Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. При цьому посилаються на те, що 21 липня 1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за Договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1231/98 (далі - Договір) придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний Договір був укладений на Одеській Новій Біржі і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості» під номером 1231/98 від 21 липня 1998 року. Внаслідок невизнання Договору купівлі-продажу нотаріальною конторою покупці не можуть розпорядитися належною їм квартирою, що порушує надане їм як власникам статтею 317 Цивільного кодексу України право розпорядження своїм майном. У судове засідання представник позивачів не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про слухання справи був повідомлений належним чином. Згідно ч.4 ст. 74 ЦПК України відповідач, місце проживання (перебування чи роботи) якого позивачу невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Публікація про виклик відповідача у судове засідання у пресі була опублікована 01.06.2016 року, таким чином відповідач про слухання справи був сповіщений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Одеської товарної біржі у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивачів, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України з винесенням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 липня 1998 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Гроші відповідачам були передані. Дотепер договір у суді не оскаржений, договір зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації на імя позивачів. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири складається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, у випадку недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір у відповідності з ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Обовязковість нотаріального посвідчення даної угоди була також передбачена ст. \~227 ЦК України (1963 року), який діяв на момент укладення договору. Разом з тим, у відповідності з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.), діючого на момент укладення сторонами договору, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право за вимогою виконавшої договір сторони визнати угоду дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. На підставі викладеного, суд вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений на Одеській новій біржі, слід визнати дійсним у відповідності ст. 220 ЦК України. На підставі викладеного й

Outcome: approved