Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивачка 26 жовтня 2014 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на нежитлову будівлю (а.с.3-5). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 19.11.1988 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. 30 березня 2006 року за спільні сімейні кошти подружжям було придбано нежитлову будівлю - магазин, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Грошові кошти на придбання нерухомості подружжя отримало в ПАТ КБ «ПриватБанк», укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». В якості співвласника нерухомості зазначений [PERSON], але кредитні кошти на придбання майна отримано саме [PERSON] Отже, враховуючи вищевикладене позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить визнати об'єктом права сумісної власності з [PERSON] власності нежитлову будівлю - магазин літ. А-1 приміщення 1 поз. 1,2. дашок загальною площею 38,3 кв.м., огорожа №1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі магазин літ. А-1 приміщення 1 поз. 1,2. дашок загальною площею 38,3 кв.м., огорожа №1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.78). Співвідповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомляв. Письмових заяв про розгляд справи повідомлявся належним чином. Співвідповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить письмова власноручна розписка в матеріалах справи (а.с.74). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі із 19 листопада 1988 року (а.с.12). Згідно договору купівлі-продажу від 30 березня 2006 року укладеного між [PERSON] як продавцем та [PERSON], [PERSON] як покупцями, продавець зобов'язався передати у власність покупців нежитлову будівлю, магазин літ. А-1 приміщення 1 поз. 1,2, дашок загальною площею 38,3 кв.м., огорожа №1, розташовану за адресою: [ADDRESS], вартістю 75 750,00 грн. (а.с.13). Право приватної власності покупці - [PERSON] та [PERSON], належним чином зареєстрували в КП «ДМБТІ» (а.с.14). 30 березня 2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DL/41, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 12 750,00 доларів США, на придбання основних фондів, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 19 % річних, строком користування до 30 березня 2009 року (а.с.15-18). Із отриманої судом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається (а.с.77), що нежитлова будівля магазину літ. А-1 приміщення 1 поз. 1, 2, дашок загальною площею 38,3 кв.м., огорожа №1, розташована за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності належить [PERSON] та [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2006 року. Крім того, із даної довідки встановлено, що на дане домоволодіння накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, на підставі договору іпотеки №761 від 30.03.2006 року посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст..355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За ст.. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до абз. 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За змістом ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Достовірно встановлено, що виділення часток у праві спільної власності на нежитлову будівлю магазину літ. А-1 приміщення 1 поз. 1, 2, дашок загальною площею 38,3 кв.м., огорожа №1, розташована за адресою: [ADDRESS], не здійснено, тобто частка кожного із власників не виділена. А саме власниками даної нерухомості являються [PERSON] та [PERSON]. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно із ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. За ст..372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд зауважує, що [PERSON] та [PERSON] є власниками спірного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності, так як частки у праві власності на дане майно не виділялись. Крім того, позивачка як дружина одного із співвласників нерухомості має право заявляти вимого щодо поділу спільного майна подружжя лише на частку нерухомості, що належить саме її чоловіку, а не на будівлю у цілому. Згідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є незаконними, безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed