Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачі є власниками квартири. В квартирі зареєстрована, однак фактично не проживає колишня дружина позивача [PERSON] - [PERSON] . Після розірвання шлюбу із сином позивача за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року, відповідач в квартирі не проживає. Увесь тягар на утримання майна несуть позивачі, жодних комунальних платежів та інших платежів щодо витрат на утримання квартири відповідач не сплачує та за адресою реєстрації не проживає. Будь-яких заяв про неможливе проживання та про збереження реєстрації за адресою спірної квартири відповідач не подавала, наміру вселятись до квартири не має, що є підставою звернення позивачів з даним позовом до суду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Про причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення позивачів та представника позивача - 1, пояснення допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. З пояснень та матеріалів справи вбачається, що кожен із позивачів є власником 1/12 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с.20, 22,24) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року шлюб між Шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 15 квітня 2006 року (актовий запис № 520) розірвано. (а.с. 25-25звор.) Згідно актів, складених майстром технічної дільниці [PERSON] , від 05.10.2016 року, та 13.04.2021 року мешканцями будинку підтверджено, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 31 серпня 2016 року по час складення актів. (а.с. 6,7) Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.» Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачів про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартири [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім'ї позивачів, зареєстрована за адресою спірної квартири, не несе тягар утримання житла та порушує право позивачів як власників спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав свідчення, що він перебуває у дружніх відносинах з позивачем з 2016 року. З відповідачем не знайомив. Зазначив, що останні 5 років відповідач не проживає у вказаній квартирі, сварок ніколи не чув та речей в квартирі не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свідчення, що є цивільною дружиною позивача-1 по справі близько трьох років та проживає у спірній квартирі. Відповідача, за час сумісного проживання з позивачем, ні разу не бачила у квартирі, як і її речей. Витрати по комунальним послугам не несе. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свідчення, що є сусідкою позивачів. Відповідач не проживає у квартирі з 2016 року та її речей у даній квартирі також немає. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved