Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «АВІАДНІПРО», про стягнення заборгованості за заробітній платі, виплати компенсації середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку та моральної шкоди. Позивачка у судове засідання не з'явилася, відповідно до письмової заяви просила суд розглядати справу за її відсутності, та винести рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаційна компанія «АВІАДНІПРО» на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8 360 грн. 64 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 114 грн. 03 коп.; середній заробіток за весь час затримки, станом на день подання позовної заяви 14 лютого 2014 року у розмірі 11 422 грн. 55 коп.; витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.; моральну шкоду у розмірі 500 грн., а всього стягнути - 22397 грн. 22 коп. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Так, згідно ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, позивачка працювала у Державній авіакомпанії «Дніпроавіа». В подальшому Державна авіакомпанія «Дніпроавіа» перейменована у відкрите акціонерне товариство «Авіаційна компанія «Дніпроавіа» (ВАТ «АК «Дніпроавіа»). 08 січня 2013 року позивачку звільнено з ВАТ «АК «Дніпроавіа» по переводу в TOB «Авіаційна компанія «АВІАДШПРО» відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП, наказ № 14/л від 08.01.2013 року. 09 січня 2013 року мене прийнято по переводу до TOB «Авіаційна компанія «АВІАДШПРО» на посаду прибиральника службових приміщень господарської групи адміністративно-господарського відділу, наказ 6/л від 08.01.2013 року. Відповідно до наказу № 86/л від 04.07.2013 року позивачку звільнено з підприємства на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні відповідачем повного розрахунку з позивачкою не проведено, заробітну плату нараховано, але не виплачено, а саме, не виплачено заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2013 по 04 липня 2013 року в розмірі 8 360 грн. 64 коп., також не виплачена компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства,установи,організації, проводиться в день звільнення, а згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахункові суми позивачкою у день звільнення не отримані, спору між позивачкою та відповідачем про розмір заборгованості по заробітній платі не існує, а тому у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачкою при звільненні складає 8 360 грн. 64 коп., що підтверджується довідкою №438-2.12 від 17 січня 2014 року. Виходячи з положень п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (з послідуючими змінами), про те, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Відповідно до довідки № 4.38 - 2.12 від 17.01.2014 року заробітна плата позивача за два місяці перед звільненням складає 1 399 грн. 87 грн. та 1 493 грн. 96 коп., що у сумі складає 2 893 грн. 83 коп. Відпрацьовано за ці місяці 38 робочих днів (травень, червень). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 76 грн. 15 коп. (2893 грн. 83 коп. / 38 роб. днів). Середньомісячна заробітна плата позивачки складає 1 446 грн. 91 коп. Таким чином, середній заробіток за час затримки, який відповідач повинен сплатити позивачці станом на 13 лютого 2014 року складає 11 422 грн. 05 коп. Також відповідно до довідки № 4.38 - 2.12 від 17.01.2014 року компенсація за невикористану відпустку складає - 114 грн. 03 коп. Виходячи з вищевикладеного позовні вимоги позивачки у частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 8 360 грн. 64 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 114 грн. 03 коп.; середній заробіток за весь час затримки, станом на день подання позовної заяви (14 лютого 2014 року) у розмірі 11 422 грн. 55 коп.; витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. знайшли своє підтвердження у судовому засідання, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Так, згідно ч.1 ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п.1 та п.2 ч.2 ст. 23 Цивільного Кодексу України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч.4 ст. 23 Цивільного Кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч.1 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч.2 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 Цивільного Кодексу України). Частиною 1 ст. 1167 Цивільного Кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд приходить до висновку про наявність у позивачки на протязі тривалого періоду часу моральних переживань, що негативно сказалося на її моральному стані. Відповідно до Постанови, Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та Листа Міністерства юстиції України «Методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди»: «Розмір відшкодування моральної шкоди визначаєтьсь враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану». Згідно ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником, або уповноваженим ним органом, моральна шкода працівнику відшкодовується якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, суд вважає, що заявлена позивачкою сума моральної шкоди у розмірі 500 грн. реально відображає характер, глубину та тривалість душевних, емоційних та моральних страждань, які перенесла позивачка у зв'язку з невиплатою їй заробітної плати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, таким чином відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. (243 грн. 60 коп. за задоволення позовних вимог у частині відшкодування матеріальної шкоди, та 243 грн. 60 коп. за задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди)

Outcome: approved