Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати угоду купівлі-продажу частин нежитлових приміщень, укладену між ними та відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за [PERSON] право власності на 21/50 частину, а за [PERSON] на 3/25 частин офісних приміщень загальною площею 343,8 кв. м., розташованих по [ADDRESS], стверджуючи, що 11.10.2015 року вони уклали з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаних відповідних частин офісних приміщень, згідно якої сплатили відповідачу гроші [PERSON] - 342000 гривень, а [PERSON] - 97000 грн., а відповідач передав їм правовстановлюючі документи, технічний паспорт на офісні приміщення, відповідні частини офісних приміщень, пообіцяв з'явитися до нотаріальної контори для оформлення угоди купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення угоди, до нотаріальної контори не з'являється. Вказані вище обставини позбавили позивачів права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вони змушені звернутися до суду з позовом, надали суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просять розглянути справу без їх участі. Відповідач до судового засідання не з'явився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини, в тому числі і те, що наміру оформити угоду належним чином у нотаріуса не має, просить справу розглянути за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності б/н від 17.11.2010 року, виданого Балтською міською радою Одесьокї області, належали офісні приміщення, загальною площею 343,8 кв.м., розташовані по [ADDRESS], що 11.10.2015 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу частин вище вказаної нежитлової будівлі, згідно якого відповідач продав позивачу [PERSON] за 342000 грн. 21/50 їх частину, а саме : приміщення № 1 площею 45,3 кв.м., приміщення № 2 площею 13,1 кв.м., приміщення № 3 площею 0,9 кв.м., приміщення № 53 площею 1,8 кв.м., приміщення № 54 площею 2,0 кв.м., приміщення № 55 площею 39,9 кв.м., приміщення № 16 площею 6,6 кв.м., приміщення № 17 площею 15,6 кв.м., приміщення № 18 площею 7,1 кв.м, приміщення № 19 площею 10,3 кв.м., приміщення № 20 площею 1,7 кв.м., приміщення № 21 площею 1,7 кв.м., склад літ «Б», Ѕ частину складу літ. «Г», Ѕ частину огородження № 3, позивачу [PERSON] за 97000 грн. 3/25 їх частин, а саме : приміщення № 22 площею 32,3 кв.м., приміщення № 23 площею 12,6 кв.м., приміщення № 24 площею 1,0 кв.м., приміщення № 25 площею 1,4 кв.м., а позивачі придбали відповідні частини офісних приміщень і по акту прийому-передачі від 11.10.2015 року відповідач передав, а позивачі прийняли відповідні частини офісних приміщень, що відповідач отримав від позивачів вище вказані суми грошей і взяв на себе зобов'язання оформити угоду належним чином у нотаріальній конторі. Згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом з'ясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, про що повідомив у клопотанні про розгляд справи без його присутності, де вказав, що наміру з'явитися до нотаріуса для посвідчення договору у нього немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між сторонами. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташована нежитлова будівля з вище вказаними офісними приміщеннями, повинна перебувати у власності відчужувача цих будівель і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобов'язаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинен був бути власником земельної ділянки, на якій розміщена нежитлова будівля. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля, не є, а тому, на думку суду, не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на нежитлову будівлю. На підставі викладеного,

Outcome: approved