Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому посилалась на те, що 06.03.2017 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п.1.1 договору розмір позики становив 18983474 грн. 30 коп., що еквівалентно 700000 доларам США по курсу НБУ 2711,9249 грн. за 100 доларів США на дату підписання договору, а позичальник зобовязався повернути позику в гривні, в розмірі еквівалентному 700000 доларам США по курсу НБУ на день повернення позики. Посилаючись на те, що станом на 17.11.2017 року нею не було отримано від відповідача грошові кошти в повному обсязі, а саме: в сумі 18983474 грн. 30 коп., позивачка посилаючись в обґрунтування правових підстав на ст.ст.215,509,526 ЦК України, просила визнати недійсним договір позики від 06.03.2017 року. Під час розгляду справи відповідачем [PERSON] було предявлено зустрічний позов до [PERSON], в якому позивач також посилався на укладення із [PERSON] 06.03.2017 року договору позики. При цьому, зазначив, що на виконання умов договору [PERSON] від нього було отримано грошові кошти в сумі 18983474 грн. 30 коп. в повному обсязі в день підписання договору, які остання зобовязувалась повернути в строк до 05.11.2017 року. Оскільки у вказаний строк [PERSON] кошти повернуто не було, його спроби щодо добровільного погашення заборгованості, розстрочки сплати боргу або іншого порядку сплати було проігноровано та подано позов про визнання договору позики недійсним, він змушений звернутись до суду з зустрічним позовом та просив стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 18803008 грн., що еквівалентно 700000 доларам США по курсу НБУ 2686,144 грн. за 100 доларів США, а також передбачений умовами договору штраф в сумі 300000 доларів США, що еквівалентно 8058432 грн., а всього стягнути 26861440 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, надавши клопотання про розгляд справи без її участі. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав заявлений нею позов та просив його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечував. Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] також було подано клопотання про розгляд справи без його участі, з зазначенням про підтримання заявлених зустрічних позовних вимог. Таким чином, з огляду на подані сторонами у справі клопотання в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки учасників процесу. Перевіривши викладені в первісному та зустрічному позові доводи, заслухавши пояснення представника позивачки за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України). Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Судом встановлено та згідно доводів первісного та зустрічного позову не заперечувалось сторонами, що 06.03.2017 року між [PERSON] (позичальником) та [PERSON] (позикодавцем) було укладено письмовий договір позики, за умовами п.1.1 якого позикодавець зобовязався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 18983474 грн. 30 коп., що еквівалентно 700000 доларам США по курсу НБУ 2711,9249 грн. за 100 доларів США на дату підписання договору, а позичальник зобовязався повернути позику в гривні в розмірі еквівалентному 700000 доларам США по курсу НБУ на день повернення позики, на умовах та у визначений даним договором строк. Пунктами 1.5,1.6 вказаного договору встановлено, що позика надається строком на 8 місяців з дати підписання договору та отримання її позичальником та обовязок позичальник зобовязаний повернути позику в повному обсязі, шляхом передачі її позикодавцю у готівковій формі до 06.11.2017 року. Крім того, згідно п.п.1.3,1.7 договору позики сторонами підтверджено та засвідчено позичальником передачу грошових коштів позикодавцем та отримання цих коштів позичальником у розмірі, визначеному в п.1.1 договору. Отже, склавши письмовий договір та підписавши останній, сторони підтвердили відповідний юридичний факт укладення договору позики та засвідчили виконання умов вказаного договору. А тому, позовні вимоги позивачки [PERSON] про визнання недійсним договору від 06.03.2017 року, які ґрунтуються виключно на доводах не надання їй позики в розмірі обумовленому п.1.1 цього договору, є безпідставними та спростовуються наданим договором, який підписаний позивачкою та відповідачем і в силу ст.ст.207,1047 ЦК України є належним доказом укладення договору та передачі коштів в обумовленому в ньому розмірі. Також судом враховується, що в обумовлений п.п.1.5,1.6 договору позики строк та на момент розгляду справи, [PERSON] отримані в позику кошти повернуто не було, чим порушено зобовязання встановлені договором та ч.1 ст.149 ЦК України. З урахуванням наведеного, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу в розмірі еквівалентному 700000 доларам США по курсу НБУ на день повернення позики, а також штрафу за порушення строків повернення позики, є обґрунтованими, відповідають умовам п.п.1.1,4.3 договору позики та вимогам ст.ст.533,549 ЦК України. В звязку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні первісного позову [PERSON] за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог належними доказами, задовольнивши зустрічні позовні вимоги [PERSON] та стягнувши на користь останнього із позичальника [PERSON] суму боргу за договором позики від 06.03.2017 року в розмірі 18803008 грн., що еквівалентно 700000 доларам США по курсу НБУ 2686,144 грн. за 100 доларів США, а також передбачений умовами договору штраф в сумі 300000 доларів США, що еквівалентно 8058432 грн., а всього стягнути 26861440 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України сплачений позивачкою [PERSON] при подачі позову судовий збір в сумі 640 грн. слід віднести на користь держави та стягнути з останньою на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1000 грн., а також на користь держави судовий збір в сумі 7000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved