Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачам у березні 2018 року стало відомо, що на належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], накладено арешт. Вказували, що з метою виконання боргових зобов'язань позивача [PERSON] перед відповідачем, Дарницьким районним судом м. Києва ухвалою від 21.04.2004 р. накладено арешт на частку вказаної квартири, а ухвалою від 27.04.2006 р. накладено арешт на всю квартиру. В зв'язку з тим, що боргові зобов'язання перед третьою особою погашено у повному обсязі, підстави для подальшого арешту належного позивачам нерухомого майна відпали, оскільки останній порушує їх права як власників. Позивачі в судове засідання не з'явилися, до початку розгляду справи надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, в якій просили позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення за згодою позивачів. Третя особа у судове засідання не з'явився, письмових пояснень не подав, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.04.2004 року в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов'язання було накладено арешт на частину квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] /а.с.11/. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.04.2006 року в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], ДВС Дарницького району м. Києва про визначення розміру частки в майні, що належить на праві спільної сумісної власності, виділ цієї частки в натурі та звернення на неї стягнення, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] /а.с.15/. Відомості про арешт належної позивачам квартири, на підставі вказаних ухвал суду, містяться також у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою № 116398230 від 06.03.2018 року /а.с.16-17/. 26 липня 2006 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким задоволено позов [PERSON] та відмовлено у задоволені зустрічного позову [PERSON] вказаним рішенням визнано за [PERSON] право власності на 2/5 частки квартири [ADDRESS] та паєнагромадження на квартиру, право власності на іншу частку у майні у розмірі 3/5 визнано за [PERSON], а також накладено стягнення на майно [PERSON] у визначеному судом розмірі /а.с.12-14/. Згідно письмових пояснень позивачів, [PERSON] повністю виконав свої боргові зобов'язання перед [PERSON], що також підтверджується складеними третьою особою заявою та розпискою, згідно змісту яких він підтверджує факт виконання [PERSON] боргових зобов'язань та вказує, що не має більше жодних матеріальних претензій до останнього /а.с.19,22/. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що арешт майна обмежує права позивачів, користування та розпорядження ним, суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вище наведеного та

Outcome: approved