Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачкою у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] (онука), [PERSON] (невістка), [PERSON] (син), що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні /будинку осіб №38548 від 29.07.2021 року та довідками про реєстрацію місця проживання особи №41530, №41532, №41567 від 13.08.2021 року (а.с.9, 16-18). Будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.10.1989 року №7350, зареєстрованого в БТІ м.Краматорська 25.10.1989 року під реєстровим №2866 і на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Краматорської ДНК під реєстровим №1-2279, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.11.2017 №1409992414129 (а.с. 5-7). Як убачається з акту про непроживання від 28.07.2021 року №299, головою комітету мікрорайону №5 Краматорської міської ради Мазницею В.А. у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] складено акт про те, що у будинку [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не мешкають з грудня 2014 року та по теперішній час (а.с.8). Посилаючись на те, що відповідачі з 2014 року не мешкають у будинку, а їх реєстрація перешкоджає позивачці, як власнику будинку, користуватися та розпоряджатися своїм майном, остання просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї позивача - сином, невісткою та онукою, зареєстровані у будинку [ADDRESS] : [PERSON] - з 11.09.2001 року по теперішній час, [PERSON] - з 17.10.2000 року по теперішній час, [PERSON] - з 01.09.2009 року по теперішній час, що підтверджується довідками про склад сім`ї та довідками про реєстрацію місця проживання (а.с.9, 16-18). Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідачі не мешкають у спірному будинку саме з грудня 2014 року без поважних причин, а також втрати ними інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано. Наданий позивачем на підтвердження обставин позову акт про непроживання від 28.07.2021 року №299, який складений головою комітету мікрорайону №5 Краматорської міської ради Мазницею В.А. у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що у будинку [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не мешкають з грудня 2014 року та по теперішній час, не є належним та достатнім доказом для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком, оскільки не підтверджує того факту, що відповідачі не проживають у вказаному будинку без поважних причин. Доводи позивача щодо створення перешкод відповідачами у користуванні належним їй на праві власності будинку та неможливість оформити субсидії, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом. Захист права власника у цій справі в частині несплати відповідачами комунальних послуг, як зазначає позивач у позовній заяві, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є неспівмірним з правом відповідачів на користування житлом. Враховуючи також те, що позивач вказані права може захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідачів відповідних сум комунальних послуг, сплачених за них. Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed