Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивачка 24.07.2017 року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 08.02.2011року було розірвано. За час даного шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO]., який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із нею (позивачкою) та знаходиться на її утриманні. Стверджує, що вона належним чином піклується про здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. В свою чергу відповідач, з часу розірвання шлюбу, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її розвитком не цікавиться. Більше того, безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Зокрема, відмовляється надати у встановленому законом порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Зазначає, що за рекомендаціями лікарів дитині необхідне періодичне перебування на морі, Окрім цього, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду сина та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. З огляду на наведене, просить суд надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] за кордон без дозволу батька дитини - [PERSON] до досягнення ним повноліття. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Москалик Б.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з вищенаведених підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте заявив клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування Бурда С.Г. в судовому засіданні проти позову частково заперечила, а саме щодо надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон без дозволу батька аж до досягнення ним повноліття. Вважає, що у даному випадку є можливим надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а саме в м.Москву РФ з 29.12.2017року на 30 календарних днів без згоди батька у супроводі матері, що буде відповідати інтересам дитини, сприятиме її розвитку та відпочинку. Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 06.10.2005 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 08.02.2011року. За час даного шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Син [PERSON] залишився проживати разом із матір'ю (позивачкою [PERSON]) та перебуває на її утриманні. 25.07.2015року позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований у Відділі ДРАЦС Мостиського РУЮ у Львівській області за актовим записом №54. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 08.02.2011року про розірвання шлюбу між сторонами; копією свідоцтва про народження дитини - [PERSON]; копією свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] Як вбачається із наданих в судовому засіданні пояснень, позивачка [PERSON], турбуючись про виховання та утримання дитини - сина [PERSON], має бажання та можливість, виїжджати з дитиною за кордон, де може забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини, однак відповідач ухиляється від надання дозволу на це, у зв'язку із чим позивачка змушена звернутись до суду із даним позовом. В свою чергу, відповідач не побажав прибути в судове засідання, щоб надати свої пояснення чи заперечення щодо заявленого позову Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р., яка набрала чинності для України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 цієї Конвенції, дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається зі змісту ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх батьківських обов'язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно із п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25.08.2010 року), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім цього, відповідно до п. 5 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Виходячи зі змісту норм наведеного законодавства у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд дитини, яка не досягла 16-го віку за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із з'ясуванням в обов'язковому порядку питань про країну виїзду (країни виїзду), строку (часу перебування) та мети виїзду, а також обставин, пов'язаних із відсутністю нотаріально оформленої згоди іншого з подружжя (обов'язковому з'ясуванню підлягає також факт звернення позивача до іншого з подружжя за отриманням його згоди і отриманий результат). Таким чином, суд звертає увагу на те, що законодавець передбачив право на одноразовий виїзд за рішенням суду громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, при цьому із зазначенням держави прямування та часового проміжку перебування. При цьому, як вбачається із змісту позовних вимог, позивачка [PERSON] просить суд дозволити її сину [PERSON] виїзд за кордон без згоди та супроводу батька, без зазначення держави прямування та часового проміжку. За таких обставин, враховуючи те, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, а саме для відпочинку та оздоровлення, виходячи із того, що виїзд дитини за кордон, на думку суду, сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у її вихованні, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог частково та надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон без згоди батька із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, доцільність яких визначено органом опіки та піклування, а саме в м. Москва Російської Федерації з 29.12.2017року на 30 календарних днів. Крім того, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на суму 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial