Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду вимогами про визнання ? частки їх померлого батька [PERSON] в праві спільної сумісної власності с його дружиною відповідачем у справі, на земельну ділянку, площею 0,0669 га, кадастровий № 3221485501:01:012:0217, по вул. Сковороди, 21 «а», в с.Мархалівка Васильківського району Київської області та житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований на зазначеній земельній ділянці та право власності у порядку спадкування за законом по 1/6 частці за кожною із них на вищезазначену земельну ділянку та житловий будинок. В судовому засіданні представник позивачів вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, наполягаючи на придбані їх батьком у шлюбі з відповідачем спірного майна земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити, оскільки спірна нерухомість була придбана за кошти та за участю батьків відповідача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до положень ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ч.1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна, поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Положеннями ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. У відповідності до положень ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вбачається з положень п.п.22 і 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-71 СК України та ст.372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2 і 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Ухвалюючи у справі рішення суд виходить з наступного. У відповідності до свідоцтва про шлюб серії І-БК №191711, померлий [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб «30» червня 2012 року. У відповідності до свідоцтв про народження та шлюби позивачів серій 1-СГ № 418589, ІІІ-СГ № 326937, І-СГ №003073 та І-БК 187006, померлий [PERSON] зазначений їх батьком. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії І-БК № 319678, видане відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис № 20016, чоловік відповідача [PERSON] помер.24 листопада 2014 року. Як вбачається із постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], від 17 червня 2016 року, № 194/02-31, позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок по вул. Сковороди, 21 «а», в с.Мархалівка, оскільки частка померлого [PERSON] у зазначеному спільному майні подружжя не була виділена та відсутність правовстановлюючого документу на його імя. Свідок [PERSON] батько відповідача по справі, показав в суді, що він разом із своєю дружиною (матірю [PERSON] ) вирішили допомогти своїй дочці, яка проживала з чоловіком у орендованому житлі, у придбанні за кошти від продажу своєї квартири в м. Львові земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку по вул. Сковороди, 21 «а», в с.Мархалівка. За їх загальною згодою та згоди їх дочки та її чоловіка [PERSON] було вирішено, що право власності на житловий будинок та земельну ділянку договором купівлі-продажу буде оформлено на відповідача [PERSON] Кошти продавцю зазначеної нерухомості [PERSON] він передавав особисто. Також, на день купівлі, будинок перебував без внутрішніх робіт, у звязку з чим, з травня по листопад 2013 року в ньому почалися внутрішні роботи, які він здійснював і займався особисто за допомогою бригади будівельників, яких він привіз з собою з Львівщини. У звязку з чим, він заперечував проти вимог позову, оскільки заявники по справі не мають розраховувати на частини будинку його доньки, через його придбання за особисті кошти одного із подружжя, їх дочки [PERSON], що були надані ним та його дружиною. Обставини придбання 24 листопада 2012 року відповідачем спірної нерухомості підтверджуються договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровими № 1372 і № 1376, а також заявою померлого [PERSON] від 22 вересня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровими № 1020, про надання ним згоди своїй дружині [PERSON] на купівлю земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Згідно копій рахунків-фактур на будівельні матеріали від 25.11.2013 року, їх покупцем зазначений саме батька відповідача. Таким чином, з огляду на зібрані у справі докази суд вважає, що відповідачем доведені купівля та будівництво спірної нерухомості за свої особисті кошти, отримані від її батьків, а тому, підстав для задоволення позову відсутні. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed