Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, просили стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 500,0 гривень щомісячно, до 30 квітня 2017 року; просили надати дозвіл [PERSON] та [PERSON] на оформлення паспорта для виїзду за кордон на постійне проживання без заяви [PERSON] про відсутність неврегульованих між ними аліментних зобовязань. В обґрунтування позову заявники посилались на наступне. 16 квітня 1988 року між [PERSON] Л.В. та [PERSON] зареєстрований шлюб, про що в Книзі про реєстрацію актів про шлюб здійснено запис за №37. У цьому шлюбі народились діти [PERSON] та [PERSON] У звязку із необхідністю займатися вихованням дітей та веденням домашнього господарства позивачка не мала можливості повною мірою приділяти увагу отриманню освіти та займатися в подальшому питанням її працевлаштування, у звязку із чим на сьогоднішній день потребує додаткової матеріальної допомоги з боку свого чоловіка. Нині позивач разом із своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] має на меті виїхати на постійне місце проживання за межі території України до іншої держави. Проте, позивачі не можуть отримати від відповідача засвідчену в установленому порядку заяву про відсутність між ними неврегульованих аліментних зобовязань, оскільки місцезнаходження [PERSON] є невідоме, з огляду на що вони змушені звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідачі в судове засідання не зявились неодноразово, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд у звязку з його неявкою та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів, які та представники яких не зявилися, у порядку заочного розгляду справи. Позивачі надали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили розглянути позов за їхньої відсутності, не заперечували проти постановлення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. В судовому засіданні встановлено, що 16 квітня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, про що в Книзі про реєстрацію актів про шлюб здійснено запис за №37. У цьому шлюбі народились діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, відповідно, від 01.03.1991 року та 01.08.1989 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 30 квітня 2014 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №102. Щодо вимоги про стягнення аліментів. Позивачка [PERSON] зазначає, що у звязку із необхідністю займатися вихованням дітей та веденням домашнього господарства вона не мала можливості повною мірою приділяти увагу отриманню освіти та займатися в подальшому питанням свого працевлаштування, у звязку із чим на сьогоднішній день вона потребує додаткової матеріальної допомоги з боку свого колишнього чоловіка. Згідно з ч.1 ст.76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. За приписами ч.4 ст.76 СК України якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Таким чином право особи на утримання після розірвання шлюбу не є безумовним, а наступає лише за одночасною наявністю сукупних обставин, перелічених у наведеній нормі закону. Втім, позивачкою [PERSON] не доведено та не підтверджено належними доказами щодо того, що вона не мала можливості повною мірою приділяти увагу отриманню освіти та займатися в подальшому питанням свого працевлаштування та це відбулося саме з вини відповідача. Позивачкою не надано доказів наявності й інших необхідних умов для вирішення цього питання, зокрема, що вона потребує такої допомоги та колишній чоловік може надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, враховуючи, що зазначені позовні вимоги позивачкою не доведені належним чином, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині вимог про стягнення аліментів відмовити. Щодо вимоги про надання дозволу на постійне місце проживання без згоди батька. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон провадиться: громадянам України, які постійно проживають в Україні і досягли 18-річного віку, - за особистим клопотанням про отримання паспорта або через своїх законних представників до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Порядок оформлення, видачі, обміну, повернення, вилучення, знищення, визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначається Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до п. 25 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152, для оформлення паспорта для виїзду за кордон в разі виїзду на постійне проживання за кордоном особа, окрім інших документів, має подати засвідчену в установленому порядку заяву другого з батьків, який залишається в Україні, про відсутність неврегульованих аліментних зобовязань у разі виїзду дитини з одним із батьків. Втім, отримати зазначену заяву від відповідача на сьогоднішній день не виявляється можливим, оскільки місцеперебування [PERSON] позивачам не є відомим, будь-який звязок з ним відсутній. Окремо судом місце дійсного перебування відповідача не встановлено. Так, позивачка [PERSON] з приводу цього зверталась до органів внутрішніх справ, втім, за наслідками цього звернення встановити місцезнаходження відповідача не вдалося, що підтверджується відповідною довідкою Суворовського райвідділу ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 25.02.2015 року. Таким чином, наведені обставини перешкоджають повнолітнім дітям позивача та відповідача [PERSON] та [PERSON] реалізувати своє право на вільне обрання місця проживання, що є грубим порушенням конституційного права громадянина. За наведених обставин, суд вважає за необхідне застосувати за аналогією закону положення п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно із яким за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та надати дозвіл [PERSON] та [PERSON] на оформлення паспорта для виїзду за кордон на постійне проживання за кордоном без заяви [PERSON] про відсутність неврегульованих між ними аліментних зобовязань. При цьому, судом не встановлено підстав або обставин, що могли б свідчити про те, що між сторонами дійсно існують невиконані аліментні зобовязання; відповідачем цей факт не спростований та не заперечений. В частині вимог до ГУ ДМС України в Одеській області суд має відмовити в задоволенні цього позову, оскільки цей учасник не є належним відповідачем, не бере участь у спірних правовідносинах, не порушував прав, свобод та інтересів позивачів. Втім, виключити цю сторону зі складу відповідачів суд без згоди позивачів не вправі, що зобовязує до відмови у відповідній частині вимог до такого неналежного відповідача. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved