Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що з 21.04.2015 року вона є власником ? частини квартири [ADDRESS] згідно рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 11.02.2015 року. Вказаним рішенням договір дарування спірного обєкту нерухомості був визнаний частково недійсним та визнано право власності позивачки на ? частку квартири. Для реєстрації речових прав на належну їй частку, [PERSON] звернулась 20.05.2015 року до Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївській області та 26.05.2015 року отримала відмову у звязку з наявністю обтяження нерухомого майна на підставі договору іпотеки №2020 від 02.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON]. У знятті заборони нотаріусом було відмовлено. Спірна квартира була спільною сумісною власністю позивачки та її колишнього чоловіка [PERSON], що встановлено рішеннями Заводського районного суду міста Миколаєва від 11.02.2015 року та апеляційного суду Миколаївської області від 19.08.2014 року. [PERSON], не отримавши від позивачки згоди, 07.04.2014 року здійснив відчуження придбаної за час шлюбу квартири шляхом укладення договору дарування з його матірю [PERSON] Остання, в свою чергу, 02.09.2014 року незаконно передала спірний обєкт нерухомості в іпотеку. З огляду на викладене, позивака просить визнати недійсним договір іпотеки №2020 від 02.09.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], скасувати обтяження - заборону на квартиру [ADDRESS], виключити з реєстру речових прав запис про вказане обтяження. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачі, представник Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, представник Миколаївської міської ради у судове засідання не зявились, причин неявки суду не повідомили, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], надавши копії посвідчених нею документів, у судове засідання не зявилась. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що з 1998 по 2014 роки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 05 жовтня 2004 року за реєстровим номером 4069 подружжям було набуто право власності на квартиру [ADDRESS]. Під час державної реєстрації власником придбаного майна вказано [PERSON] 07 квітня 2014 року [PERSON], не отримавши згоди [PERSON], здійснив відчуження спірного обєкту нерухомості шляхом укладення договору дарування з його матірю [PERSON]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] 07.04.2014 року та зареєстрований в реєстрі за номером 237. [PERSON], оформивши право власності на квартири [ADDRESS], 02 вересня 2014 року уклала з [PERSON] договір позики на суму 130000 гривень строком на пять років з кінцевим терміном повернення 02 вересня 2019 року. З метою забезпечення зобовязань за договором позики, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 02 вересня 2014 року, згідно якого передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Договори позики та іпотеки, укладені 02 вересня 2019 року були посвідчені Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстровані в реєстрі за номерами 2019 та 2020 відповідно. На підставі договору іпотеки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02 вересня 2014 року було внесено запис 6858453 про обтяження квартири [ADDRESS]: вид обтяження «заборона на нерухоме майно», зміст, характеристика обтяження «заборона на відчуження». Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11.02.2015 року, яке набрало чинності 21.04.2015 року, договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 07.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був визнаний недійсним в частині відчуження ? частки квартири, право власності на яку визнано за [PERSON] 26 травня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області згідно рішення №21598546 було відмовлено у державній реєстрації прав власності на визнану за [PERSON] на підставі рішення суду частку спірної квартири у звязку з перебуванням останньої в іпотеці та наявністю обтяжень нерухомого майна, а також відсутності згоди іпотекодержателя. Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Тобто, право власності [PERSON] на ? частку спірної квартири виникло у позивачки з моменту придбання 05 жовтня 2004 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], квартири [ADDRESS]. За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Разом з тим, у даному випадку, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору іпотеки, укладеного одним із співвласників без згоди другого іншого, недійсним у повному обсязі. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із співвласників договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого співвласника може бути підставою для визнання такого договору недійсним в повному обсязі лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з співвласників, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором (іпотекодержатель), діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить співвласникам на праві часткової сумісної власності, і що той з них, який укладає договір, не отримав згоди на це другого співвласника. Право власності позивачкою [PERSON] на ? частину квартири хоча і було набуто останньою з моменту придбання подружжям обєкту нерухомості, однак документально підтверджено лише рішенням Заводського суду міста Миколаєва від 11.02.2015 року, яке набрало чинності 21.04.2015 року. Вказаним рішенням договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 07.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був визнаний недійсним в частині відчуження ? частки квартири та фактично визначено ідеальні долі кожного із співвласників, оскільки за [PERSON] визнано право власності на ? частку. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 02.09.2014 року кредитор [PERSON] не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної власності не лише іпотекодавцю [PERSON], але і позивачці [PERSON], і що остання не надала згоди на укладення цього договору. Не надано суду належних та допустимих доказів того, що про наявність вказаних обставин була обізнана і іпотекодавець [PERSON] Разом з цим, в результаті судового рішення від 11.02.2015 року відбулося відновлення субєктивного речового права на майно в [PERSON], у звязку із чим іпотекодавець [PERSON] не може вважатися його єдиним власником. У такій ситуації не може бути застосовано положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець [PERSON] не була власником всього обєкту нерухомості, а лише ? частини. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність заявлених вимог чинному законодавству України, суд, виходячи з засад добросовісності, розумності та справедливості, вважає, що договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 02 вересня 2014 року, підлягає визнанню недійсним в частині передачі в іпотеку ? частини квартири [ADDRESS], яка належить позивачці [PERSON] Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека, у тому числі, припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно п. 32 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. №1141 підставою проведення державної реєстрації припинення права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру прав є рішення суду. Таким чином, оскільки вимоги щодо скасування запису про реєстрацію обтяження нерухомого майна та виключення його з реєстру є похідними від вимог про визнання вказаного обтяження недійсним, вказані вимоги є обґрунтованими щодо ? частини квартири [ADDRESS], яка належить позивачці [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: partial