Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою. В обгрунтування позову вказали, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті залишилося троє спадкоємців: син померлого - [PERSON] , донька померлого - [PERSON] та дружина померлого - [PERSON] . Так, у спільну часткову власність спадкоємців перейшла частина спадкового майна, а саме: незавершений будівництвом критий торговий центр зі стоянкою автомобілів готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] (далі - Торговий центр). Постановою Апеляційного суду Волинської області від 29.05.2018 року у справі №161/10523/17 за позивачами було визнано право власності на 1/6 частку у Торговому центрі за кожним. Дане судове рішення вмотивоване тим, що незважаючи на те, що спадкове майно використовувалося спадкодавцем у господарській діяльності, на нього розповсюджується презумпція спільності майна подружжя, а, отже, 1/2 частка у цьому майні була законно отримана його дружиною - [PERSON] . Крім того, до спадкової маси входить право спадкодавця оренди земельних ділянок, яке залишилося без розподілу: 1) земельної ділянки для будівництва та обслуговування торгових рядів на [ADDRESS] , площею 340 кв.м. (далі - земельна ділянка № 1); 2) земельної ділянки для будівництва та обслуговування торгових рядів та денної парковки автотранспорту по [ADDRESS] , площею 3340 кв.м. (далі - земельна ділянка № 2); 3) земельної ділянки для будівництва та обслуговування торгового центру, площею 0,1148 га, за адресою: [ADDRESS] (далі - земельна ділянка [ADDRESS] ; 4) земельної ділянки для будівництва та обслуговування торгового центру, площею 0,1750 га, за адресою: [ADDRESS] (далі - земельна ділянка [ADDRESS] . За наведених обставин та виходячи з розміру ідеальних часток співвласників (співкористувачів) майна, отриманого у спадщину, а саме: земельні ділянки [ADDRESS] , [NUMBER] , право користування якими належить кожному зі співвласників в рівних частинах по 1/3 кожному; незавершений будівництвом Торговий центр розміщений на земельних ділянках № № 3, [NUMBER] , який на праві спільної часткової власності належить: 2/3 - відповідачці та по 1/6 кожному з позивачів, загальний прибуток від використання вище переліченого майна у господарській діяльності повинен ділитися між його співвласниками (співкористувачами) пропорційно їх сукупним ідеальним часткам, а саме: позивачам - по 1/4, а відповідачу - 1/2 прибутку. Враховуючи наведене (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), просять суд визнати за кожним з них право користування 1/3 частиною земельних ділянок № № 1, 2 та 1/6 частиною земельних ділянок № № 3, [NUMBER] , стягнути з відповідачки на користь кожного з них 270130,41 грн. неотриманого прибутку з використання нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, отриманою у спадщину. 25.02.2019 року відповідачкою було подано суду заперечення на позовну заяву та заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до яких позовні вимоги вона не визнає, виходячи з такого. Зазначає, що в спірний період (чотири останні місяці 2016 року, 2017 рік та 2018 рік) не використовувала в своїй підприємницькій діяльності земельні ділянки [ADDRESS] , [NUMBER] , а використовувала лише земельні ділянки № № [NUMBER] , [NUMBER] . Вважає, що з урахуванням приписів ст. 120 ЗК України та ст. 477 ЦК України частка кожного з позивачів в прибутку могла би становити 1/6 (а не 1/4). Позивачі свідомо підміняють поняття прибутку і доходу, не враховуючи понесених нею витрат. 29.01.2021 року відповідачкою було подано суду заяву про уточнення своїх заперечень. Зазначає, що в своїй діяльності використовувала не більше як 2/3 частин земельних ділянок № № 3, 4. Іншу 1/3 частину цих земельних ділянок, на яку претендують позивачі (1/6 + 1/6), вона не використовувала. Вказує, що не чинила позивачам будь-яких перешкод в користуванні земельними ділянками. Також відповідачка зауважила, що дохід, який вона задекларувала в податковому органі, є доходом від її підприємницької діяльності, а не доходом від використання майна, що є у спільній частковій власності (в розумінні ст. 359 ЦК України). Чинне законодавство не передбачає такого, що доходи особи від її підприємницької діяльності повинні розподілятися між іншими особами, які не брали в ній участі. Разом з тим, 10.03.2021 року представником відповідачки було подано суду пояснення по суті позовних вимог. Зазначає, в позовній заяві стверджено 2 (дві) взаємовиключні позиції, оскільки, з однієї сторони, позивачі під спільним майном розуміють право оренди (право користування) земельними ділянками, яке належало спадкодавцю (померлому), а, з іншої сторони, позивачі під спільним майном розуміють земельні ділянки і незавершений будівництвом торговий центр. Наголошує на тому, що право оренди земельної ділянки не може вважатися майном, що є у спільній частковій власності в розумінні ст. 359 ЦК України. Земельні ділянки, про які йдеться в позовній заяві, відносяться до комунальної власності. Права власника щодо них належать територіальній громаді міста Луцька. Позивачі не наділені правами власника щодо цих земельних ділянок. Відтак приписи ст. 359 ЦК України не можуть бути застосовані. Вказує, що позивачі не надали будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач здійснює використання незавершеного будівництвом торгового центру і отримує від цього будь-які доходи. У судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, в задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов таких висновків. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 06.10.2016 року Луцьким МВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, [INFO] помер [PERSON] . Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування після смерті [PERSON] є його діти - син [PERSON] , донька - [PERSON] та дружина - [PERSON] . До складу спадщини, після смерті померлого [INFO] [PERSON] увійшов, зокрема, незавершений будівництвом критий торговий центр зі стоянкою автомобілів готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, частина спадкового майна, а саме: незавершений будівництвом критий торговий центр зі стоянкою автомобілів готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] , перейшла у спільну часткову власність спадкоємців - позивачів [PERSON] , [PERSON] та відповідачки [PERSON] 06.04.2017 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Другої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н.В. [PERSON] , як пережившій дружині [PERSON] , було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку в праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: на 1/2 частку незавершеного будівництвом критого торгового центру зі стоянкою автомобілів з готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 497497207101), зареєстроване в державному реєстрі за № 4-241. Крім того, 06.04.2017 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Другої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н.В. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку незавершеного будівництвом критого торгового центру зі стоянкою автомобілів з готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 497497207101), зареєстроване в державному реєстрі за № 4-243. Постановою державного нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори, в.о. завідувача Другої Луцької державної нотаріальної контори Пастухової Н.В. від 18.05.2017 [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на незавершене будівництво критого торгового центру зі стоянкою автомобілів з готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно. Разом з тим, постановою Апеляційного суду Волинської області від 29.05.2018 у цивільній справі № 161/10523/17 за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на 1/6 частку незавершеного будівництвом критого торгового центру зі стоянкою автомобілів з готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] , за кожним з них. Рішення суду мотивоване тим, що на спадкове майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя а отже, 1/2 частка у цьому майні була законно отримана його дружиною - відповідачем у цій справі. Вищевказані обставини були встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи №161/10523/17, а тому, в силу положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для розгляду даної справи. Судом також встановлено, що померлому [PERSON] на підставі договорів оренди землі, укладених із Луцькою міською радою належали на праві оренди наступні земельні ділянки: 1) земельна ділянка для будівництва та обслуговування торгових рядів на [ADDRESS] , площею 340 кв.м. (далі по тексту - земельна ділянка № 1); 2) земельна ділянка для будівництва та обслуговування торгових рядів та денної парковки автотранспорту на [ADDRESS] , площею 3 340 кв.м. (далі по тексту - земельна ділянка №2); 3) земельна ділянка для будівництва та обслуговування стоянки автомобілів для обслуговування торгового центру, кадастровий номер 0710100000:22:051:0036, площею 0,1148 га, за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - земельна ділянка №3); 4) земельна ділянка для будівництва та обслуговування торгового центру, кадастровий номер 0710100000:22:051:0037, площею 0,1750 га, за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - земельна ділянка [ADDRESS] . Судом на підставі дослідження змісту договорів оренди землі та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що строк оренди земельних ділянок № № 1, 2 становить 25 (двадцять п`ять) років та спливає 10.05.2027, а строк оренди земельних ділянок № № 3, 4 становить 10 (десять) років та спливає 07.07.2025 і 22.07.2025 відповідно. Судом також встановлено, що незавершений будівництвом критий торговий центр зі стоянкою автомобілів з готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельних ділянках №№ [NUMBER] . Відповідно до ч. 1ст. 781 ЦК України договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Підставами припинення договору оренди землі, що визначеніст. 31 ЗУ «Про оренду землі», є: - закінчення строку, на який його було укладено; - викуп земельної ділянки для суспільних потреб та примусове відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; - поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; - смерть фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмова осіб, зазначених у ст. 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; - ліквідація юридичної особи-орендаря; - відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; - набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 7 ЗУ «Про оренду землі», право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогамЗемельного кодексу Українита цього Закону. До особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, смерть фізичної особи-наймача земельної ділянки не є підставою для припинення договору, оскільки законом передбачено передачу права оренди земельної ділянки його спадкоємцям, якщо інше прямо не передбачено в самому договорі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-375цс15, за змістом ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря у разі, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців. У випадку їх відмови чи відсутності таких спадкоємців право оренди переходить до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та вищевказаного Закону. Як встановлено судом, договори оренди земельних ділянок № № 1, 2, 3, 4 не містять прямої заборони на перехід права оренди до спадкоємців орендаря. Відтак, суд дійшов висновку, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на рівні з відповідачкою [PERSON] мають право на спадкування права оренди земельних ділянок № № 1, 2, 3, 4, належного померлому [PERSON] . Разом з тим, суд враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України). Так, позивачі просять суд визнати за кожним з них право користування 1/3 частиною земельних ділянок № № 1, 2 та 1/6 частиною земельних ділянок № № 3, 4. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності Аналіз ст. 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто, право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто, право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позивачі безпідставно ототожнили частку в праві оренди (праві користування) земельної ділянки із часткою в самій земельній ділянці. З врахуванням того, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, то позовні вимоги про визнання права користування частиною земельних ділянок № № 1, 2, 3, 4 до задоволення не підлягають. Разом з тим, суд зазначає, що позивачі не позбавлені права звернутися до суду з новим позовом, правильно виклавши зміст позовних вимог. З приводу позовних вимог про стягнення частини доходу від використання спільного нерухомого майна суд дійшов таких висновків. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що спадкове майно у вигляді спірних земельних ділянок використовується відповідачкою [PERSON] в її підприємницькій діяльності, що приносить їй певний прибуток, який, на їх переконання, підлягає розподілу пропорційно до їх часток у спадщині. Спірним періодом, за який, на думку позивачів, необхідно розподілити прибутки (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), є: чотири останні місяці 2016 року (прибуток 99161,66 грн.), 2017 рік (прибуток 301946,00 грн.) та 2018 рік (прибуток 679414,00 грн.). Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 81 ЦПК України). На переконання суду, позивачі не довели тієї обставини, що відповідач [PERSON] отримувала дохід від використання спірних земельних ділянок. Будь-яких доказів на підтвердження факту отримання відповідачкою грошових коштів (доходу) від використання спірних земельних ділянок суду не надано. Позивачі також не довели тієї обставини, що відповідач взагалі використовувала спірні земельні ділянки. За позицією самої відповідачки, вона не використовувала в своїй підприємницькій діяльності земельні ділянки [ADDRESS] , [NUMBER] , а земельні ділянки № № [NUMBER] , [NUMBER] - використовувала в розмірі, що не перевищує 2/3 їх частин (що відповідає розміру часток сторін спору як співвласників у праві спільної часткової власності на незавершений будівництвом критий торговий центр зі стоянкою автомобілів з готовністю 24% за адресою: [ADDRESS] ). Такі заперечення сторони відповідача позивачами спростовані не були. Суд не бере до уваги як докази податкові декларації ФОП [PERSON] за 2016 рік, за 2017 рік та довідку Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області № 14319/10/03-20-55-13 від 02.05.2019 року. Вказані документи підтверджують лише розмір задекларованого відповідачкою доходу від своєї підприємницької діяльності, отриманого за певний податковий період, і абсолютно не свідчать про отримання доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності, яким, на думку позивачів, є спірні земельні ділянки. У цьому аспекті суд погоджується з позицією сторони відповідача, що чинне законодавство не передбачає такого правила, що доходи особи від її підприємницької діяльності повинні розподілятися між іншими особами, які не брали в ній участі. Суд також враховує ту обставину, що позивачі не надали будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] чинила їм перешкоди у використанні спірних земельних ділянок чи в будь-який спосіб унеможливлювала реалізацію їх права оренди (права користування). Крім того, суд враховує таке. Свої вимоги про стягнення частини доходу від використання спільного нерухомого майна позивачі обґрунтовують положеннями ст. 359 ЦК України. Відповідно до ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до абз. 7 п. 2 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право оренди (суборенди) земельної ділянки відноситься до речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності. Визначення майнового права наведено в ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно з якою майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. За змістом ст. ст. 177, 178 ЦК України майнові права є об`єктами цивільних прав, можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Спеціальні норми, що регулюють відносини з обігу земельних ділянок, містяться у Земельному кодексі України, за статтею 2 якого об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно із ч. 1 ст. 93 цього Кодексу право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення містить і ст. 1 ЗУ «Про оренду землі». З огляду на перелічені вище положення законодавства, а також приписи абз. 7 п. 2 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 317 ЦК України, право оренди єречовим правом на нерухоме майно, похідним від права власності та притаманним саме власнику такого майна. Тому ч. 5 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки визнано оборотоздатним об`єктом для власника такої ділянки, що слідує з положення цієї частини про те, що «право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом». Аналіз наведених вище положень зазначених законів не дає підстав стверджувати, що майно особи і речові права на це майно - це один об`єкт. Вказана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 904/968/18. Таким чином, суд дійшов висновку, що право оренди земельної ділянки не може вважатися майном, що є у спільній частковій власності в розумінні ст. 359 ЦК України. Відтак ці правові норми не можуть бути застовані до спірних правовідносин. За наведених обставин суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення частини доходу від використання спільного нерухомого майна. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи вищезазначену норму чинного законодавства, судові витрати по справі, у зв`язку з відмовою в позові, суд вважає за необхідне залишити за позивачами.

Outcome: dismissed