Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, мотивуючи свої вимоги тим, що спірне домоволодіння [ADDRESS] на праві власності належить: [PERSON] та [PERSON] (271/400 частин) та [PERSON] (129/400 частин). Домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці, площею 188 кв.м., що у власність співвласникам домоволодіння не передавалась. З 1994 року по 2008 рік був наступний порядок користування домоволодінням [ADDRESS] : [PERSON] (рідний брат сторін по справі) з родиною користувалися квартирою № 1 та були зареєстровані у цьому домоволодінні; [PERSON] та [PERSON] (батьки сторін по справі) користувалися квартирою № 2 та були зареєстровані у цьому домоволодінні; [PERSON] разом із своєю родиною користувалися квартирою № 3 та були зареєстровані у цьому домоволодінні. З 2008 року (після смерті [PERSON] ) по сьогоднішній день склався наступний порядок користування домоволодінням [ADDRESS] : [PERSON] та [PERSON] користуються квартирами № 1 та № 2 , де вони зареєстровані разом із своїми родинами; [PERSON] (мати сторін по справі) користувалася квартирою № 3 , де вона була зареєстрована по день смерті ( [INFO] ). Після смерті матері [PERSON] та [PERSON] квартира № 3 була закрита на ключ, який зберігається у позивачів по справі, в свою чергу дублікат ключа від квартири № 3 є і у відповідачки по справі . У домоволодінні [ADDRESS] [PERSON] проживала до моменту реєстрації свого шлюбу у 1977 році. Після реєстрації шлюбу до сьогоднішнього дня відповідачка переїхала жити до свого чоловіка, а потім до власного будинку. У спірному домоволодінні [PERSON] після 1977 року не проживала і не була зареєстрована. Згідно звіту про незалежну оцінку вартості житлового будинку з прибудовами по [ADDRESS] від 13.06.2013 року - технічний стан об`єкта оцінки незадовільний, тобто експлуатація елементів будівель можлива лише при умові проведення їх ремонту, фізичний знос становить 60%. Оціночна вартість (залишкова вартість заміщення) об`єкта оцінки - житлового будинку з прибудовами (літ. А-І, А1, А2-І, а1, а3, а4, а5) та сараю (літ. «Б») становить 255441, 35 грн. без ПДВ. Через аварійний стан квартира [ADDRESS] у вересні 2013 року була знесена. Аварійну споруду було реконструйовано [PERSON] шляхом зведення на місці знесеної аварійної частини будинку прибудови, яка досі не введена в експлуатацію. Разом з цим у квартирі № 2 був проведений капітальний ремонт та добудований другий поверх, який також не введений в експлуатацію. З метою врегулювання спору, який виник з відповідачкою по справі, [PERSON] було запропоновано викупити її 129/400 частин спірного домоволодіння за ринкову ціну, але від пропозиції позивачів вона відмовилася, зазначивши, що бажає отримати 10000, 00 доларів США. 27.11.2015 року позивачами до ДАБІ у м. Києві була подана Декларація про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] ». Згідно Акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 18.04.2016 року, єдиним порушенням з боку [PERSON] стало те, що він не надав письмову згоду па проведення реконструкції від співвласника будинку [PERSON] , чим порушив підп. б п. З ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання Містобудівної діяльності». У позасудовому порядку вирішити цей спір сторони не змогли, оскільки не змогли дійти згоди про вартість 129/400 частин домоволодіння [ADDRESS] . Згідно довідки агентства нерухомості «55 Авеню» від 26.11.2018 року про середню ринкову вартість частини домоволодіння [ADDRESS] , вартість 129/400 частин домоволодіння, що належить відповідачці, становить 139000, 00 грн. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять припинити право власності [PERSON] на належні їй 129/400 частин домоволодіння [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках право власності на 129/400 частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь [PERSON] компенсацію вартості припиненої частки у праві власності у розмірі, який буде визначений шляхом проведення відповідного експертного дослідження; стягнути з [PERSON] на користь позивачів в рівних частках всі судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи. 11.02.2019 року від представника позивачів [PERSON] до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої зазначено, що з метою визначення вартості 129/400 частин домоволодіння [ADDRESS] , що належить відповідачці [PERSON] , та можливості розділити домоволодіння в натурі, представник позивачів замовила висновок експерта.Згідно висновку експерта № 38/11-2018 за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 30.01.2019 року встановлено, щорозподіл житлового будинку [ADDRESS] , площею 79, 2 кв.м. (приміщення, що введені в експлуатацію), в частках 129/400 та 271/400 у відповідності до вимог нормативних актів не вбачається за можливе. Ринкова (дійсна) вартість 129/400 частин житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами на момент проведення експертизи, з врахуванням земельної ділянки,але без врахування двоповерхового житлового будинку «А-ІІ» з двоповерховими прибудовами «а1», «а8» та другого поверху прибудов «А1-І», «а3», що не введені в експлуатацію, становить 460100, 00 грн. Ринкова (дійсна) вартість всієї квартири № 1 (житловий будинок «А-I» та прибудова літ. «а1» за технічним паспортом 2012 року), що складалась з приміщень: веранда 1-1 площею 10,2 кв.м.; коридор 1-2 площею 11,0 кв.м.; житлова кімната 1-3 площею 29,1 кв.м.; житлова кімната 1-4 площею 7,7 кв.м.; кухня 1-5 площею 6,8 кв.м.; тамбур 1-І площею 4,4 кв.м. та входила до складу житлового будинку [ADDRESS] , станом на 10.06.2013 року становила 197531, 00 грн. Відповідно 129/400 частин знесеної квартири № 1 коштує 63703, 75 грн. (197531, 00 х 129/400 703, 75 грн.). Згідно позовної заяви [PERSON] та [PERSON] від 28.11.2018 року, позивачі по справі згодні врахувати у вартість частки у спірному домоволодінні, яка припиняється, вартість 129/400 частин квартири №1 , яка була знесена через аварійний стан у 2013 році. Таким чином, розмір компенсації вартості 129/400 часток, що припиняється у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] , що належить [PERSON] з врахуванням вартості 129/400 частин у квартирі № 1 , що була знесена у 2013 році, становить 523803, 75 грн. (460100, 00 + 63703, 75 = 523803, 75 грн.). На підставі викладеного представник позивачів просить суд у п. 4 прохальної частини позовної заяви [PERSON] та [PERSON] від 28.11.2018 року врахувати розрахунок, наведений вище, який підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь [PERSON] компенсацію вартості припиненої 129/400 частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] у розмірі 523803, 75 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 754/10324/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради про знесення самочинно збудованої частини будинку, що знаходиться у провадженні Деснянського районного суду м. Києва. Постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2019 року провадження у справі відновлено. 14.06.2019 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідачки [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що посилання позивачів в позові по справі на ту обставину, що відповідачка давала згоду на знесення спірної частини будинку і його реконструкцію, не відповідає дійсності, про що свідчать її позови до позивачів про відновлення незаконно знесеної частини будинку (справа №754/11126/16-ц) і про знесення незаконно збудованої частини будинку (справа №754/10324/18). Головним інспектором будівельного нагляду Відділу нагляду за діяльністю уповноваженого органу з питань архітектури та містобудування Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві [PERSON] за результатами розгляду службової записки головного інспектора будівельного нагляду [PERSON] , акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 10.12.2015 року було встановлено факт невідповідності вимогам чинного законодавства проектної документації щодо реконструкції спірного будинку, виданої [PERSON] . По результатах даної перевірки головним інспектором будівельного нагляду [PERSON] було прийнято Рішення №53 від 21.12.2015 року про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт: «Реконструкція і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] » №КВ 082153310030 від 27.11.2015 року. Посилання позивачів у позовній заяві на дану декларацію, як на підставу законності будівництва (реконструкції) спірного будинку, є безпідставним та суперечить матеріалам справи. Представник звертає увагу суду, що під час розгляду справи №754/11126/16-ц про відновлення незаконно знесеної ним частини будинку представником [PERSON] адвокатом Спиридоновим О.В. в судовому засіданні було надано інформацію, що рішення про скасування реєстрації декларації про початок виконання було оскаржене ним до Окружного адміністративного суду м. Києва. Однак до цього часу стороною позивачів не надано суду завірене належним чином судове рішення про його скасування. Таким чином, вказане вище рішення про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт до цього часу має законну силу, а тому реконструкція (будівництво) по [ADDRESS] є незаконною, а будинок, збудований без належного дозволу контролюючих таке будівництво органів, не підлягає державній реєстрації. Таким чином, з цього часу проведення робіт по реконструкції (перебудові) частини знесеного будинку є незаконним. Крім того, незаконність продовження будівельних робіт випливає також з тієї обставини, що [PERSON] не надавала згоди на таке будівництво (реконструкцію), як його співвласник, що зазначено в приписах Інспекції. Таким чином, розгляд судом позовної заяви [PERSON] та [PERSON] у справі про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не призведе до вирішення питання про безпеку проживання в ньому внаслідок грубого порушення відповідачем вимог будівельного законодавства, законності самочинного будівництва, порядок користування чи урегулювання права власності на спірний будинок. Тому вселення в цю частину будинку осіб, зареєстрованих за його адресою, може призвести до тяжких наслідків, тим більше, що будинок після реконструкції (фактично нового будівництва) не приймався комісією за участю, в тому числі фахівців з будівництва, до експлуатації. Спірний будинок після проведення реконструкції з врахуванням збільшення його площі, підлягає прийняттю в експлуатацію на загальних підставах. Оскільки така реконструкція (добудова на місці знесеної частини будинку) здійснена без дозвільних документів та з порушенням будівельних норм та державних стандартів, то будинок не буде прийнятий в експлуатацію. Тому питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є передчасним і не випливає із законності створення (будівництва) новоствореної частини нерухомого майна. Вирішення питання про припинення права на частку у спільному майні можливо лише після вирішення питання цим же судом про знесення відповідачем незаконно збудованої ним частини будинку. Крім того, припинення права на частку у спільному майні неможливе також з тих підстав, що не вирішено питання взагалі про право власності на новостворене майно, оскільки відсутні рішення про введення об`єкта в експлуатацію та державну його реєстрацію, з часу якої особа вважається власником нерухомого майна.На підставі викладеного представник відповідачки просить в задоволені позовних вимог відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] , який також був допитаний судом як свідок, пояснив, що права відповідачки вони ніяким чином не порушують. Відносини між сторони погіршились після того, як позивачі почали проводити реконструкцію будинку. [PERSON] не звертався письмово до [PERSON] з приводу реконструкції будинку, але при цьому усно між ними дане питання було погоджено. Чоловік відповідачки вимагав сплатити 80000, 00 доларів США за частку будинку, але таку суму сплатити позивачі не можуть. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивача, представника позивачів, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірне домоволодіння [ADDRESS] належало на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № [NUMBER] , виданого Ватутінською районною державною адміністрацією м. Києва 13.04.1994 року, та зареєстровано в КМ БТІ 14.07.1994 року, реєстровий № 38087, як первісному забудовнику. 01.09.1994 року [PERSON] подарував 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS] своєму сину [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом 19 Київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. 01.09.1994 року, реєстраційний № Ік-1513. Згідно зазначеного договору дарування в користування обдарованого перейшли: дві житлові кімнати розміром 29,1 кв.м. та 7,7 кв.м. зазначені на плані цифрами 1-3, 1-4, кухня розміром 6,8 кв.м. зазначена на плані цифрами 1-5, веранда розміром 10, 2 кв.м. під цифрами 1-1, коридор розміром 11,0 кв.м. зазначений цифрами 1-2, тамбур розміром 4,4 кв.м. зазначений цифрами 1-І, сарай під літ. «Б», пристройка під літ. «б», гараж під літ. «В», пристройка під літ. «в», погріб під літ. «Ж», баня під літ. «З» (а.с. 10-11, т.1), про що було видано Свідоцтво про право власності, серія [NUMBER] Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26.02.2008 р. та зареєстровано у КМБТ1 29.02.2008 р. за № 38087 у реєстрову книгу № 231-198 (а.с. 12, т 1). 01.09.1994 року [PERSON] подарував 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом 19 Київської державної нотаріальної контори Лазарук О. В. 01.09.1994 року, реєстраційний № Ік-1787. Згідно зазначеного договору дарування в користування обдарованої перейшли: дві жилі кімнати розміром 16,8 кв.м. та 5,4 кв.м., зазначені на плані цифрами 2-2, 2-3, кухня розміром 8,4 кв.м., зазначена на плані цифрами 2-1, веранда розміром 7,1 кв.м., зазначена на плані цифрами 2-І, літня кухня під літ. «Г», пристройка літ. «г», пристройка до сараю під літ. «6ІІ», вбиральня під літ. «И», спорудження (а.с. 13-14, т. 1), про що було видано Свідоцтво про право власності, серія [NUMBER] Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26.02.2008 р. та зареєстровано у КМ БТІ 29.02.2008 року за № 38087 у реєстрову книгу № 231-199 (а.с. 15, т.1). Після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємцями його 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS] в рівних частках стали: його мати [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2008 року, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Алейніком Л.О., реєстраційний № 8-2167, [PERSON] є спадкоємицею Ѕ частки майна [PERSON] , а саме 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 16, т. 1). 26.06.2008 року [PERSON] подарувала 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] своїй рідній сестрі [PERSON] , що підтверджується Договором дарування 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. 26.06.2008 р., зареєстровано реєстрі за № 2368 (а.с. 22, т.1). Відповідно до заповіту [PERSON] від 02.03.2012 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-303, спадкоємцями 49/200 частин домоволодіння [ADDRESS] в рівних частках стали: її онук [PERSON] та донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на 49/400 частин, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. від 19.02.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-213 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4725307, та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на 49/400 частин, виданого державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. від 31.03.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-476 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 9232854 (а.с. 20-21, т. 1). 29.05.2014 року [PERSON] подарував 49/200 частин домоволодіння [ADDRESS] своєму двоюрідному брату [PERSON] , що підтверджується Договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом КМНО П`ятаковим С.А. 29.05.2014 року за реєстровим № 220, та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.05.2014 року, реєстраційний № 296449980000 (а.с. 17-19, т. 1). Відповідно до Довідки Форми № 3 Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району №3267 від 09.08.2016 року в домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 27, т. 1). Згідно Актів про непроживання від 31.05.2016 року, 07.06.2017 року, [INFO] [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] не проживає, своєю власністю не користується (а.с. 38-40, т. 1). Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості житлового будинку з прибудовами по [ADDRESS] від 13.06.2013 року оціночна вартість (залишкова вартість заміщення) об`єкта оцінки - житлового будинку з прибудовами (літ. А-І, А1, А2-І, а1, а3, а4, а5) та сараю (літ. «Б») становить 255441, 35 грн. без ПДВ. (а.с. 47-94, т. 1). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 140207446 від 04.10.2018 року [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 206, 5 кв.м., розташований у [ADDRESS] (а.с. 43, т. 1). 27.11.2015 року [PERSON] до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві була подана Декларація про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] » (а.с. 33-35, т. 1). Головним інспектором будівельного нагляду Відділу нагляду за діяльністю уповноваженого органу з питань архітектури та містобудування Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві [PERSON] за результатами розгляду службової записки головного інспектора будівельного нагляду [PERSON] , акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 10.12.2015 року встановлено факт невідповідності вимогам чинного законодавства проектної документації щодо реконструкції спірного будинку, виданої [PERSON] (а.с. 37-40, т. 2). Головним інспектором будівельного нагляду [PERSON] було прийнято Рішення №53 від 21.12.2015 р. про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт: «Реконструкція і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] » №КВ 082153310030 від 27.11.2015 року (а.с. 55, т. 1). Згідно висновку експерта №38/11-2018 від 30.01.2019 року судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, розподіл житлового будинку [ADDRESS] , площею 79, 2 кв.м., в частках 129/400 та 271/400, без урахування двоповерхового житлового будинку «А-ІІ`з двоповерховими прибудовами «а1», «а8» та другого поверху прибудов «А1-І», «а3», загальною площею 238 кв.м., у відповідності до вимог нормативних актів не вбачається за можливе. Ринкова (дійсна) вартість всієї квартири № 1 (житловий будинок «А- I» та прибудова літ. «а1» за технічним паспортом 2012 року), що складалась з приміщень: веранда 1-1 площею 10,2 кв.м.; коридор 1-2 площею 11,0 кв.м.; житлова кімната 1-3 площею 29,1 кв.м.; житлова кімната 1-4 площею 7,7 кв.м.; кухня 1-5 площею 6,8 кв.м.; тамбур 1-І площею 4,4 кв.м. та входила до складу житлового будинку [ADDRESS] станом на 10.06.2013 року становила 197531, 00 грн. Ринкова (дійсна) вартість 129/400 частин житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами на момент проведення експертизи, з врахуванням земельної ділянки, але без врахування двоповерхового житлового будинку «А-ІІ» з двоповерховими прибудовами «а1», «а8» та другого поверху прибудов «А1-І», «а3», що не введені в експлуатацію, складає 460100, 00 грн. (а.с. 119-174, т. 1). Допитані судом свідки пояснили наступне. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є сусідом позивачів. З 1992 року [PERSON] бачив [PERSON] лише два рази на похоронах її родичів. Чоловік відповідачки постійно приходить до позивачів та влаштовує скандали, навіть викликав поліцію. Свідок зазначає, що [PERSON] ніхто не чинить перешкоди у проживанні. Свідок [PERSON] , який працює в ЖЕК по обслуговуванню приватного сектору, у суді пояснив, що восени 2013 року до ЖЕКу звернувся чоловік відповідачки [PERSON] та скаржився, що його не впускають у двір спірного домоволодіння. Сторони намагались примиритись. Позивачі по справі повинні були виплатити [PERSON] грошову компенсацію за частину будинку, але не домовились в ціні. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що перебуває у дружніх стосунках з сім`єю [PERSON] . Знає, що [PERSON] є родичкою позивачів, проте ніколи не чув, щоб відбувались скандали через те, що [PERSON] не пускали до спірного будинку. Свідок [PERSON] , який є чоловіком відповідачки, у суді пояснив, що його дружина отримала частину будинку за договором дарування, а частину - як спадкове майно. Після 2008 року сторони намагались домовитись що робити з спірним майном, обговорювали і можливість продажу будинку та придбання для всіх учасників окремих квартир. В 2012 році померла [PERSON] . В цей час [PERSON] знесли старий будинок та побудували на його місці новий. Відповідачці ніхто не пропонував виплатити грошову компенсацію. [PERSON] з сім`єю не могла вселитись до будинку, оскільки не було належних умов для проживання. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступними вимогами діючого законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (ст. ст. 21, 24 Конституції України). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частинами 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.317, 319 ЦК України). При вирішенні спору суд виходить з того, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За правилами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. В частині 1 ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові Верховного Суду № 61-4860св18 від 30 травня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку про те, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Під час розгляду справи № 6-68цс14 Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Оцінюючи надані позивачем докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведеними. Згідно правового висновку Верховного Суду України щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні від 13 січня 2016 року по справі N 6- 2925цс15. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, дійшов висновку, що відповідно до положень статті 365 ЦК України, яка регулює випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Частина 2 ст. 365 ЦК України встановлює обов`язок попереднього внесення співвласниками-позивачами вартості частки на депозитний рахунок суду. Незважаючи на те, що цивільне законодавство не уточнює, коли саме має бути внесена грошова сума, проте в будь-якому випадку це має відбутися до прийняття рішення судом. Позивачі у справі як підставу для припинення права відповідачки на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , зазначають, що частка відповідачки є незначною, спільне володіння і користування майном є неможливим, а припинення права власності на частку в майні не завдасть відповідачці істотної шкоди. Разом з тим, судом встановлено, що згідно висновку експерта №38/11-2018 від 30.01.2019 року судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, розподіл житлового будинку [ADDRESS] , площею 79, 2 кв.м., в частках 129/400 та 271/400, без урахування двоповерхового житлового будинку «А-ІІ» з двоповерховими прибудовами «а1», «а8» та другого поверху прибудов «А1-І», «а3», загальною площею 238 кв.м., у відповідності до вимог нормативних актів, не вбачається за можливе. Суд не може погодитись з посиланням позивачів на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною, оскільки поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. Посилання позивачів на те, що відповідачка у спірному будинку не проживає, жодним чином не спростовує того, що припинення права відповідачки на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім`ї, оскільки сам факт непроживання у спірному житловому будинку не є підставою припинення права власності. До того ж, відповідачка [PERSON] заперечує проти отримання нею компенсації вартості її часток у спірному майні, а за приписам ч. 2 ст. 364 ЦК України вказана компенсація може бути надана співвласникові лише за його згодою. Також суд вважає, що позивачами не доведено, що спільне володіння і користування спірним майном є неможливим, оскільки сторони проживають за різними адресами, спільно володіти та користуватись цим майном навіть не намагались. Отже, доводи позивачів що припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її житловим інтересам та інтересам членів її сім`ї не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд вважає, що з урахуванням ст. 364, 365 ЦК України неможливо припинити право на частку у спільний частковій власності без згоди співвласника на отримання грошової компенсації та без інших обов`язкових умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, оскільки у судовому засіданні не встановлено обставин, які дають суду достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що частка відповідача у спільному майні є незначною, а також те що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки. Враховуючи, що позивачі не довели наявності сукупності всіх передбачених статтею 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідачки на належну їй частку у спільному майні, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed