Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], про визнання права власності на 2/3 частини земельної ділянки. Позивачка у судовому засіданні просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: 52070 [ADDRESS]; та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: 52070 [ADDRESS]. Проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомив. Зі згоди позивачки суд проводить розгляд справи у заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши у судовому засіданні думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, згідно ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ЦПК України). Так, судовим рішенням по цивільній справі №410/1654/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частину житлового будинку, що набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] з лютого 1994 року проживає сумісно з відповідачем і [INFO] у них народився син - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]). У серпні 1997 року сторони придбали будинок [ADDRESS]. Будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.1997 року, згідно якого вартість будинку становила 36331 грн. Також, у серпні 1997 року згідно договору купівлі-продажу сторонами булла придбана земельна ділянка площею 0,1500 га що знаходиться за адресою: 52070 [ADDRESS]. Також, вказаним рішенням суду встановлено, що 70% від загальної суми коштів, а саме 25789 грн. надали батьки позивачки, зазначені кошти вони отримали від держави як компенсацію за втрату внаслідок стихійного лиха (плавуна) трьохкімнатної квартири, зазначений факт підтверджується довідкою №К-17 від 17.11.2011 року, наданою Дніпропетровським міськвиконкомом, решту грошей, у розмірі 10542 грн., сторони взяли у позику у рідного брата відповідача, яку згодом сумісно повернули йому. Придбаний будинок було оформлено на відповідача, з яким, на той момент, позивачка меш кала однією родиною близько 3,5 років, і мала від нього сина [PERSON], 1994 року народження. Згідно ст. 29 КпШС (який діяв на момент придбання будинку та земельної ділянки), якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Рішенням суду від 18 грудня 2012 року визнано за [PERSON], [INFO] право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 391,2 кв.м, з яких 139,4 кв.м - житлова площа, 251,8 кв.м - допоміжна площа та який складається з господарських будівель і споруд: А-будинок, ганок, балкон, балкон, балкон, Б-сарай, з/я - зливна яма, №1-хвіртка, №2-ворота, №3-ворота, №4-паркан, №5-підп.стінки, І-мостіння; визнано за [PERSON], [INFO] право власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 391,2 кв.м, з яких 139,4 кв.м - житлова площа, 251,8 кв.м - допоміжна площа та який складається з господарських будівель і споруд: А-будинок, ганок, балкон, балкон, балкон, Б-сарай, з/я - зливна яма, №1-хвіртка, №2-ворота, №3-ворота, №4-паркан, №5-підп.стінки, І-мостіння. Відповідно до ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 Цивільного Кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. Статтею 182 Цивільного Кодексу України передбачено, що право власності та інші права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом примусового виконання обов'язку в натурі, а також шляхом визнання права. Таким чином, оскільки у судовому засіданні встановлено, що спірну земельну ділянку було придбано у період спільного проживання, що встановлено судовим рішенням, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: 52070 [ADDRESS]; та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: 52070 [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved