Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому просять визнати його такими, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою №97, що в будинку №9 по вулиці Привокзальна в місті Знамянка Кіровоградської області. Свої вимоги обґрунтували тим, що є власниками квартири №97, яка розташована в будинку №9 по вулиці Привокзальна в місті Знамянка. Окрім них у вказаній квартирі з 2009 року зареєстрований [PERSON] з яким [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, а [PERSON] він доводиться рідним батьком. У 2012 році шлюбні взаємини [PERSON] та [PERSON] припинили, останній залишив дружину та сина і як пояснив, поїхав на заробітки до міста Києва. З того часу за місцем реєстрації він не зявлявся і не спілкувався з ними. Потім у грудні 2015 року він приїхав, щоб розірвати шлюб з [PERSON] та забрати речі з квартири, при цьому у квартирі він не зупинявся. 15 січня 2016 року шлюб між ними було розірвано, відповідач відразу ж забрав усе своє майно і поїхав, де він наразі проживає їм не відомо. Позивачі у судове засідання не з'явилися, надали заяви, в яких просять суд позов задовольнити та справу розглянути за їх відсутності, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений у встановленому порядку в розумінні положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, реєстраційного посвідчення, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] на праві власності належить 2/3 частини квартири №97, яка розташована в будинку №9 по вулиці Привокзальна в місті Знамянка, а 1/3 вказаної квартири належить на праві власності [PERSON]Е.(а.с.7,9,11,14). Витяг з домової книги свідчить про те, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.12-13). Про реєстрацію відповідача за вказаною адресою також свідчить довідка Знамянського РС Управління ДМС України в Кіровоградській області та довідка виконавчого комітету Знамянської міської ради (а.с. 16,17). З довідок голови будинкового комітету та ОСББ «Співоче» вбачається, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає протягом трьох років. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2010 року по 15 січня 2016 року (а.с.5,28). В письмових поясненнях [PERSON] пояснила, що проживає з позивачами по сусідству, відповідач у квартирі позивачів не проживає понад три роки і взагалі не зявляється, де він мешкає їй не відомо. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч.4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні квартирою, або що з цього питання він звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що він відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право на користування належним позивачам на праві власності житловим приміщенням розташованим [ADDRESS], внаслідок відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 72, 156 ЖК України та

Outcome: approved