Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 01.01.1997 року помер їхній батько [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по вулиці 1 травня,44 в с. Слобода, Буринського району Сумської області. Спадщину прийняла дружина померлого мати позивачів [PERSON] фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, однак юридично не оформила та померла 01.07.2012 року. Позивачі спадщину прийняли, але оформити не можуть, оскільки правовстановлюючий документ на будинок відсутній. Просили визнати за ними право власності на 1/2 частки вказаного будинку з господарськими спорудами, за кожним, в порядку спадкування. Позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд листом. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 січня 1997 року помер батько позивачів [PERSON], який проживав в [INFO], у звязку з чим відкрилася спадщина, яку прийняла його дружина [PERSON] відповідно до вимог п.1) ч.1 ст.549 ЦК України фактично вступивши в у правління та володіння спадковим майном, являючись при цьому спадкоємцем першої черги за законом, що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, довідкою [PERSON] сільської ради, свідоцтвом про шлюб. За життя, на протязі 1967 року, [PERSON] побудував житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: 1 травня, 44 в с. Слобода, Буринського району Сумської області на земельній ділянці, яка була передана йому у приватну власність, що вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, рішення сільської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність. Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований за спадкодавцем в погосподарській книзі виконавчого комітету [PERSON] сільської ради за №01-824-1 (а.с.12). Між тим, [PERSON] юридично свої спадкові права не оформила та померла 01.07.2012 року в с. Слобода Буринського району Сумської області (а.с.19). Спадщину після смерті останньої прийняли позивачі, будучи дітьми померлої та являючись спадкоємцями за законом першої черги, що вбачається із свідоцтв про народження позивачів, свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтв про право на спадщину, витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформаційними довідками зі Спадкового реєстру. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що був успадкований [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] через відсутність правовстановлюючих документів на нього. Разом з тим, суд враховує, що в 1967 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від\~\~26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.\~ Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.\~ Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~\~\~ Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.\~ Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.\~ Відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568 (із змінами від 13.06.2012 ) документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Даний порядок діяв до 30.01.2013 року. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики обєкта нерухомого майна є, в тому числі, технічний паспорт. На замовлення позивачів 25.02.2017 року було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами (а.с.14-16), за яким житлова площа будинку складає 36,2 кв.м., загальна 59,3 кв.м.. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON], побудувавши в 1967 році житловий будинок з господарськими спорудами набув статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набув право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа може звернутися за захистом свого майнового права чи інтересу. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Частиною 1 ст.1297 встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивачі прийняли спадщину, але не можуть скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість їх вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved