Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] 61555,98 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 2000 грн. - моральної шкоди. Стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за травень 2019 року в сумі 6721,63 грн. та судовий збір - 2304 грн. (а.с. 13-16). Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2019 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат змінено. Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь [PERSON] 47579,94 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням податків та обов`язкових платежів, а в дохід держави 1518,85 грн. судового збору у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанції. (а.с. 17-19). Проте, стороною позивача, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не було долучено до позовної заяви, а письмові матеріали справи не містять доказів того, що наказ про звільнення [PERSON] від 02.05.2018 року було підписано саме відповідачем [PERSON] . На підтвердження виконання вказаних рішень судів, позивач надав копії платіжних доручень № 8327, 8328, 8329, 8330 (а.с.20-21), проте суд до уваги їх не приймає, оскільки з вказаних фінансових документів неможливо встановити причино - наслідковий зв`язок. З копії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2019 року вбачається, що наказом Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 05.04.2018 року [PERSON] звільнено з посади начальника управління з питань дипломування Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2019 року (справа № 522/7317/18) [PERSON] поновлено на посаді начальника управління з питань дипломування Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2018 року по 29.01.2019 року у розмірі 116895,52 грн. без утримання прибуткового податку та інших обов`язків платежів, стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків в дохід держави судовий збір (а.с.22-27). До позовної заяви було долучено постанову Одеського апеляційного суду від 23.09.2019 року (а.с.38-46), проте суд вказаний доказ до уваги не приймає, оскільки зазначена постанова суду не стосується предмету позову. На підтвердження виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2019 року, позивачем було надано копію платіжного доручення № 62 від 24.01.2020 року, відповідно до якого перераховано середній заробіток за час вимушеного прогулу по справі за № 522/7317/18 за січень 2020 [PERSON] у сумі 116895,52 грн. (а.с.47), платіжне доручення № 63 від 24.01.2020 року -12212,31 грн. (а.с.48), платіжне доручення № 64 від 24.01.2020 року - 26138,13 грн. (а.с.49), платіжне доручення № 65 від 24.01.2020 року - 2178,18 грн. (а.с.50), платіжне доручення № 66 від 24.01.2020 року - 704,80 грн. (а.с.51). Однак, стороною позивача, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не було долучено до позовної заяви, а письмові матеріали справи не містять доказів того, що наказ про звільнення [PERSON] від 05.04.2018 року було підписано відповідачем [PERSON] . Доводи представника позивача, що накази про звільнення [PERSON] та [PERSON] були підписані відповідачем, проте вказані накази перебувають у Міністерстві інфраструктури України суд до уваги не приймає, оскільки суперечить положенням ст.ст. 76-81, 83 ЦПК України, клопотань про витребування вказаних доказів стороною позивача в судовому порядку заявлено не було. Оскільки стороною позивача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, а судом при розгляді справи не було встановлено, що діями відповідача [PERSON] позивачу було заподіяно шкоду при виконанні ним своїх службових обов`язків, позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed