Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом, в якому просять визнати недійсним договір дарування від 12.11.2013 року, за яким [PERSON], [INFO] подарувала [PERSON], [INFO] ? частину квартири [ADDRESS] та скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень щодо реєстрації прав власності на ? частину квартири [ADDRESS] на ім'я - [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що даний договір дарування був оформлений під час знаходження спірної квартири під арештом та знаходженням декількох справ у суді щодо визнання права власності на спірну квартиру недійсними. Також позивачі зазначили, що [PERSON] будь-яким чином намагається не допустити відновлення житлових прав та інтересів позивачів на спірну квартиру, які вже тривалий час у судовому порядку намагаються їх поновити. Позивачі, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, в яких просили суд задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, чотири рази до суду надходили заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобами. Треті особи, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутності. Враховуючи тривалий час розгляду справи та у відповідності до ст. 224 ЦПК України, за згодою позивачів, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що станом на 11.10.2008 року у вищевказаній квартирі були зареєстровані [PERSON] - основний квартиронаймач, її доньки: [PERSON], [PERSON], онуки: [PERSON], [PERSON], правнука: [PERSON]. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2009 року, [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування квартирою № 71, а не № 72, у будинку [ADDRESS] (а.с.36-37). 04.08.2009 року Шевченківськім районним судом м. Запоріжжя по вказаній справі була винесена ухвала про виправлення описки в судовому рішенні від 29.04.2009 року, а саме виправлена помилка номеру квартири з № 71 на № 72 за вказаною вище адресою (а.с.35). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2014 року, яка ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2014 року залишено без змін, закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: КП «ВРЕЖО №10» та відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, Шевченківська районна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, оскільки [PERSON] подала заяву про відмову від позову, в якій зазначила, що подала позов під впливом родичів, які мали намір приватизувати квартиру ( а.с.29-31). У зв'язку з тим, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2009 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи: відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ України у Запорізькій області, Шевченківська районна адміністрація є таким, що не набрало своєї законної сили, а провадження у вказаній справі було закрито, позивачами до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, було подано позов до Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської Ради, [PERSON], третя особа: відділ приватизації житла Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради, про визнання приватизації та свідоцтва про право власності спірної квартири, яку [PERSON] приватизувала на себе та свою неповнолітню доньку - [PERSON], недійсними. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21.05.2014 року залишено без змін, позов [PERSON], [PERSON] до Запорізької міської Ради, районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району, [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа: відділ приватизації житла районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району про визнання приватизації та свідоцтва про право власності недійсним, задоволено частково.Визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської Ради № 966 від 21.09.2010 року про передачу в спільну часткову власність в рівних долях громадянам [PERSON] та [PERSON] по ? частини квартири кожному за адресою: [ADDRESS], а також визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] від 21.09.2010 року, видане відділом приватизації житла Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя громадянам [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній. В задоволені позовних вимог [PERSON], [PERSON] до Запорізької міської Ради про визнання приватизації та свідоцтва про право власності недійсним, відмовлено. В задоволені позовних вимог [PERSON] до Запорізької міської Ради, районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району, [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], про визнання приватизації та свідоцтва про право власності недійсним, відмовлено (а.с.18-23). Також під час розгляду судом справи, ухвалою суду від 14 жовтня 2013 року, на підставі заяви позивачів [PERSON] та [PERSON], було накладено арешт на спірну квартиру (а.с.28). 18.10.2013 року ухвала Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 14.10.2013 року про забезпечення позову була надана для виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, однак постановою головного державного виконавця вказаного відділу від 22.10.2013 року, було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі того, що ухвала суду не відповідала вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.09.2014 року залишено без змін, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Шевченківський районний відділ у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання такими, що втратили право користування житлом, залишені без задоволення. Рішенням встановлено, що [PERSON] у 1984 році була виділена квартира, вона була відповідальним квартиронаймачем, та у якості членів її родини у квартирі були зареєстровані її доньки, а в подальшому онуки, у тому числі і позивачка [PERSON]. Відповідачі у зв'язку з існуючими об'єктивними перешкодами були позбавлені можливості проживати у спірній квартирі. Позивачем ([PERSON].) не приховувалась мета приватизації квартири на її дітей та саме для цього вона ставила питання про визнання членів родини такими, що втратили право проживання (а.с.14-17). На підставі договору дарування № 1443 від 12.11.2013 року, [PERSON], якій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської Ради 21.09.2010 року належить квартира [ADDRESS], подарувала належну їй ? (одну другу) частину квартири малолітній доньці [PERSON], [INFO] (а.с.89-90). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що об'єкта нерухомого майна від 12.03.2015 р., квартира [ADDRESS] находиться у спільній частковій власності, а саме: ? частка квартири належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської Ради 21.09.2010 року; ? частка квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування № 1443 від 12.11.2013 року. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України зазначає підстави недійсності правочину. Такою підставою, зокрема, являється недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом - нікчемний правочин (частина 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним - оспорюваний правочин (частина 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно роз'яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Враховуючи, що [PERSON] було відомо, що під час розгляду судами першої та апеляційної інстанції справи за позовом позивачів до Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської Ради, [PERSON], третя особа: відділ приватизації житла Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради, про визнання приватизації та свідоцтва про право власності спірної квартири, недійсними, на спірну квартиру ухвалою суду від 14 жовтня 2013 року накладено арешт, яка нею також у жовтні 2013 року, оскаржувалась у суді апеляційної інстанції, але була залишена без змін, також останній було відомо, що судами розглядались правомірність свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 21.09.2010 року, яке в подальшому було визнано недійсним та скасовано, остання оформлює договір дарування на ? частку спірної квартири на свою малолітню доньку, то позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Таким чином, оскільки на час вчинення договору дарування на спірну квартиру було накладено арешт, суд приходить до висновку, що даний договір дарування має бути визнаний недійсним, а рішення про державну реєстрацію данного договору підлягає скасуванню. На підставі викладеного, а також

Outcome: approved