Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно від дня звернення до суду з позовом до досягнення итиною повноліття, також просила стягнути відповідач на її користь додаткові витрати в розмірі 1000 грн. щомісячно з дня звернення з позовом до суду до досягнення дитиною шестирічного віку. В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказує, що з грудня 2007 р. по січень 2014 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] Як вказує позивач, з червня 2013 р. вони з відповідачем проживають окремо, дитина проживає разом з нею за адресою : [ADDRESS]. Відповідач на час звернення до суду не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини в достатньому розмірі та ухиляється від виконання своїх батьківських обрв»язків, тому вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Враховуючи наведене, та те, що відповідач отримує мінливий та не постійний але не маленький дохід просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина саме в твердій грошовій сумі, а оскільки дитина часто хворіє та не може постійно відвідувати дитячий дошкільний заклад, тому вона - як мати дитини не має змоги працювати просила до досягнення дитиною шестирічного віку стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати в розмірі 1000 грн. щомісячно. Посилаючись на ст..ст. 180, 181, 182, 183, 184, 185, 191 СК України просила заявлені вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві, вказувала, що відповідач періодично надає кошти на утримання дитини, однак в розмірі не достатньому для повноцінного утримання дитини, оскільки дитина часто хворіє, що потребує звернення до спеціалізованих лікарень, відвідує приватий дошкільний заклад, відповідач вихованням дитини не займається і оскільки всі обов»язки щодо виховання та догляду за дитиною вона поклала на себе, то можливості щодо її виходу на роботу на даний час немає. Представик позивача вв судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та вказував суду на те, щов судовму засіданні при з»ясуванні питання щодо можливості вирішення між сторонами спору шляхом укладання мирової угоди відповідачем надавалась згода на сплату аіменті на утримання дитини в розмірі 3500 грн., тому вважав дану суму доведеною як і вимоги позивача щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Відповідач в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував частково, спочатку визнавши заявлені позовні вимоги в частині стягнення з нього 2000 грн. відповідно до заперечень від 10.06.2015 р. в подальшому надав суду заперечення щодо заявлених позовних вимог і вказуючи на те. що він на даний час не отримує як приватний підприємець жодного доходу вважав доцільним стягнення з нього аліментів в розмірі 309 грн. 60 коп. вказуючи на те, що у нього постійно існують спори з позивачкою щодо надання йому можливості зустрічей з дитиною, вказував, що до звернення позивачки з позовом до суду він постійно надавав їй кошти на утримання дитини, купував дитині речі, іграшки, також зазначав, що позивачка не надає йому доказів щодо понесених нею витрат на утримання дитини. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував частково, вказуючи на те, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини саме розмірі 309 грн. 60 коп. оскільки відповідач останні місяці не отримує доходів як приватний підприємець, крім того надає допомогу батьку який є інвалідом 2 групи та бабусі яка інвалідом 3 групи, також щодо пояснень представника позивача зазначав, що відповідач погоджувався за умови укладання мирової угоди щодо визначення порядку зустрічей батька з дитиною та надання позивачем чеків на придбання дорогих речей сплачувати аліменти в ромірі 3500 грн., однак позивач від укладання мирової угоди на даних умовах відмовилась. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки та відповідача, їх представників вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 28 грудня 2007 р. було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем ( а.с. 7). Від даного шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] ( а.с. 9). Відповідно до рішення Оболонського районного суду м.Києва від 10 жовтня 2014 р. шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 8). Сторонами визнано як факт, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір»ю за адресою : [ADDRESS]. Відповідно до наданих суду медичних довідок, вбачається, що позивачка зверталась до Клініки Медіком 20.04.2015 р., 06.07.2015 р., 04.062015 р. за наданням медичної допомоги дитині [PERSON], ( а.с. 31-33) та зверталась до дільничого лікаря з приводу адання медичої допомоги на дому ( а.с. 34-46), також останньою було придбано медичні препарати та оплачено медичні дослідження ( а.с. 47-50). Відповідно до договору №58/ЦР про надання платних освітніх послуг від 14.07.2015 р. укладеним між ТОВ «Гімназія Пріоритет» та [PERSON] останньою замовлено надання освітніх послуг щодо вивчення державної освітньої програми [PERSON] з розрахунку 52 грн. на год. вказаний договір діє до 30 серпня 2015 р. та може бути пролонгований шляхом підписання додаткової угоди, яка на час розгляду справи суду не надана. ( ас.. 68-69). За даним договором позивачем сплачено 360 грн. 16.07.2015 р., та 352 грн. 27.08.2015 р. та 900 грн. 11.08.2015 р. Відповідно до наказу №421/1-к від 12.06.2015 р. [PERSON] перебуває в відпустці по догляду за дитиною до 3 років 6 місяців з 30.06.2015 р. по 30.12.2015 р. Як вбачається з наданої суду відповідачем довідки з ДПІ у Святошинському районі м.Києва від 08.08.2015 р. відповідач є приватним підприємцем і за 2014 р. та 1 кв. 2015 р доходів не отримував.( а.с. 89). Відповідно ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ з відповідними змінами та доповненнями кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Обов»язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст.51 Конституції України та ст.180 СК України. Відповідно до ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище платника аліментів. За правилами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, та те, що відповідач на даний час отримує мінливий та нерегулярний дохід, то суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини на користь позивачки в розмірі 2500 грн. щомісячно, оскільки дана сума взмозі забезпечити потреби дитини і відповідач фактично є спроможним її виплачувати, щодо посилання представника позивача на те, що фактично відповідачем визнавалась сума коштів які він може сплачувати як аліменти на утримання дитини в розмірі 3500 грн. суд вважає доцільним зазначити що дана сума визнавалась відповідачем за умови укладання між сторонами мирової угоди, на умови якої позивач не погодилась, тому у суду немає підстав для стягнення саме даної суми. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи позов позивачкою пред»явлено до суду 21 квітня 2015 р., тому суд вважає доцільним стягнути аліменти саме з часу звернення з відповідним позовом до суду. Крім того суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Щодо заявлених позивачкою вимог про стягнення з відповідач додаткових витрат слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). В обгрунтування додаткових витрат позивач вказує на те, що дитина часто хворіє що потребує додаткових витрат та відвідує приватний дитячий дошкільний заклад. Відвідування дитячого дошкільного закладу у відповідності з правовими нормами Закону України «Про дошкільну освіту» є обов'язковим, а тому витрати на його відвідування не є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами, а саме розвитком здібностей дитини, а є основними витратами по утриманню дитини, в тому числі за рахунок аліментів. Крім того, позивачем не доведено, що дитина сторін потребувала лікування сааме в приватних медичних закладах та має такі вороби лікування яких завдває хй-позивачу значних витат, тому понесені матір'ю дитини витрати у зв'язку з цим не можна вважати додатковими витратами у розумінні ст.185 СК України. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 статті 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд вважає доцільним в задовленні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат відмовити. На підставі зазначеного,

Outcome: partial