Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з уточненою позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності на майно. Свої уточнені позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 22.11.1980 року по 17.12.2015 року. За період перебування в шлюбі сторонами було придбано автомобілі ЗИЛ-ММЗ 45021, державний номер [NUMBER] , 1988 року випуску та ВАЗ 21065, державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску. Зазначені автомобілі були відчужені відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 18.02.2016 року, відповідно договорів купівлі-продажу транспортного засобів, що були оформлені у Територіальному сервісному центрі №5143 МВС в Одеській області без згоди та відома позивачки. Оскільки дані автомобілі були придбані у період шлюбу з відповідачем [PERSON] , позивачка [PERSON] згідно уточнених позовних вимог просить суд: - визнати автомобіль ЗИЛ-ММЗ 45021, державний номер [NUMBER] , 1988 року випуску та автомобіль ВАЗ 21065, державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску - спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 22.11.1980 року до 17.12.2015 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу ЗИЛ-ММЗ 45021, державний номер [NUMBER] , 1988 року випуску, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу ВАЗ 21065, державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за позивачкою [PERSON] право власності на Ѕ частку транспортного засобу ЗИЛ-ММЗ 45021, державний номер [NUMBER] , 1988 року випуску та на Ѕ частку транспортного засобу ВАЗ 21065, державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте надала заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, проте адвокат Холудєєв Б.Є., який діє в його інтересах, надав до суду судові дебати, згідно з якими просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки у повному обсязі, оскільки оспорювані договори купівлі-продажу були укладені згідно чинного законодавства, за процедурою, якою не передбачено отримання згоди одного з подружжя для оформлення правочину. Окрім того, діючим законодавством непередбачено підстави для визнання правочину недійсним через відсутність письмової згоди на відчуження одного з подружжя. Належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] знав про те, що зазначені транспортні засоби є об`єктом спільного майна подружжя позивачкою [PERSON] до суду не надано, а отже позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, витребувані докази та пояснення сторін, суд проходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.11.1980 року по 17.12.2015 року. Дана обставина справи підтверджується заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2015 року. Рішення набрало законної сили. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №328 від 18.02.2016 року транспортний засіб марки ЗИЛ-ММЗ 45021, державний номер [NUMBER] , 1988 року випуску був придбаний гр. [PERSON] у гр. [PERSON] . Ціна договору зазначена - 10 000,00 грн. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №329 від 18.02.2016 року транспортний засіб марки ВАЗ 21065, державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску був придбаний гр. [PERSON] у гр. [PERSON] . Ціна договору зазначена - 10 000,00 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2017 року було відкрито провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності на майно було залишено без розгляду. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 31.07.2018 року ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2018 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2018 року було витребувано докази з Територіального сервісного центру №5143МВС України. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині визнання зазначених вище транспортних засобів спільною власністю подружжя та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на Ѕ частину цих транспортних засобів, суд зазначає наступне. Те, що автомобілі марки ЗИЛ-ММЗ 45021, державний номер [NUMBER] , 1988 року випуску та марки ВАЗ 21065, державний номер [NUMBER] , 2001 року випуску були придбані в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] під час розгляду справи сторонами не заперечувалось, а отже дана обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Суд зазначає, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Як встановлено судом, спірні автомобілі не можливо виділити в натурі. Згідно з правовою позицію, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15, право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя також окремо визначено ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Вказане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки спірні автомобілі були відчужені відповідачем [PERSON] 18.02.2016 року, тобто вже після розірвання шлюбу з позивачкою, без її згоди, доказів того, що грошові кошти або їх частина була нею отримана відповідач [PERSON] не надав, суд вважає за можливе здійснити захист прав та законних інтересів позивачки шляхом стягнення з відповідача [PERSON] Ѕ частини вартості кожного з проданих транспортних засобів, що були придані за період перебування сторонами у шлюбі. За правилами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки для встановлення ринкової вартості спірних автомобілів необхідне проведення судової автотоварознавчої експертизи, клопотання про проведення якої жодною з сторін не було заявлено, суд позбавлений можливості призначити її з власної ініціативи, а тому вважає за необхідне стягнути Ѕ частину ціни транспортних засобів, яка зазначена в договорах купівлі-продажу, оскільки інших доказів вартості спірних автомобілів чи звіту про оцінку майна або акту експертної оцінки, сторонами до суду не надано. За приписами ч. 2 ст. 364 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 18.02.2020 року недійсними, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу. Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, судам, відповідно статті 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Дійсно, під час судового розгляду судом встановлено, що спірні автомобілі були відчужені відповідачем [PERSON] без згоди та відома позивачки [PERSON] .. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Так, Верховний Суд України дійшов висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля у набувача, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Верховний Суд України роз`яснив, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Тому Верховний Суд України дійшов висновку, що за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна (Постанова від 03.05.2018 у справі №755/20923/14-ц). Враховуючи вищезазначене, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 18.02.2016 року недійсними задоволенню не підлягають. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12,13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи наведене, виходячи з того, що судом достаменно встановлено, що спірні автомобілі були придбані сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та відчуженні відповідачем [PERSON] без згоди та відома позивачки [PERSON] , суд вважає за необхідне захистити законні права та інтереси позивачки [PERSON] шляхом стягнення з відповідача [PERSON] вартості Ѕ частки від продажу кожного спірного транспортного засобу. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені частково, тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки [PERSON] судовий збір у розмірі 320,00 грн. за подачу позовної заяви до суду першої інстанції та 181,50 грн. за подачу апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області.

Outcome: partial