Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], та просить суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користування домоволодінням [ADDRESS], вселити [PERSON] та доньку [PERSON], [INFO] в домоволодіння [ADDRESS], зобов'язати відповідача надати позивачу та її доньці комплект ключів від замку, встановленого на вхідних дверях домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона після укладення шлюбу із відповідачем проживала у вказаному домоволодінні, в якому по теперішній час зареєстровані вона та її донька. У зв'язку із погіршенням стосунків з відповідачем, позивач з донькою вимушені були змінити місце проживання; шлюб було розірвано. Відповідач чинить перешкоди у вселення [PERSON] та її доньки до вказаного домоволодіння; іншого житла позивач не має. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити та визнати її такою, що втратила право користування житлом, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своєї позиції [PERSON] зазначив, що йому належить на праві власності 1/4 вказаного домоволодіння. [PERSON] у лютому 2012р. самостійно покинула житло та з того часу у ньому без поважних причин не проживає; усі свої речі забрала із приміщення. [PERSON] виявила бажання вселитися до спірного житла лише після року та восьми місяців не проживання у ньому без поважних причин. Визначене відповідно до ст.71 ЖК України є підставою для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. [PERSON] проти вселення у визначене приміщення доньки [PERSON] не заперечує. Також [PERSON] обґрунтовує необхідність зняття [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. Аналогічної правової позиції додержуються й [PERSON] та [PERSON], які у своїй позовній заяві просять суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, що розташоване за адресою: [ADDRESS] Третя особа Ізмаїльський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області пояснення по суті позовних вимог не надала та просила суд розглядати справи без участі представника. Представник органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради у судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору. Від Служби у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації надійшла заява про підтримання позову [PERSON] в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] та про розгляд справи без участі її представника. Вислухавши пояснення сторін їх представників, третіх осіб, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], підлягає задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON], [PERSON], задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] [PERSON], що вбачається з наявних у матеріалах справи копій з витягів з свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №704975 та №424893. З 24.03.2000р. [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 24.03.2000р. серії [NUMBER]. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON], про що видано свідоцтво про народження від 12.02.2001р. серії [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]; певний час проживали у вказаному приміщенні як члени сім'ї власника. У зв'язку із погіршенням сімейних стосунків [PERSON] разом із неповнолітньою донькою [PERSON] виїхали із займаного приміщення, повернутись не мали можливості, так як відповідач не пускав до хати, що не оспорюється відповідачем, як пояснив останній він навіть звертався в Сільську раду, що не допускали [PERSON] в будинок без нього та представника сільради.. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 04.12.2012р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права Свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально - економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд. Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім'ї, власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із положеннями ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Отже, особа, яка вселилася в будинок (квартиру), як член сім'ї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності. Також, відповідно до ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло»не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі, остання вселилась на правах члена сім'ї за згодою власника будинку у період шлюбу у них народилась дитина, яка також набула право проживання та має право на користування будинком, тому [PERSON] та [PERSON] мають право на проживання та користування домоволодінням [ADDRESS] та немає підстав для їх виселення з вказаного приміщення. При цьому не приймаються до уваги посилання [PERSON], [PERSON], [PERSON] на ст.71, ст.72 ЖК України. Вказаними статтями визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином при вирішенні питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Судом встановлено, що [PERSON] не проживала у спірному приміщенні з поважних причин. Так, відповідачем було заборонено безперешкодне проживання [PERSON] у домоволодінні. Як зазначає [PERSON] та не визнається [PERSON] ним було подано до Сільської ради с. Ларжанка заяву про те, що він забороняє проживати та заходити у спірне домоволодіння без нього та депутатів сільради та він забороняв позивачці входити у житло. Також, обґрунтованість побоювання [PERSON] перебувати в одному приміщенні з колишнім чоловіком, її виїзду з раніше займаного житла та тривалого не проживання за адресою: [ADDRESS] підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.05.2012р. та листом начальника РВ ГУМВС України в Одеській області на ім'я [PERSON] від 07.05.2012р., в яких йдеться про нанесення їй [PERSON] легких тілесних ушкоджень. Не заслуговують на увагу інші посилання [PERSON], [PERSON], [PERSON] на невідповідність вимог [PERSON] нормам ЖК України та ЦК України, з огляду на те, що визначені ними положення не виключають правомірність проживання та користування спірним житлом [PERSON] та [PERSON] Проти вселення та проживання [PERSON] у вказаному вище домоволодінні [PERSON], [PERSON], [PERSON] не заперечують та її виселення з їх боку не вимагається. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки щодо усунення перешкод та вселення, та відповідно не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житло. При цьому не підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] щодо зобов'язання відповідача надати комплект ключів від домоволодіння, з огляду на те, що задоволення вимоги про вселення та про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні вказаним домоволодінням є належним та достатнім способом захисту порушеного права та не потребує такої детальної конкретизації як зокрема, надання ключа від помешкання, тощо. На підставі викладеного,

Outcome: partial