Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивачка 22 лютого 2016 року звернулася до суду з позовом про про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником житлового будинку по вул. Чапаєва №14 в с. Любівка, Краснокутського району, Харківської області. В даному житловому будинку з дозволу позивачки зареєструвалися та стали проживати її донька разом з чоловіком та сином, однак в них сімейні відносини не склалися та 9 листопада 2015 року їх шлюб за рішенням суду розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в належному позивачу будинку, однак забороняє їй зайти до свого будинку та перешкоджає цьому, самовільно змінив замки у вхідних дверях будинку, цим самим порушуючи права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися будинком. Тому [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про виселення та зняття з реєстрації відповідача, оскільки іншим шляхом зняти [PERSON] з реєстрації неможливо. В відкритому судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити та суду пояснила, що з 21 січня 2005 року з її дозволу зареєстрований в належному їй на праві приватної власності будинку відповідач [PERSON], який перебував в зареєстрованому шлюбі з її донькою [PERSON], однак їх шлюб 9 листопада 2015 року розірвано та після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в будинку. Також пояснила, що вона зверталася до поліції з заявами на дії відповідача, однак постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не виносилися, а тому вона не хоче ходити до будинку, хоча має змогу заходити в нього та відповідач не чинить їй перешкод в цьому, однак вона боїться відповідача, хоча він її не бив, а це тільки її припущення. Окрім цього зазначила, що відповідач проводив поточні ремонти як в період проживання з донькою, так і проводить до цього часу. Представник позивача в судовому засіданні підтримала пояснення позивача та прохала вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він ніколи не виганяв позивача [PERSON], а вона може приходити до домоволодіння будь коли та заходити в нього, оскільки в неї є ключ від будинку, так як він ніяких замків не змінював, а тому він не порушує її право на власність. Також вказав, що він не створює небезпеку розвалу будинку, а навпаки зробив прибудову до нього, побудував душ, туалет, гараж, провів опалення, при цьому позивач йому зауважень ніяких не робила, а навпаки одобрила його дії. Представник третьої особи,яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Краснокутського РС ГУ ДМС України в Харківській області до суду не з'явилася, подала заяву, в якій прохала слухати справу у її відсутність, вирішити справу на розсуд суду.\~\~ Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності від 8 квітня 2005 року та свідоцтва про право на спадщину на законом від 8 квітня 2005 року позивач [PERSON] являється власником житлового будинок з господарськими будівлями по вул. Чапаєва №14 в с. Любівка, Краснокутського району, Харківської області. 21.04.2005 року Краснокутським бюро технічної інвентаризації зареєстровано за\~\~позивачкою\~\~право власності на вищезазначений будинок, про що був виданий витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.04.2005р. Відповідно до довідки виконавчого комітету Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 09.02.2016 року №43/02-30 в житловому будинку за адресою: вул. Чапаєва, №14, с. Любівка зареєстровані громадяни: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Правовідносини, які виникають в процесі володіння і користування житловим приміщенням регулюються Житловим кодексом України.Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як передбачає п.33 Постанови Пленуму ВССУ №5\~ «Про судову практику\~ в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Натомість, права власника житлового будинку не є абсолютними, оскільки можливе, з підстав, передбачених законом, їх певні обмеження. Такі обмеження можуть відбуватись коли інші особи набувають законного права користування житловим будинком. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок. Більше десяти років назад з дозволу позивача у вказаний житловий будинок вселилися її донька з відповідачем, який на той час був чоловіком доньки позивача, місце їх проживання в будинку було зареєстровано. У подальшому шлюб між дочкою та зятем було розірвано, однак зять залишився проживати у будинку.Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічні положення містяться і у ч.1 ст. 405 ЦК України. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.\~ Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином, враховуючи те, що відповідач тривалий час проживає в будинку, його місце проживання зареєстровано відповідно до вимог Закону, а тому факт його розлучення з дочкою позивача не позбавив його права користуватись житловим будинком, що належить на праві приватної власності позивачу. Разом з тим, відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.\~Також, відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Це вичерпні, встановлені Законом підстави для виселення або визнання таким, що втратив право на користування житлом члена сімї або колишнього члена сімї власника будинку. Однак, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Натомість, посилання позивача [PERSON], що [PERSON] постійно створював перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядженням своїм майном, підтвердження у судовому засіданні не знайшли, а навпаки були спростовані поясненням відповідача та підтверджені поясненнями позивача, наданими під час судового розгляду справи.\~ Окрім цього, надана позивачем відповідь Краснокутського ВП Валківського ВП ГУ НП в Харківській області від 25.02.2016 року, підтверджує відсутність тих обставин, на які посилається позивач, а саме вчинення перешкод [PERSON] у користуванні будинком [PERSON]\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.60 ЦПК\~ України\~ кожна сторона\~ має довести\~ належними та допустимим\~ доказами ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких підстав\~ суд приходить\~ до висновку, що в позові [PERSON] необхідно відмовити, оскільки відповідач у визначеному законом порядку був вселений в будинок, а тому набув права на користування ним, натомість позивач не надала жодних допустимих та належних доказів неправомірних дій\~ [PERSON], які б свідчили про безпеку порушення останнім права власності позивача на житловий будинок.

Outcome: dismissed