Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою, якою просили суд визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS], як частку у спільному майні подружжя; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після її померлого [INFO] чоловіка, [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після його померлого [INFO] батька, [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. 14.12.2015 року позивачі звернулись до суду з уточненими позовними вимогами, згідно яких останні просили суд визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS], як частку у спільному майні подружжя; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після її померлого [INFO] чоловіка, [PERSON], право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після його померлого [INFO] батька, [PERSON], право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після його померлого [INFO] батька, [PERSON], право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 06.06.1981 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого народилися сини - [PERSON] та [PERSON] Під час перебування у шлюбі [PERSON] вступив до житлово-будівельного кооперативу №73/144 та 14.11.1988 року отримав ордер на квартиру [ADDRESS]. В подальшому пай у кооперативі було сплачено в повному обсязі. [INFO] [PERSON] помер, за життя право власності на вищевказану квартиру останній не оформив. Після смерті [PERSON] позивачі продовжили проживати у спірній квартирі. В подальшому останні зверталися до державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Полтавської області для оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримали відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно. У зв'язку з вищевикладеним позивачі були вимушені звернутись до суду з позовом. Позивачі [PERSON], [PERSON], представник відповідача Кременчуцької міської ради, третя особа [PERSON], представник третьої особи Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку №73 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, при цьому завчасно надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних в справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається зі статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відтак, позивач [PERSON] та померлий [PERSON] з 06 червня 1981 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 06.06.1981 року Держвідділом ЗАГС м. Кременчука Полтавської області. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 08.06.1987 року Крюківським районним відділом ЗАГС м. Кременчука. 14.11.1988 року [PERSON] отримав ордер на житлове приміщення житлово-будівельного кооперативу №249 серії №К за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №987-Р від 12.08.2015 року «Про реєстрацію об'єднань співвласників багатоквартирних будинків» зареєстровано об'єднання співвласників багатоквартирних будинків згідно за додатком, які є правонаступниками житлово-будівельних кооперативів. Згідно з додатку до розпорядження виконкому міської ради 967-Р від 12.08.1997 року, правонаступником житлово-будівельного кооперативу №73/144 є ОСББ №73. Відповідно до довідки №118/07 від 24.07.2015 року, виданої ОСББ №73, померлим [PERSON] вартість квартири [ADDRESS] повністю 18.09.1992 року. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. На підставі викладеного, приймаючи до уваги, що квартира [ADDRESS], придбана під час спільного перебування у шлюбі позивача [PERSON] та померлого [PERSON], що підтверджується ордером на житлове приміщення (а.с. 10) та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 14), враховуючи відсутність домовленості між сторонами щодо поділу майна, виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частку спірної квартири як частку у спільному майні подружжя. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Кременчуцьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, [INFO] помер [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 2536. Постановою державного нотаріуса Першої кременчуцької нотаріальної контори Полтавської області від 11.08.2015 року за №2337/02-31 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS]. В силу ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до правових позицій, викладених в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом, а з аналізу змісту ст. ст.1222, 1241 ЦК України вбачається, що спадкування за законом має місце лише тоді і в тому обсязі, в якому воно не змінено заповітом, крім випадків права на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від заповіту. Згідно зі статтею 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Виходячи зі змісту статей 1222, 1261 Цивільного кодексу України, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] являються спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі після смерті [PERSON] продовжили проживати у спірній квартирі, при цьому останні разом з [PERSON] звертались до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З викладеного вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійс но є спадкоємцями після померлого [PERSON], який за життя в установленому законом порядку не оформив та не зареєстрував своє право власності, неможливість оформити право власності на спадкове майно нотаріально дає право на визнання його в судовому порядку, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів про визнання права власності в порядку спадкування є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved