Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовною заявою, в якій просили визнати за [PERSON] право власності на 4/6 частки земельної ділянки розміром 2,1365 га на суму 75117,56 грн., за відповідачем [PERSON] право власності на 1/6 частки земельної ділянки розміром 0,5341 га на суму 18779,39 грн., розташованих на території Драбівської селищної ради Драбівського району Черкаської області загальною вартістю 93896,95 грн. В судовому засіданні позивачі заявлені вимоги підтримали і просили суд позов задоволити, пояснивши, що 20.05.2014 року помер чоловік та батько позивачів [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно - земельна частка (пай) в адмінмежах Драбівської селищної ради. Позивачі у встановленому порядку прийняли спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Проте оформити свідоцтва про право на спадщину вони не можуть, так як оригінал правовстановлюючого документа забрав відповідач, який зберігає його в сейфі. Крім того, просили врахувати, що позивач [PERSON], яка доводиться померлому дружиною, має право власності на половину спірної земельної ділянки, тому її частка у спадщині повинна становити 4/6. Відповідач позовні вимоги не визнав, так вважає, що його мати, брат та він мають право успадкувати в рівних частках право на оспорювану земельну ділянку. З його пояснень, він консультувався з цього приводу в м.Черкаси і йому повідомили, що земельна частка пай не є спільною сумісною власністю подружжя. Оригінал державного акта на право власності на землю у нього відсутній, оскільки він його дійсно брав до нотаріуса, а потім залишив в будинку матері на столі. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] на момент смерті мав право на земельну ділянку площею 3,2048 га в адміністративних межах Драбівської селищної ради, що підтверджується архівною копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 114917 від 16 квітня 2004 року. Згідно свідоцтва про смерть від 20.05.2014 року, [PERSON] помер 20 травня 2014 року в смт. Драбів Драбівського району Черкаської області. Після його смерті відкрилась спадщина. Відповідно наданих суду копій документів із спадкової справи, позивачі [PERSON], [PERSON]І та відповідач [PERSON], які є відповідно дружиною та дітьми [PERSON], прийняли спадщину після його смерті подавши заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк. Таким чином, позивачі та відповідач, як спадкоємці першої черги за законом, мають право на спадщину на зазначену оспорювану земельну ділянку, яка розміщена в адміністративних межах Драбівської селищної ради Драбівського району Черкаської області в рівних частках. Суд вважає помилковими твердження позивачів про те, що при прийнятті рішення суд повинен врахувати, що оспорювана земельна ділянка належала подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності з наступних підстав. Відповідно до положень ст.ст.78-81 ЗК України, постанови Верховної ради України від 13.03.1992 року «Про прискорення земельної реформи та приватизації землі», земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право на приватизацію має особистий характер а її змістом є не нажиття подружжям майна, а визнання за громадянином права на частку із земель колективної чи державної власності. У зв»язку з викладеним, Законом України № 4766-VІ від 17.05.2012 року ч.1 ст.57 СК України була приведена у відповідність до наведеного вище законодавства і доповнена п.5, згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Інших спадкоємців судом не встановлено, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та копією спадкової справи. Так як оригінал правовстановлюючого документа на земельну ділянку [PERSON] було втрачено з невідомих причин, а чинним законодавством не передбачено видачу дублікатів державних актів на право власності на земельні ділянки померлих осіб їх спадкоємцям, крім того змінилась процедура оформлення речових прав на нерухоме майно (в тому числі на землю) у зв»язку із створенням органів Державної реєстраційної служби, вказані вище обставини не можуть бути перешкодою в реалізації прав позивачів та відповідача на успадкування оспорюваної земельної ділянки. Незважаючи на те, що позивач [PERSON] заявив вимогу про визнання за ним права власності на 1/6 частину оспорюваної земельної ділянки, суд вважає необхідним визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки з таких підстав. Позивач просив визнати за ним право власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, він у встановлений строк прийняв спадщину, а в заяві до нотаріуса від 06 листопада 2015 року вказував, що він прийняв 1/3 частку спадкового майна і просив видати свідоцтво про право на спадщину за законом. При цьому суд виходить із принципу правової визначеності, а тому, враховуючи, що оспорювана земельна ділянка є цілісним об»єктом нерухомого майна із визначеними межами, суд, визнаючи право на певну частку за одним із спадкоємців, зобов»язаний вирішити розподіл часток і інших спадкоємців так, щоб у підсумку їх сума становила одне ціле. Враховуючи викладене, є підстави визнати право власності на 1/3 частину оспорюваної земельної ділянки в порядку спадкування і за відповідачем. Відповідно ч.1 ст.131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Outcome: dismissed