Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини з матір'ю, надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та надання дозволу на оформлення проїзного документу малолітньої дитини для виїзду за кордон, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.11.2000 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.03.2010 року вказаний шлюб розірвано. [PERSON] залишився проживати і проживає на даний час з позивачкою. 03.06.2017 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], громадянином Німеччини. У зв'язку з неприязними стосунками між сторонами відповідач не надає згоди сину на виїзд за кордон, тому [PERSON] просила суд визначити місце проживання [PERSON] з його матір'ю [PERSON]; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], за межі України до країни Німеччини без згоди та супроводу батька дитини [PERSON], строком з 2017 року по 20.06.2018 рік в супроводі матері дитини, [PERSON]; дозволити оформлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON]. Представник позивачки [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог від 22.11.2017 року в якій виклав прохальну частину позовної заяви в наступній редакції: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України до країни Німеччини на навчання з 01 грудня 2017 року по 20 червня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини [PERSON]. Позивачка в судове засідання не з'явилась, однак представник позивачки [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмово викладені заперечення проти позову. Зазначив, що позивачка не вказала мету виїзду дитини за кордон та не надала доказів того, що виїзд дитини відповідає її інтересам. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому розірвано, що підтверджує свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER]. Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї від 22.08.2017 року виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, місце проживання [PERSON] зареєстровано разом з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. 03.06.2017 року у м. Вальдшафф зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], номер запису про одруження Е 4/2017, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Позивачка неодноразово зверталась до суду з позовними заявами про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, які були задоволені судом, що підтверджується відповідними рішенням у справах № 1003/14148/12, 357/3629/16-ц, 357/1776/17. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і бов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини», глава 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 2 ст. 313 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Таким чином, зі змісту цієї цивільно-правової норми вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за межі України зазначене питання позитивного вирішення не матиме. Відповідно до ст.4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітніх дітей за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. 21 січня 1994 р. Верховною Радою України прийнято Закон «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яким врегульовано порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, встановлено порядок вирішення спорів у цій сфері. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зокрема, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду. Тому визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим. Позивачка надала суду переконливі докази того, що виїзд дитини за кордон відповідає інтересам [PERSON]. Матеріали справи містять відомості про те, що [PERSON] має обов'язкове навчання в Німеччині до 31.08.2019 року. Зазначене підтверджується листом Державного управління освіти в місті та окрузі Ашаффенбург. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р., п. 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724та пункти 16, 23 Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231, ст. 4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду Україну громадян України, ст.ст. 150, 155 СК України та

Outcome: approved