Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивачі звернувшись до суду із даним позовом посилаються на те, що позивачу [PERSON] належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що у [ADDRESS]. Оскільки за цим господарством рахувалася земельна ділянка розміром 0,50 га, якою позивач [PERSON] користувався тривалий час, рішенням Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 30 січня 2011 року йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації на цю ділянку із землеустрою, що передається у приватну власність. Цим рішенням йому передавалося 0,08 га земельної ділянки для обслуговування будинку з господарськими будівлями і спорудами та 0,42 га - для ведення особистого селянського господарства. У той час відповідачка [PERSON], яка проживає поруч із господарством позивача [PERSON], у жовтні 2010 року самочинно на частині спірної ділянки проклала каналізаційну мережу, за що її було притягнуто до адміністративної відповідальності та зобов»язано ліквідувати прокладене. Згодом, а саме 01 липня 2011 року, рішенням Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 124-V/2011 земельну ділянку площею 0,0720 га, яка була у користуванні позивача [PERSON] вирішено розділити між ним та відповідачкою [PERSON] порівно, по 0,0360 га кожному, та надано дозвіл позивачу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказаною площею для ведення особистого селянського господарства. Не погодившись із таким рішенням сільської ради позивач [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом, в результаті чого спірне рішення сільської ради було скасовано 22 серпня 2013 року. В подальшому позивач [PERSON] подарував вказаний вище житловий будинок позивачці [PERSON], що зумовило у свою чергу перехід у власність останньої спірної земельної ділянки, яка була у користуванні [PERSON]. 04 жовтня 2013 року Великокам»янська сільська рада Коломийського району Івано-Франківської області своїм рішенням надала дозвіл позивачці [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні. У процесі виконання цього рішення сільської ради позивачка [PERSON] дізналася, що частина земельної ділянки, що є у її користуванні вже приватизована відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Великокам»янської сільської ради № 123-V/2011 від 01 липня 2011 року, яким було поділено земельну ділянку площею 0,0720 га між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] у рівних частках. Позивачі наголосили, що даний поділ земельних ділянок було здійснено двома аналогічними рішеннями сільської ради № 123-V/2011 та 124-V/2011 від 01 липня 2011 року. Тоді коли останнє рішення було скасовано у судовому порядку, то про наявність рішення № 123-V/2011, на підставі якого відповідачка [PERSON] і приватизувала спірну земельну ділянку, позивачам відомо не було, його копію не було надано і на відповідний адвокатський запит. Крім того позивачі ствердили, що рішенням сільської ради № 340-XVI/2013 від 04 жовтня 2013 року, тобто в той самий день коли надано дозвіл позивачці [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 0,0360 га, тобто частини ділянки, що перебуває у користуванні позивачки [PERSON]. 14 січня 2014 року за відповідачкою [PERSON] зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0360 га у Реєстраційній службі Коломийського міськрайонного управління юстиції. Позивачі вважають, що сільська рада безпідставно зменшила розмір земельної ділянки, яким фактично здійснював користування спочатку позивач [PERSON], а потім позивачка [PERSON], та наголошують, що відповідачка [PERSON] приватизувала спірну ділянку на підставі рішень сільської ради, які є незаконними. При цьому посилаються на норми Земельного кодексу України та рішення Конституційного Суду України по справі про скасування актів органів місцевого самоврядування. У зв'язку з вищенаведеним просять визнатинезаконними та скасувати рішення сільської ради № 123-V/2011 від 01 липня 2011 року та № 340-XVI/2013 від 04 жовтня 2013 року. Також просять зобов»язати реєстраційну службу Коломийського міськрайонного управління юстиції скасувати рішення про державну реєстрацію прав за відповідачкою [PERSON] на спірну земельну ділянку площею 0,0360 га. У процесі судового розгляду позивачі збільшивши розмір позовних вимог, просять також визнати недійсним і свідоцтво про право власності від 15 січня 2014 року на спірну земельну ділянку, що було видане [PERSON]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник, а також представники позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема представник позивачів - адвокат [PERSON] у судовому засіданні наголосила, що спірне рішення Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 123-V/2011від 01 липня 2011 року не відповідає букві закону, зокрема ст.ст. 107, 118 ЗК України. Ствердила, що ст. 107 ЗК України передбачає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Також вказала на той факт, що зміст вищезазначеного спірного рішення сільської ради не відповідає протоколу V сесії Великокам»янської сільської ради від 01 липня 2011 року. При цьому послалася на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року, де у п. 5 мотивувальної частини вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення або вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов»язані з реалізацією певних суб»єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб»єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни, чи припинення. Просила задоволити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області у судовому засіданні наголосила, що спірна земельна ділянка належала громаді села, а тому прийняттю спірного рішення від 01 липня 2011 року передував виїзд депутатів на місце розташування ділянки, де вони оглянули земельну ділянку та, повернувшись, прийняли відповідне рішення, яке вважає законним. Стверджує, що жодного вилучення ділянки позивачів не відбулося, закріплена за ними кількість 0.50 га. є у їх користуванні. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Відповідачка [PERSON] подала до суду письмове заперечення проти задоволення позову, яке підтримала у судовому засіданні разом із представником. Зазначила, що поряд з її господарством та господарством позивача [PERSON] знаходилася земельна ділянка котра перебувала у власності Великокамянської сільської ради і відносно неї у них з позивачем були спори і протиріччя, так як кожен із них користувався нею на свій розсуд і мав намір набути у власність. Добровільно врегулювати спір щодо порядку користування не вдавалося, внаслідок чого це питання потребувало вирішення на сесії сільської ради. Підтвердила, що дійсно позивач [PERSON] заявив про своє бажання набути та юридично оформити право власності на земельну ділянку, що в [ADDRESS], звернувшись з відповідною заявою до власника - Великокамянської сільської ради. Рішенням Великокамянської сільської ради № 49-111/2010 від 30 січня 2011 року вирішено надати дозвіл позивачу [PERSON] на виконання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, що передається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,08 га. та для ведення особистого селянського господарства площею 0,42 га які знаходяться за вищезазначеною адресою. Наголосила, що цим рішенням Великокам»янська сільська рада вирішила надати позивачу тільки право на складання технічної документації на земельні ділянки з зазначенням орієнтованої площі, оскільки точна площа земельної ділянки не була відома, а наявність даного рішення в жодному випадку не свідчить про факт виникнення у позивача [PERSON] ні права власності на земельні ділянки, ні права користування на них. Натомість позивач [PERSON] не реалізував своє заявлене право на набуття земельних ділянок у власність, оскільки технічна документація на земельні ділянки ним не була виготовлена, дана документація не затверджувалася, земельні ділянки у власність не передавалися і право на безкоштовну приватизацію землі [PERSON] не використалося. При цьому зазначила, що жодних перешкод йому в цьому ніхто не чинив. Також зазначила, що на даний час позивач [PERSON] не може і не має прав реалізувати свої наміри щодо набуття у власність земельних ділянок на підставі вищезазначеного рішення оскільки, дане рішення припинило свою дію з настанням факту відчуження об»єктів нерухомого майна котрі знаходилися на одній з земельних ділянок яких стосувалося дане рішення. Таким чином, на її думку, позивач [PERSON] не вправі був звертатися до суду із даним позовом, оскільки відсутній факт наявності порушення його права у частині передання їй, відповідачці [PERSON], у власність спірної ділянки, так як останній не реалізував надане йому право вказаним рішенням сільської ради, а на нереалізовані рішення органів місцевого самоврядування не поширюється правова позиція, викладена у рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року, на яку посилаються позивачі. Вказала, що приймаючи спірне рішення Великокам»янаська сільська рада №123-V/2011 від 01 липня 2011 року вирішила багаторічний земельний спір між фактичними землекористувачами. Так, тоді земельну ділянку котра перебувала у спірному спільному користуванні загальною площею 0,0720 га. було в рівних частинах розділено вздовж, між нею та позивачем [PERSON]. На підставі даного рішення вона, відповідачка [PERSON], отримала право на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі їй у власність площею 0,0360 га по [ADDRESS], а пізніше набула права власності на цю земельну ділянку. Наголосила, що дана земельна ділянка не входила в склад тієї земельної ділянки на котру надавався дозвіл на складання технічної документації [PERSON]. Крім того відповідачка [PERSON] вказала, що у позивачки [PERSON] права також жодним чином не порушені. Обґрунтувала це наступним. Після укладення договору дарування між позивачами [PERSON] та [PERSON], остання набула власність на житловий будинок, однак не набула жодного права на землі сільськогосподарського призначення, на яких він розташований, оскільки позивач [PERSON] не маючи документів ні на право власності ні на право користування землею не міг передати ці права [PERSON] при даруванні будинку, а тим більше в якихось точно визначених межах. Наголосила, що цей факт також підтверджується тим, що позивачка [PERSON] у жовтні 2013 року звернулася до Великокамянської сільської ради з заявою про надання її дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а отже - станом на 2013 рік ці землі перебували у власності територіальної громади села Велика Кам»янка з тієї причини, що [PERSON] своє право на набуття земельних ділянок у власність не реалізував. 04 жовтня 2013 року Великокамянська сільська рада надала дозвіл позивачці [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність. На момент прийняття даного рішення вона, відповідачка [PERSON], уже мала виготовлений проект землеустрою про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,036 га згідно оспорюваного рішення Великокамянської сільської ради №123-V/2011 від 01 липня 2014 року. 04 жовтня 2013 року Великокамянська сільська рада прийняла рішення про затвердження проекту землеусторою на підставі чого вона набула власності на земельну ділянку. Наголосила, що спірне рішення сільської ради на підставі якого вона виготовила проектну документацію та набула прав власності на земельну ділянку на момент його прийняття не могло порушувати права позивачки [PERSON], яка на той момент не була ні фактичним землекористувачем спірної земельної ділянки, ні юридичним, оскільки жодних прав у неї на передану їй, відповідачці [PERSON], у власність земельної ділянки не існувало, ні до 01 липня 2011 року, ні після. На це вказує також той факт, що на момент звернення [PERSON] до сільської ради із заявою про надання їй дозволу на складання проекту землеусторою вона мала право отримати у власність земельні ділянки тільки із фонду земель сільської ради про що їй було видано відповідне рішення. Виходячи з вищевикладеного, відповідачка [PERSON] та її представник просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, так як, виходячи із законодавчо визначених понять права власності та право користування земельною ділянкою і підстав їх набуття, відповідач [PERSON] не був юридично закріпленим ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки, оскільки жодного правовстановлюючого документу ні про право власності, ні про право користування у нього немає і не було. Виходячи з цього жодних прав на земельну ділянку він не вправі був передати і позивачці [PERSON], що свідчить про відсутність підстав для порушення і її права у частині заявлених позовних вимог. Представники третіх осіб - Реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції та Управління держземагенств, при вирішенні даного спору поклалися на розсуд суду. Вислухавши пояснення та доводи сторін, показання свідків, дослідивши та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали у господарствах, які знаходилися по сусідству, а саме у [ADDRESS]. Згідно з даними погосподарської книги № 7 за господарством позивача [PERSON] протягом 1986-1989 років рахувалося 0,50 га земельної ділянки, у 1990 році - 0,51 га. Відповідно до аналогічного документа за господарством відповідачки [PERSON] рахувалося 0,25 га землі (а.с.44,45). З матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] 29 червня 2011 року звернулася до Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області із заявами про виділення їм у користування земельної ділянки у розмірі 0,07 га з метою подальшого узаконення цього права (а.с. 37,38). Позивач ствердив, що цьому зверненню передувало прийняття Великокам»янською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області рішення №49-111/2010 від 30 січня 2011 року, яким йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка передається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,08 га. та для ведення особистого селянського господарства площею 0,42 га., які знаходяться в [ADDRESS]. Рішеннями Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 123-V/2011 та 124-V/2011 від 01 липня 2011 року було розділено спірну земельну ділянку, площею 0,0720 га, що у [ADDRESS], між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON], вздовж, пополовині - по 0,0360 га кожному (а.с.9, 10). З протоколу V сесії Великокам»янської сільської ради від 01 липня 2011 року видно, що з метою прийняття вказаних рішень сільський голова [PERSON] запропонував виїхати депутатам на місце (а.с. 48). Цими ж рішеннями сільської ради, зокрема : № 123-V/2011 надано дозвіл відповідачці [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказаною площею для ведення особистого селянського господарства, а рішенням 124-V/2011 надано аналогічний дозвіл позивачу [PERSON]. Відповідачка [PERSON] вищезазначений проект землеустрою виготовила, що підтверджується копіями даного документа, які містяться при матеріалах справи. Не погодившись з таким рішенням сільської ради, зокрема рішенням 124-V/2011 від 01 липня 2011 року, позивач [PERSON] оскаржив його у судовому порядку. Так, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 серпня 2013 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] та вирішено визнати незаконним та скасувати рішення Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області 124-V/2011 від 01 липня 2011 року (а.с. 11,12). Позивач [PERSON] ствердив, що подарував позивачці [PERSON] належний йому на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що у [ADDRESS]. Наголосив, що після вчинення цього правочину до позивачки [PERSON] перейшла у користування земельна ділянка, що була у його користуванні, на підставі ст. 120 ЗК України. Після цього позивачка [PERSON] звернулася до Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області із заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки, що перебуває у її користуванні. Рішенням Великокам»янської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 333-XУI/2013 від 04 жовтня 2013 року задоволено вказану заяву позивачки [PERSON] та вирішено надати їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що у [ADDRESS] : орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також орієнтовною площею 0,2500 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.8). Того ж дня, 04 жовтня 2013 року, Великокам»янська сільська рада Коломийського району Івано-Франківської області прийняла рішення за № 340-XVI/2013, яким затвердила проект землеустрою, щодо відведення із земель комунальної власності, земельної ділянки площею 0,0360 га. та надання її у власність відповідачці [PERSON] для ведення особистого селянського господарства (а.с.7). На даний час відповідачка [PERSON] зареєструвала право власності на вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується даними свідоцтва про право власності від 15 січня 2014 року, індексний номер 16189791, даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16190022 від 15 січня 2014 року, даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2600529042013 від 31 грудня 2013 року (а.с. 110-112). В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Рішенні Європейського Суду з прав людини від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Змістом рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року передбачено, що майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Принцип непорушності права приватної власності закріплений ч. 4 ст. 41 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності. П. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад вирішення питань регулювання земельних відносин. Згідно з ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з ст. 107 Земельного кодексу України у відповідності до якої у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У відповідності до Узагальнення судової практики Верховного Суду України «Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» від 01 липня 2014 р. встановлено, що чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Статтями 92 і 93 ЗК України передбачено, що право користування земельною ділянкою визначається як строкове та постійне. З матеріалів справи видно, що позивачі не належать до суб»єктів постійного землекористування земельною ділянкою, а строкове землекористування передбачене статтею 93 Земельного кодексу України і згідно вимог даної норми воно може виникати виключно на підставі договору оренди. Отже, при переході права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами від позивача [PERSON] до позивачки [PERSON], не відбулося переходу до останньої права користування спірною земельною ділянкою, оскільки позивач [PERSON] таким правом не володів. Крім того, посилання позивачів на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року щодо неможливості органів місцевого самоврядування скасовувати свої попередні рішення або вносити до них зміни суд взяти до уваги не може, оскільки у п. 5 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отже, ключовим моментом в даному випадку є виконання рішення органу місцевого самоврядування. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] рішення № 49-111/2010 від 30 січня 2011 року про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації не реалізував, адже він навіть не замовив технічної документації не говорячи про її затвердження, а тому на нереалізовані рішення не поширюється норми чинного законодавства викладені в рішенні Конституційного Суду України на котрі посилаються позивачі. Тому Великокам»янська сільська рада Коломийського району Івано-Франківської області мала право в порядку вирішення земельних спорів приймати спірне рішення від 01 липня 2011 року № 123-V/2011. Свідки [PERSON] та [PERSON], спеціалісти землевпорядних організацій зазначили, що по просьбі сторін виходили на місце розміщення їх земельних жілянок і в присутності землевпорядника Великокам»янської сільської ради здійснювали відповідні заміри і можуть підтвердити, що всі межі ділянок відповідають карті, що є у сільській раді. [PERSON] вказав, що йому невідомо кому і яка земельна ділянка належить, оскільки його завданням було визначення її розміру. [PERSON] пояснила, що готувала документи по проекту відведення земельної ділянки [PERSON]. Виходячи з вищенаведеного та беручи до уваги принцип непорушності права приватної власності, що закріплений як на міжнародному, так і на державному рівні, враховуючи при цьому практику Європейського суду з прав людини, суд вважає що поззовні вимоги підтвердження не знайшли і у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 3, 9, 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 81, 92-93, 107, 116, 120, 142 Земельного Кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: dismissed