Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, зазначивши, що згідно свідоцтву про право власності від 31.01.1994 р. №15762, яке 22.03.1994 р. за №37507 зареєстровано у МКП «Маріупольське БТІ», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності їм та [PERSON], який 02.02.2006 р. помер. Вони як спадкоємці у встановлений термін звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, але нотаріус відмовила їм у видачі свідоцтв про право на спадщину, оскільки оригінал свідоцтва про право власності був втрачений, а також відсутні відомості про реєстрацію права власності на ? частку квартири за спадкодавцем. У відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського МУЮ їм також відмовили у реєстрації права власності на квартиру, оскільки помер один зі співвласників майна. У звязку з цим вони в судовому порядку просять визнати за кожним з них право власності на ? частки спірної квартири та в рівних частках на ? частку квартири після померлого [PERSON] Позивачі [PERSON], що діє також в інтересах [PERSON], [PERSON] та представник [PERSON] [PERSON] позов підтримали повністю та додатково пояснили, що у реєстраційній службі їм розяснили про неможливість зареєструвати право власності на живих співвласників, оскільки не визначені їх частки, цю відмову вони не оскаржували. Представник відповідача [PERSON] позов визнав в частині визнання права власності в порядку спадкування на ? частки квартири після померлого [PERSON] По іншим часткам вважає, що позивачі можуть самостійно звернутися до реєстраційної служби з відповідними документами та зареєструвати своє право власності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правові відносини. Згідно свідоцтву про право власності на житло від 31.01.1994 №15762 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (засвідчена належним чином копія цього документа надана позивачам [PERSON] міського майна Маріупольської міської ради). Дане свідоцтво 22.03.1994 р. за №37507 було зареєстровано у МКП «Маріупольське БТІ», про що свідчить відповідний лист від 22.01.2015 р. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер 02.02.2006 р. За приписами ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.02.2015 року №369/02-31 та 03.06.2015 р. №1109/02-31 і №1110/02-31 позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на ? частку спірної квартири у звязку з відсутністю реєстрації права власності на цю частку за спадкодавцем. Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст.1 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п.13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивачі як спадкоємці прийняли спадщину після смерті [PERSON], але не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру, то слід захистити їх права та в судовому порядку визнати за кожним з них право власності на 1/12 частку даної квартири. Разом з тим, згідно п.48 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. №868, для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, реєстрація якого проведена до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, у зв'язку із втратою, пошкодженням чи зіпсуванням свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку заявник подає органові державної реєстрації прав: 1) завірену в установленому порядку органом, що видавав документ, копію примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа; 2) оголошення про втрату документа у регіональних друкованих засобах масової інформації за місцем розташування нерухомого майна, в якому повинні бути зазначені назва документа, його номер і дата видачі, на чиє ім'я виданий, яким органом (крім випадків пошкодження чи зіпсування документа). За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор органу державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію права власності з видачею свідоцтва на заміну втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа. У свідоцтві зазначається серія, номер, назва, дата видачі та суб'єкт, який здійснив видачу втраченого, пошкодженого чи зіпсованого документа. З пояснень позивачів вбачається, що вони оголошення про втрату правовстановлюючого документа на квартиру до ЗМІ не подавали, бездіяльність відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського МУЮ по непроведенню реєстрації їх права власності на ? частки квартири (лист №473/4-6-15 від 13.02.2015 р.) не оскаржували, тобто вони не виконали всіх можливих заходів для реалізації свого права. Окрім того, статтями 15 ЦК України та 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Проте позивачами не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання їх прав та законних інтересів щодо права власності на ? частки спірної квартири саме Маріупольською міською радою, оскільки відповідачем ніяких рішень з цього приводу не приймалось. Також матеріали справи не містять будь-яких даних про звернення позивачів до органу місцевого самоврядування з питання реєстрації їх права власності у звязку з втратою оригінала правовстановлюючого документа, а також про відмову відповідача у його вирішенні. Оскільки суд не повинен заміняти органи, на які покладені обов'язки по реєстрації речових прав на нерухоме майно, а позивачами в даному випадку обраний невірний спосіб захисту, то у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial