Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивачі звернулись з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликалися на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS]. 07.08.2006р. в їх квартирі зареєстровано [PERSON] Однак, у 2007р. [PERSON] одружився, після чого протягом семи років у квартирі фактично не проживає та не надає жодної фінансової допомоги по утриманню квартири, у зв'язку з чим вони змушені оплачувати комунальні послуги за нього. Оскільки відповідач не проживає в їх квартирі без поважних причин, тому його реєстрація в цій квартирі є лише формальністю. Просили визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, однак подали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили справу розглядати у їхній відсутності, при цьому не заперечили проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Тому суд, враховуючи думку позивачів, які не заперечили проти вирішення справи за відсутності відповідача, суд розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, а згідно з ч. 3 цієї статі, особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є позивачі [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ЯЯЯ № 098601 від 20.01.2005р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8,9). У вказаній вище квартирі також зареєстрований на проживання відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою № 02-02/3736 від 29.10.2013р. (а.с.17). Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, на які покликаються позивачі у своїй заяві в обґрунтування позовних вимог, доведені долученими до позову письмовими доказами (а.с.15,16,18,36). В той же час жодних належних та допустимих доказів, які б спростували наведені позивачем у заяві обставини, відповідачем суду не подано. Відтак враховуючи вищенаведене та те, що відповідач [PERSON] відсутній у належній позивача на праві приватної власності квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад рік, суд вважає, що є всі підстави позов в частині визнання останнього таким, що втратив право користування вказаним житлом задоволити. Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації за вказаною в заяві адресою, то суд вважає, що така вимога є передчасною виходячи з наступного. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного вбачається, що з даною вимогою позивачі вправі звернутись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відтак право позивача на час розгляду справи суд вважає не порушеним. Суд також звертає увагу на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття її з реєстрації, а тому додатково зобов'язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. При цьому слід зазначити, що позивачами не визначено відповідача - відповідний державний орган, який повинен відповідати за цією позовною вимогою, як і не подано клопотання про його залучення в порядку ст. 33 ЦПК України. З наведеного суд прийшов до висновку по відмову в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: dismissed