Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивачі,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~звернулися в\~суд із\~позовом до\~АТ «Альфа-Банк»,\~у якому\~просять визнати припиеними договір відновлювальної кредитної лінії №770/38-64 від 21 березня 2006 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в даний час є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , а також Іпотечний договір від 21 березня 2006 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в даний час є АТ «Альфа- Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., який був зареєстрований в реєстрі №2883; стягнути із АТ «Альфа-Банк» в користь [PERSON] 841, 00 грн. судового збору та витрати на професійну правову допомогу в сумі 10\~150,00 грн. В обґрунтування\~заявлених вимог\~позивачі вказують\~на те,\~що 21 березня 2006 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа - банк» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії №770/38-64. На підставі даного кредитного договору Банком було надано позичальнику кредитні кошти в сумі 25 000,00 доларів США із сплатою 12,25% річних за весь строк користування з кінцевим терміном погашення до 01 березня 2016 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором між банком та [PERSON] 21.03.2006 року було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. у відповідності до п. 1.1. якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту №770/38-64 від 21.03.2006 року [PERSON] передав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] , яка належала Іпотекодавцю на праві приватної власності. На даний предмет іпотеки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено заборону на його відчуження, що накладено 21.03.2006 року приватним нотаріусом Березій З.А. за №2884/29, при посвідченні нею іпотечного договору. У зв`язку із несплатою [PERSON] щомісячних платежів в повному обсязі, в 2011 році Банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, звернувшись 27.12.2011 року з позовом до Тернопільського міськрайнного суду Тернопільської області про стягнення заборгованості згідно кредитного договору. 24 квітня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у цивільній справі №1915/3251/2012 ухвалено рішення про стягнення із [PERSON] в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2006 року №770/38-64 на загальну суму 120 516 грн. 23 коп. та судових витрат в сумі 1 205 грн. 16 коп. та на його виконання 24 вересня 2012 року видано виконавчий лист №1915/3251/2012, який в жовтні 2012 року Банком скеровано до другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції, яким було відкрито виконавче провадження ВП №34910576. 30 березня 2016 року даний борг [PERSON] погашено в повному обсязі в добровільному порядку, у зв`язку з чим 31 березня 2016 року відділом ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. [PERSON] було погашено усю суму основного боргу достроково, а також усі відсотки та пеню, що були нараховані на час звернення із позовом в суд. Однак, в березні 2017 року банк звернувся в суд із додатковим позовом про стягнення із [PERSON] суми нарахованих процентів, які були нараховані починаючи з дати ухвалення рішення згідно попереднього позову та до повного його виконання позичальником, а саме до 04.04.2016 року. 14 грудня 2017 року у цивільній справі №607/3470/17 Тернопільським міськрайонним судом ухвалено рішення про часткове задоволення даного позову та стягнуто із [PERSON] в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 770/38-64 від 21 березня 2006 року, за період з 26 грудня 2011 року по 04 квітня 2016 року, в загальній сумі 28\~738, 46 грн. 23 січня 2018 року зазначена у рішенні суду заборгованість [PERSON] була погашена в добровільному порядку, що підтверджується квитанціями від 23.01.2018 року та довідкою виданою начальником Тернопільського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» від 25.01.2018року №08.206-297/96-745 про відсутність заборгованості. [PERSON] вважає, що він належним чином виконав свої зобов`язання за договором кредиту № 770/38-64 від 21 березня 2006 року та 25 серпня 2018 року на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» ним було надіслано заяву про необхідність визнання припиненими договору кредиту № 770/38-64 від 21.03.2006 року та іпотечного договору від 21.03.2006 року у зв`язку з виконання зобов`язань згідно рішень суду. Однак, Банк вважає, що [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав в результаті чого має прострочену заборгованість за договором кредиту №770/38-64 від 21.03.2006 року. 06 вересня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-банк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 30 січня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. При ухваленні рішення суд виходив з того, що при зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду на рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою. [PERSON] вважає, що Банк безпідставно відмовляє в добровільному порядку визнати факт припинення зобов`язання за договором кредиту №770/38-64 від 21.03.2006 року та Іпотечним договором від 21.03.2006 року з підстав належного виконання основного зобов`язання. Зазначає, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому, діюче законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. Отже, вважає, що за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання, іпотека припиняється. Факт припинення кредитного договору та безпідставності нарахування відповідачем процентів за користування кредитними коштами після винесення 24 квітня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом про дострокове стягнення заборгованості з позичальника за кредитним договором та безпідставного нарахування відповідачем процентів за договором кредиту, пені та стягнення курсової різниці також підтверджено рішенням Тернопільського міськрайнного суду Тернопільської області від 30.01.2020 року по справі №607/16257/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитом, яке ніким не оскаржувалось та набрало законної сили. Оскільки, право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в іпотеці належить на праві приватної власності [PERSON] згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.05.2013 року у цивільній справі №607/3205/13-ц. 31.08.2016 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А для оформлення права власності на п`ятикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Однак на дану квартиру було накладено обтяження за №16225181 від 21.03.2006р. Відтак вважає, що такі дії відповідача порушують права зокрема [PERSON] на користування та розпорядження своїм майном. Представник АТ «Альфа Банк» подав до суду відзив на позовну заяву, у якому вказує на те, що позивачі виконали рішення суду, згідно якого заборгованість розрахована станом на 2011 рік лише у 2016 році та у гривневому еквіваленті до валюти кредитування станом на дату прийняття рішення суду, а не на дату виконання цього рішення суду, не враховуючи, що станом на дату погашення у позивачів залишилась прострочена заборгованість як по тілу кредиту, так по нарахованих процентах та пені, яка ними погашена не була. Також зазначають, що на погашення тіла кредиту надійшло: 04.04.2016 р. - 4 662,14 дол. США та на погашення відсотків надійшло 23.01.2018 р. - 4 073,00 дол. США. Проте за рішенням суду було стягнуто заборгованість по тілу кредиту 12 950,83 доларів США, по відсотках 1 903,21 доларів США, пеню в сумі 1 842,85 грн. Отже сума, яка була спрямована на погашення в розмірі 8 735,14 дол. США не відповідає стягнутій сумі за рішенням суду, яка становить 14 854,04 дол. США. Разом з тим, вважає, що позивачами жодним доказом (жодною квитанцією) не доведено, що вони сплачували чи стягувалась заборгованість на виконання винесеного рішення суду в межах виконавчого провадження, оскільки квитанцій відділу ДВС про стягнення коштів з відповідним призначенням платежу на що посилаються позивачі ними не надано, відтак вважає, що кошти ними сплачувались на погашення відсотків добровільно, а не у примусовому порядку. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за спірним договором кредиту станом на 16.02.2021 року (з врахуванням всіх платежів), заборгованість по тілу кредиту позивача становить 8 288,69 доларів США, по відсотках 12 391,54 долар США та пеня 4 640,58 грн. Позивачі не виконали свого обов`язку повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані їй позикодавцем у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, спростовуються твердження позивачів про виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, адже відповідно до п.7.3 кредитного Договору кредиту цей договір діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати в повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього Договору. Тому вважає, що сам факт виконання рішення суду про стягнення заборгованості за спірним договором кредиту не припиняє правовідносин між сторонами, оскільки заборгованість за договором кредитом у повному обсязі не виконана, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відповідно до п. 4.3. Кредитного договору у разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого п. 3.1.1. цього Договору з вини кредитора, кредитор сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процента від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов`язань. Станом на 16.02.2021 р. пеня становить 4 640,58 грн. за останній рік, яка не погашена, оскільки прострочення виконання зобов`язань мало місце і під час виконання рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір, а відповідно і договір іпотеки припинив свою дію. Як установлено судом, [PERSON] належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого банком було нараховано пеню, відповідно до пункту 3.6. зазначеного договору, з грудня 2009 року по липень 2010 року, тобто за час дії договору, яка позивачем не сплачена. В даному випадку, [PERSON] своєчасно не повернув кошти, а тому за період 2011-2016 роки існує заборгованість по пені відповідно до статей 549 - 552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли кошти мали бути повернуті. У задоволенні позову просять відмовити повністю. \~ \~ \~ \~11 березня 2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити. Представник АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та проти їх задоволення заперечив, просить відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов. \~ \~ \~ \~ Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив. 21 березня 2006 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», а в подальшому Акціонерне товариство «Альфа-банк») та [PERSON] був укладений договір кредиту № 770/38-64 за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, зі сплатою 12,5 процентів річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 10 березня 2016 року. Пунктами 3.3.8, 3.3.9 статті 3 договору передбачено обов`язок позичальника сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5. договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному, п. 1.1 договору. Відповідно до п. 2.4 статті 4 договору в разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4. договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період. Пунктами 7.3, 7.4 спірного договору сторони передбачили, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, з урахуванням пункту 7.5 цього договору. У разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4., 4.5, 5.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позивальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Крім цього, 21 березня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладеного нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №770/38064 від 21 березня 2006 року нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 109,2 кв.м., житловою 68,4 кв.м., що належить Іптекодавцю на праві приватної власності. Загальна вартість предмету застави за погодженням сторін становить 161\~600 грн. Пунктом 6.3 зазначеного договору сторони передбачили, що зазначений договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до припинення основного зобов`язання. Дія договору припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку». Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з частиною 2 статті 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Так, у зв`язку із порушенням виконання боржником [PERSON] умов кредитних договорів, ПАТ Укрсоцбанк у 2011 році звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. 24 квітня 2012 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в справі №1915/3251/2012 позовні вимоги банку задоволено частково, стягнуто із [PERSON] в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2006 № 770/38-64 на загальну суму 120 516,23 гривень та 1205,16 гривень судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 24 квітня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист на виконання рішення суду у справі №1915/3251/2012. Як вбачається з постанови головного державного виконавця Побер І.І. Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року, боржником борг сплачено згідно платіжного доручення №101 від 30 березня 2016 року. За період з 26 грудня 2011 року по 04 квітня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» продовжувало нараховувати позичальнику проценти за користування кредитом, які [PERSON] не сплачувались у встановлені договором строки. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.12.2017 року у справі №607/3470/17 стягнуто із [PERSON] в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №770/38-64 від 21 березня 2006 року, за період з 26 грудня 2011 року по 04 квітня 2016 року, в загальній сумі 128738 (сто двадцять вісім тисяч сімсот тридцять вісім) гривень 46 копійок, з яких: проценти за користування кредитом 4072,12 доларів США (що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 20 лютого 2017 року складає 110053,67 гривень), та пеня за несвоєчасне погашення кредиту 18 684,79 гривень. У задоволенні решти вимог відмовлено. Згідно даного рішення суду, 05 січня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано виконавчий лист № 607/3470/17 про стягнення з [PERSON] в примусовому порядку вищезазначених сум боргу за договором кредиту. 23 січня 2018 року зазначена у рішенні суду заборгованість [PERSON] була погашена в добровільному порядку, що підтверджується довідкою, виданою начальником Тернопільського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» від 25.01.2018року №08.206-297/96-745. Враховуючи вищезазначене відповідач [PERSON] 25 серпня 2018 року на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» подав заяву про визнання припиненими договору кредиту № 770/38-64 від 21.03.2006 року та іпотечного договору від 21.03.2006 року у зв`язку з виконання зобов`язань згідно рішень суду. Крім цього,\~рішенням Тернопільського\~міськрайонного суду\~Тернопільської області\~від 30\~січня 2020\~року у цивільній справі №607/16257/18 за позовом акціонерного товариства «Альфа-банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі. Як вбачається із зазначеного судового рішення «…позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, оскільки позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б обґрунтовували заявлені ним позовні вимоги, забезпечувальне зобов`язання має похідний характер і повинно призвести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, яке в даному випадку є виконане [PERSON] …». Представником відповідача до відзиву на позов подано розрахунок боргу позивача за вказаним договором кредиту, відповідно до якого ним зазначено, що станом на 16.02.2021 року заборгованість позивача по тілу кредиту становить 8288,69 доларів США, по відсотках 12391,54 долар США та пеня 4640,58 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 598 ЦК України,\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно\~ст. 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до приписів ст. 572, 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Згідно із ч.1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Отже, відповідно до ст. 593 ЦК України, ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як забезпечувальне зобов`язання, що має похідний характер від основного зобов`язання, зокрема, припиняється у разі припинення виконанням зобов`язання, виконання якого забезпечене іпотекою. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Згідно системного аналізу вищезазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому, законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. За положеннями ч. 1\~ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Таким чином, суд вважає, що оскільки основне зобов`язання за кредитним договором №770/38-64 від 24 квітня 2012 року виконано [PERSON] у зв`язку із фактичним повним виконанням судових рішень про стягнення всієї суми заборгованості за цим договором, а отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 593 ЦК України, внаслідок чого припинилось право іпотеки. Щодо продовження нарахуванням банком процентів за кредитним договором у розмірі, визначеному в ньому, та пені, суд вважає, що, пред`явивши позовну вимогу у 2011 року до позивача [PERSON] про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання. Позовні вимоги банку рішенням суду були задоволені повністю. Тому, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами. З часу, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, а тому твердження банку про наявність боргу у вигляді нарахованих тіла кредиту, відсотків, пені тощо є необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору припинилась, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 625\~ЦПК. До такого висновку суд прийшов, виходячи з аналізу вищеописаних законодавчих норм, а також роз`яснень, викладених постановах Пленуму ВС України та ВС. Так, відповідно до положень абзацу 2 та 3 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування, і отримання відсотків за кредитним договором. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц (провадження №61- 2404св18) зазначив, що згідно з\~ст.611 ЦК України\~після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Пунктом 91 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~ст. 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц (провадження № 61-12848св18), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц (провадження № 61-3240св18), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, (провадження №61-24172св18). Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі\~ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Пред`явивши позов про стягнення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування процентів та неустойки після пред`явлення такого позову не відповідає вимогам закону. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 328 ЦК України передбачені підстави набуття права власності, так право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з викладеного, суд проаналізувавши, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання припиненими зобов`язання [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії №770/38-64 від 21 березня 2006 року, укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] та визнання припиненими зобов`язання [PERSON] за договором іпотеки від 21 березня 2006 року, укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., зареєстрованого в реєстрі за №2883. При цьому, суд вважає, що представник відповідача не довів шляхом подання відповідних доказів свої заперечення щодо наявності невиконаних зобов`язань за кредитним договором. Суд приходить до висновку, що наданими [PERSON] доказами підтверджено виконання ним зобов`язань за договором кредиту від 21.03.3006 року №770/38-64, а відповідач не спростував у спосіб подання відповідних доказів доводи позивача та не підтвердив наявність невиконаних у нього зобов`язань за кредитним договором. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року зроблено висновок, що за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц). Доводи представника відповідача про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці обставини мають значення якщо рішення є невиконаним. Позивач [PERSON] рішення суду\~\~виконав у повному обсязі, у зв`язку з чим було завершено виконавче провадження та державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2016 року у зв`язку із сплатою боржником боргу. Також суд вважає, що посилання представником банку на наявність у нього права на стягнення з позивача сум, передбачених\~статтею 625\~ЦК України не вбачає підставними для відмови позивачу у позові, оскільки таке право банк не реалізував, відповідних вимог не заявляв, а компенсація за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, не є складовою основного зобов`язання. Також, суд зазначає, що ВС у своїй постанові від 17.01.2018 року у справі 3910/27064/15 зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню в розумінні повноти розміру заборгованості. При цьому, офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватись (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов`язанні спір щодо якого вже вирішений судом та боржником належним чином виконано рішення суду, пред`являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги. Аналогічної позиції дотримується ВС у своїй постанові Великої палати ВС від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15 згідно якої «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто із боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved