Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Іванівського районного суду Одеської області суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з останнього борг за договором позики у розмірі 366000 гривень посилаючись на те, що 06 травня 2013 року між [PERSON] та нею був укладений договір позики на суму 101\~875 гривень у еквіваленті до долару США становила 12500 доларів США із зазначенням цього еквіваленту у власноруч складеній та підписаній борговій розписці, яка була надана відповідачем [PERSON] у день взяття у неї грошей в борг. Після чого вона передала йому гроші в сумі 101\~875 гривень на лікування його хворої матері, які останній зобовязався повернути до 06 вересня 2013 року. Грошові кошти відповідач не повернув тому позивачка змушена звернутися до суду з приводу примусового стягнення з відповідача суми боргу. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, та просить суд визнати недійсним правочин, а саме договір позики укладений 06.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] як вчинений особою під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, посилаючись на наступне, 06 травня між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 101 875 гривень. Гроші які він позичав у [PERSON] були необхідні йому для лікування та оперування матері [PERSON], яка на день взяття боргу перебувала у важкому стані в реанімаційному відділенні Одеської обласної лікарні та потребувала термінової операції. На вимогу [PERSON] він власноруч склав та підписав боргову розписку та передав її [PERSON], після чого отримав гроші в суму 101875 гривень, які зобовязався повернути до 06 вересня 2013 року. У розписці [PERSON] скориставшись виниклою у нього тяжкою обставиною вимусила його зазначити еквівалент до долару США. Також [PERSON] вказує на те, що 16.07.2013 року повністю виконав умови договору позики, а саме повернув [PERSON] кошти в розмірі 32000 гривень, а також в рахунок виконання залишку зобовязання цього ж дня передав їй золоті вироби загальною вагою 296 грамів, на загальну суму 97458 ( девяносто сім тисяч чотириста пятдесят вісім) гривень, про що [PERSON] власноруч склала розписку. За усною домовленістю [PERSON] зобовязалась реалізувати золоти виробі, а залишок повернути [PERSON] Представником [PERSON] надано до суду заперечення проти зустрічної позовної заяви, якими просить суд відмовити у задоволені зустрічного позову. Крім того, в запереченнях проти позову вказує, що [PERSON] отримав кошти в доларах США, а не в національній валюті України, як було вказано в первинному позові. В ході судового розгляду представники позивачки за первинним позовом уточнювали свої позовні вимоги та 13 листопада 2017 року надали до суду останню уточнюючу позовну заяву, згідно якої просять суд стягнути з відповідача 101875 грн. основного боргу, 69169,80 грн відсотків за користування позикою, 3% річних від позиченої суми за порушення грошового зобовязання у розмірі 12510 грн та понесені збитки повязані з інфляційними процесами у розмірі 121913,21 грн, а разом 312467 грн. В судовому засіданні представники позивача по первісному позову на позовних вимогах наполягали, просили в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись та пропущення позивачем по зустрічному позову строку позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні позов про стягнення боргу не визнала, просила відмовити у його задоволені, наполягала на задоволені зустрічного позову. Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами в обґрунтування своїх доводів та посилань, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та позов [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійним - не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 06 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів на суму 101 875 гривень на лікування та оперування матері [PERSON] [PERSON], яка на момент укладання договору позики знаходилась у реанімації Одеської Обласної лікарні. Надана позивачем розписка на підтвердження укладеного договору позики, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобовязання, цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК. При цьому різними є посилання сторін щодо грошового еквівалента який був предметом позики. Представники [PERSON] зазначають, що еквівалентом у якому здійснювалась позика були грошові кошти у доларах США, та в запереченнях представники позивачки зазначають, що [PERSON] отримав позику саме в доларах США в розмірі 12500 доларів США, та під час отримання коштів та складання розписки були присутні свідки, які бачили валюту зобовязання. В ході розгляду справи сторонам судом було надано та забезпечено можливість подання доказів, або їх забезпечення, при цьому представники позивачки [PERSON] доказів щодо надання кредиту [PERSON] саме в доларах США не надали та їх посилання гуртуються лише на доводах та зі слів позивачки, сама позивачка пояснення не надавала. Представник відповідача та сам відповідач [PERSON] заперечують даний факт та зазначають, що грошові кошти були отримані в гривнах, як це зазначено в розписці, та додатково зазначений еквівалент суми позики в доларах США. Суд, дослідивши оригінал розписки, встановив, що [PERSON] взяв у [PERSON] 101875 гривень, які еквівалентні 12500 доларам США( згідно тексту розписки). Отже суд вважає, доведеною та обставину, що предметом договору являється грошове зобовязання на суму 101875 гривень. Крім того слід звернути увагу, що у даній розписці відсутнє зобовязання повернення боргу саме у доларах США. Підставою звернення до суду [PERSON] є та обставина , що [PERSON] не повернув грошові кошти у зазначений ним у розписці строк, тому вона і звернулась до суду з вимогою про повернення грошових коштів, сплати відсотків, 3% річних та інфляції, що підтверджує наявністю у неї на руках боргового документу, а саме оригіналу розписки. В свою чергу відповідач заперечуючи на позов, посилається на ту обставину, що він грошові зобовязання перед [PERSON] вважає виконаними, оскільки 16.07.2013 року він віддав [PERSON] 4000 доларів США , що становило 32000 гривень, про що [PERSON] надала розписку на аркуші паперу, де зазначила, що вона отримала борг від [PERSON] 4000 доларів США в дужках зазначила 32000 гривень, зазначила своє прізвище імя та по батькові, дату та поставила свій підпис. В той же час відповідач в звязку з відсутністю грошових коштів по усній домовленості з [PERSON] передав їй для реалізації золоті вироби за виручені кошти, яких вона забере суму боргу яка залишилась у [PERSON], а різницю йому поверне. На підтвердження отримання золотих виробів позивачка також написала розписку, написано власноручно із зазначенням дати написання. Також представником відповідача суду були надані бірки та проби від ювелірних виробів, які були передані [PERSON] для реалізації та погашення боргу. Представники позивачки заперечували дані факти та посилались на ряд доводів, а саме, що дані розписки не відповідають формі написання розписок, що борг який повернув [PERSON] 16.07.2013 року у сумі 4000 доларів США не стосується цього боргу, а що в нього були й інші боргові зобовязання перед позивачкою, при цьому жодного доказу суду не надали, зазначали що розписка стосовно золотих виробів, це не є розписка, а просто перелік золотих виробів, які є вдома у [PERSON] для того щоб знати, скільки в неї золота та ін. Інших доказів на спростовання посилань відповідача представники позивачки не надали. Представник [PERSON] та відповідач у справі пояснили, суду, що доводи представників позивачки, щодо наявності інших боргових зобовязань та що борг повернутий по іншим зобовязанням є неоґрунтованими та безпідставним, розписки ро отримання 4000 доларів США та гарантія про наявне золото написані власноручно позивачкою та є належним та допустимим доказом. При цьому відповідач, ще пояснив суду що він вважав свої зобовязання припиненими, оскільки передав золоті вироби та при попередньому перерахунку про їх вартість, суми за їх виручку вистачало на погашення всього боргу, та різницю позивачка була зобовязана повернути. Враховуючи що сторони перебували у дуже дружніх та доброзичливих відносинах, це визнається і представниками позивачки, [PERSON] зазначив, що він вважав свій борг повернутим, оскільки питання про борг взагалі після цього не піднімалось. Допитані в судовому засіданні, свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони дуже добре знайомі із обома сторонами по справі, та їм відомо про те що [PERSON] дійсно брав в борг у [PERSON], яка була подругою покійної [PERSON] в борг грошові кошті в розмірі приблизно 100000 гривень, які булі потрібні для лікування та оперування [PERSON] Також їм відомо про те, що [PERSON] повністю виконав зобовязання повернувши [PERSON] частину боргу грошима, а частину золотими виробами, про що [PERSON] власноруч написала розписку. Крім того в судовому засідання [PERSON] та його представник неодноразово наполягали на явці позивачки у судове засідання, для надання нею особистих пояснень. Судом, задовольняючи клопотання відповідача, неодноразово визнавалась явка позивачки обовязковою, суд вважав за необхідне заслухати її особисті пояснення щодо предмету спору, та обставин на які посилається відповідач, але своїх особистих пояснень ні усних ні письмових позивачка суду не надала, у судове засідання не зявилась, доручивши ведення справи представникам. Представником відповідача було надано суду розрахунок та вартість золотих виробів, яким підтверджує, що грошові кошти в сумі 4000 доларів США та золоті вироби являється підтвердженням погашення всієї заборгованості. Згідно розрахунку золотих виробів: 116 грамів золота, браслет 50 грамів, золотий ланцюжок з хрестиком, золотий ланцюжок, 2 кулона (вага не відома). В судовому засіданні [PERSON] надані бирки про придбання золотих виробів, а саме: - золотий браслет вагою 50, 01 грам - золотий ланцюжок вагою 80,12 грам - золотий хрестик вагою 20,11 грам - золотий ланцюжок вагою 23, 20 грама - золотий кулон вагою 4,50 грама - золотий кулон вагою 3,50 грама Станом на 16 липня 2013 року, згідно з даними НБУ, один грам золота коштував 329 гривень 25 копійок. Тобто [PERSON] отримала від [PERSON] золотих виробів вагою 296 грамів, на загальну суму 97458 ( девяносто сім тисяч чотириста пятдесят вісім) гривень. Станом на 20 вересня 2016 року, згідно з даними НБУ, один грам золота коштує 1089,26 гривень. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Всупереч зазначеним нормам цивільного процесуального законодавства України, позивачем, належних та допустимих доказів, які спростовують надані до суду відповідачем розписки про виконання своїх зобовязань, суду надано не було. Згідно з положенням ч.3 ст.545 цього кодексунаявність у позивача оригіналу договору позики свідчить про неповернення боргу відповідачем, проте в ході судового розгляду відповідачем по справі надано докази, які підтверджують зобовязання. Отже суд приходить до висновку, позичальником станом на 16.07.2013 року всі умови договору позики виконані в повному обсязі. При цьому суд дослідивши оригінал розписки [PERSON] та долучивши до матеріалів справи як доказ вважає, що посилання відповідача у справі [PERSON] є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження. Суд застосовуючи норми матеріального права при вирішення позову [PERSON]І до [PERSON] виходить з такого. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу, стягнення відсотків, 3% річних та інфляції. Стосовно зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] то суд вважає, що він задоволенню не підлягає виходячи з такого. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні посилались на одну із підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову , як пропущення позивачем строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України: «Позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.І ст. 261 ЦК України). Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давністю тривалістю у три роки. У відповідності з ч.І ст. 260 ЦК України: «Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу , та згідно ст. 253 ЦК України: «Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок». Згідно ч.І ст. 254 ЦК України: «Строк визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку». Згідно ч.4 ст.267 ЦК України: «Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові». Отже враховуючи зазначене суд погоджуються з доводами представників [PERSON] про те що зустрічний позов [PERSON] поданий після трирічного строку, тобто його позовна давність сплинула. Крім того слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1\~ст. 598 ЦК України). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку що зустрічна позовна заява про визнання правочину недійсним не підлягає задоволенню. Стосовно вирішення питання про судові витрати, позивачкою при поданні позову було заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору та відповідно до ухвали суду від 22 серпня 2016 року [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Враховуючи ту обставину, що у задоволені позову [PERSON] судом відмовлено суд вважає, що з позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3124,67 гривень, відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved