Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивачі звернулись з позовом до відповідача та просили припинити право власності [PERSON], на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 151,1 кв.м., жилою площею 74,7 кв.м. Визнати за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 151,1 кв.м., жилою площею 74,7 кв.м. Виплатити [PERSON], в рахунок компенсації за припинення права власності на 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] грошові кошти в сумі 278800,00 грн. Свої вимоги обґрунтовують тим, що їм на праві власності в рівних частинах належить 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачу [PERSON] на праві власності належить 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS]. Третім особам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності в рівних частинах належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS]. Отже, позивачам та відповідачу належить на праві власності 1/2 частина зазначеного житлового будинку, а саме квартира №1. Позивачі вважають, що є всі підстави для припинення права власності відповідача на 1/4 частину житлового будинку з огляду на наступне. Частка відповідача складає 1/4 частину житлового будинку, тому на думку позивачів вона є незначною та не може бути виділена в натурі, що встановлено рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.09.2014 року. Також зазначили, що спільне володіння та користування з відповідачем квартирою №1 в житловому будинку [ADDRESS] є неможливим, оскільки між ними виникають постійно конфлікти. Позивачі та відповідач не можуть між собою узгодити порядок користування та володіння спірним житловим приміщенням. Рішенням суду відповідач був вселений у спірний житловий будинок, однак після вселення у вересні 2010 року відповідач у ньому не проживає і по сьогоднішній день. Вважають, що припинення права власності відповідача на частку у праві власності на житловий будинок не завдасть [PERSON] істотної шкоди, оскільки він постійно проживає у квартирі своєї дружини за адресою: [ADDRESS], а також має на праві власності житло у м. Вільнюс, Литва. На даний час житлова площа будинку складає 97,5 кв.м. Всі прибудови до квартири №1 спірного житлового будинку, здійснювали позивачі, у зв'язку з чим площа будинку збільшилась. На підставі викладеного вважають, що є всі підстави для припинення права власності відповідача на 1/4 частину у житловому будинку, у зв'язку з чим просили позов задовольнити. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що не зважаючи на те, що він не проживає у спірному житловому будинку, він часто буває на прибудинковій території, зокрема, в господарській будівлі - сараї, який використовує як майстерню. Пояснив, що іншого житла в нього немає, а позивачі переважну більшість часу проживають за кордоном, тому він не вбачає підстав для припинення його частки у спільному житловому будинку. З урахуванням викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дат та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові пояснення в яких проти задоволення позову не заперечував та просив справу розглядати без його участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Третя особа Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, надіслала на адресу суду письмові пояснення в яких при ухвалені рішення просила суд врахувати інтереси малолітньої [PERSON], 2011 р.н. та задовольнити позов. Також, просила справу розглядати без участі її представника. Суд, вислухавши думку представника позивачів, відповідача, вислухавши свідка, врахувавши письмові пояснення третіх осіб [PERSON] та Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивачі, відповідач та треті особи у справі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] належить позивачам на підставі договору обміну від 11.05.1997 року, посвідченого Кондратенком М.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в КП «КМБТІ» 02.04.1999 року за реєстром №11024. Відповідачу на праві власності належить 1/4 частини зазначеного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2003 року, виданого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 15.08.2003 року. Відповідач [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] не зареєстрований, що підтверджується довідкою форми №3 ВСП «Батиївський» від 28.10.2013 року. Третім особам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності в рівних частинах належить 1/2 частина житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.1983 року, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою, що встановлено рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.04.2014 року. Житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 151,1 м.кв. умовно складається з двох квартир: квартира № 1, загальною площею 78,7 м.кв. та складається з: коридору - 12,8 м.кв.; житлової кімнати - 17,1 м.кв.; ванної кімнати - 3 м.кв.; туалету - 1,7 м.кв.; комори - 1,2 м.кв.; житлової кімнати - 22,8 м.кв.; житлової кімнати -20,3 м.кв.; квартира № 2, загальною площею 72,4 м.кв. та складається з: коридору - 5,4 м.кв.; вбиральні - 1,8 м.кв.; ванної кімнати - 4,2 м.кв.; кухні - 13,3 м.кв.; житлової кімнати - 18,1 м.кв.; житлової кімнати - 19,2 м.кв.; сіней - 10,4 м.кв. Між співвласниками житлового будинку склався певний порядок користування, відповідно до якого позивачі та відповідач користуються квартирою №1, а треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартирою №2. Позивачі просили припинити право власності [PERSON], на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] та визнати за ними в рівних частинах право власності на вказану 1/4 частини житлового будинку з виплатою [PERSON], в рахунок компенсації за припинення його права власності грошових коштів в сумі 278800,00 грн. Як на підставу своїх позовних вимог позивачі посилались на те, що частка відповідача у житловому будинку [ADDRESS], є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне користування та володіння позивачами та відповідачем спірним житловим будинком неможливе. Припинення права власності відповідача на його частку у житловому будинку не завдасть йому істотної шкоди, оскільки відповідач тривалий час проживає за іншою адресою, в спірному житловому будинку він ніколи не проживав та не проживає на даний момент. Суд погоджується з вказаними твердженнями позивачів з огляду на наступне. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2009 року задоволено позовні вимоги відповідача [PERSON] про вселення в спірний житловий будинок [ADDRESS]. Проте, після вселення у вересні 2010 року в спірний житловий будинок відповідач жодного разу у ньому не проживав. Встановлено, що разом з позивачами в будинку [ADDRESS] проживає син [PERSON] та онук [PERSON] - [PERSON], [INFO] Дана обставина підтверджується довідкою форми №3, виданої ВСП «Батиївський» від 28.10.2013 року. Як пояснив судовому засіданні представник позивачів, тривалий час між позивачами та відповідачем існують неприязні відносини, внаслідок чого вони не можуть дійти згоди з приводу користування квартирою №1 житлового будинку. Зазначені обставини підтверджуються листом Солом'янського районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 29.05.2015 року №50/І-2015. Під час розгляду справи також було встановлено, що в 2013 році відносно відповідача було складено два адміністративні протоколи за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 192 КУпАП (порушення громадянами строків реєстрації (перереєстрації) нагородної, вогнепальної, холодної чи пневматичної зброї і правил взяття її на облік) та ст. 174 КУпАП (стрільба з вогнепальної, холодної метальної чи пневматичної зброї, пристроїв для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії в населених пунктах і в не відведених для цього місцях або з порушенням установленого порядку). Вказане підтверджується листом Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 07.12.2015 р. №54/305. Слід звернути увагу на те, що у зазначеному листі зазначено, що відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Факт притягнення відповідача до відповідальності за вказаними статтями характеризує його з негативної сторони та становить потенційну небезпеку для життя та здоров'я позивачів і особливо малолітньої дитини. У зв'язку з постійними суперечками між позивачами та відповідачем з приводу користування спірним будинком 09.08.2012 року [PERSON] звернулась з відповідною заявою до Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини. Листом від 03.09.2012 року №3479 [PERSON] було повідомлено про те, що квартира [ADDRESS] поставлена на контроль у ВСП «Батиївський» з метою захисту житлових та майнових прав малолітньої дитини. Крім того, з листа Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.08.2015 року №108/24-1993 вбачається, що присутність малолітнього [PERSON] при частих конфліктних ситуаціях шкідливо впливатиме на його розвиток, становлення дитячої психіки. Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації також надала до суду акт обстеження умов проживання від 11.11.2015 року малолітнього [PERSON], 2011 р.н. в спірному житловому будинку. Зазначеним актом було встановлено, що в будинку по [ADDRESS] створені хороші умови для проживання дитини. Також було встановлено, що співвласник [PERSON] характеризується з негативного боку, а його поведінка негативно позначається на психологічному стані дитини. Неможливість спільного користування та володіння сторонами у справі житловим будинком також підтвердила свідок [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні. Свідок пояснила, що відповідач [PERSON] жодного дня не проживав в спірному житловому будинку. Приблизно один рік назад він почав періодично з'являтись на прибудинковій території, проте в житловий будинок він не заходить. Свідок також підтвердила, що між позивачами та відповідачем періодично виникають конфлікти через неприязні стосунки один з одним. Оцінюючи покази свідка, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідок не заінтересована в справі і підстав для обмови відповідача у неї немає, її покази не суперечать іншим матеріалам справи. Тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень представника позивача щодо не проживання відповідача у спірному житловому будинку та стосовно неприязних стосунків між сторонами у суду немає. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що спільне володіння і користування сторонами житловим будинком є неможливим. Судом також встановлено, що частка відповідача у праві власності на житловий будинок в розмірі 1/4 частини є незначною та не може бути виділена в натурі. Дана обставина була встановлена рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2014 року. З вказаного рішення вбачається, що [PERSON] просив суд виділити йому в натурі 1/2 частини квартири №1, що дорівнює 26,06 % від загальної площі домоволодіння [ADDRESS], а саме кімнату 1-6, площею 20.3 кв.м. та кімнату 1-5, площею 22,8 кв.м. Проте, суд дійшов висновку, що такі вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року задоволено клопотання [PERSON] та призначено у справі будівельно-технічну експертизу на вирішення якої, зокрема, було поставлено питання: чи можливий з технічної точки зору виділ в натурі 1/4 частини житлового будинку (1/2 частини квартири №1). Однак, матеріали справи було повернуто до суду, а ухвала від 26 березня 2014 року залишилася без виконання в зв'язку з ненадходженням попередньої оплати експертизи. Представниками [PERSON] та [PERSON] було надано висновок №37/14 експертного будівельно-технічного дослідження від 05 вересня 2014 року, складеного експертом ТОВ Центр судових експертиз «Альтернатива» Лісниченко С.В. Відповідно до висновку з технічної точки зору поділ/виділ в натурі з квартири [ADDRESS] 1/2 її частини (або 1/4 частини будинку) у відповідності до вимог нормативної документації щодо складу квартири, без виконання переобладнання та перепланування, не вбачається можливим. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, та обставина, що частка [PERSON] у праві власності на житловий будинок є незначною та не може бути виділена в натурі, встановлена рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2014 року та не підлягає доказуванню в даній справі. Також, суд погоджується з твердженнями представника позивачів про те, що припинення права відповідача [PERSON] на частку у праві власності на спірний житловий будинок не завдасть йому істотної шкоди, оскільки сам відповідач в судовому засіданні визнав ту обставину, що він не проживає в житловому будинку, а господарську споруду, яка знаходиться на прибудинковій земельній ділянці, він використовує для роботи. Тобто відповідач в своїх пояснення зазначив те, що він не використовує своє право власності на частку у спірному житловому будинку разом з господарськими спорудами для задоволення своїх житлових потреб. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у відповідача [PERSON] є інше житло, де він постійно проживає: квартира [ADDRESS]. Саме цю адресу він зазначав в своїх позовних заявах, починаючи з 2006 року. Дана обставина підтверджується копіями позовних заяв (а.с.48-51), а також листом Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 07.12.2015 року №54/305. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON], дружині відповідача та її сину [PERSON] Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 59,70 кв.м., житловою - 34,1 кв.м. Вказане підтверджується листом КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» від 12.11.2015 року №14856 (И-2015) та договором купівлі-продажу квартири від 12.06.2001 року. Крім того, встановлено, що у 1991 році, коли відповідач [PERSON] успадкував 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS], його житлова площа складала 36,0 м.кв. Проте на даний час житлова площа будинку - 97,5 м.кв. Встановлено, що всі прибудови до квартири №1 житлового будинку були здійсненні позивачами, внаслідок чого житлова площа збільшилась. Вказані обставини підтверджуються договором-замовлення від 12.06.1991 року на виконання ремонтно-будівельних робіт по замовленням населення та квитанцією до прибуткового касового ордеру №96, розрахунком вартості виконаних робіт та квитанцією до прибуткового касового ордеру №18, та копією інших квитанцій (а.с 53-58). Крім того, позивачами було замовлено та оплачено вартість робіт по проведенню водо- та газопостачання до квартири №1 спірного житлового будинку, що підтверджується квитанціями (а.с. 59-60). Проти вказаних обставин, відповідач в судовому засіданні не заперечував, що дозволяє суду зробити висновок про їх доведеність. В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а за відсутності згоди вирішується судом. Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Зазначена правова позиція викладена в практиці Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-68цс14. Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Відповідно до висновку про вартість майна від 29 квітня 2015 року ринкова вартість 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] становить 278800,00 грн. Зазначена сума внесена позивачами в рівних частинах на депозитний рахунок Солом'янського районного суду м. Києва, що підтверджується відповідними квитанціями. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що частка відповідача у житловому будинку [ADDRESS], є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне користування та володіння позивачами та відповідачем спірним житловим будинком неможливе. Припинення права власності відповідача на його частку у житловому будинку не завдасть йому істотної шкоди, оскільки відповідач тривалий час проживає за іншою адресою, в спірному житловому будинку він ніколи не проживав та не проживає на даний момент. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів суму сплаченого судового збору в розмірі 2788,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved