Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивачі просять постановити рішення, яким визнати за ними право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за [ADDRESS] Болградського району Одеської області, посилаючись на те, що станом на 14 квітня 1991 року це домоволодіння відносилось до колгоспного двору та до його складу входили: [PERSON], який помер [INFO] року, його дружина [PERSON], [INFO] та їх син [PERSON], [INFO]. Кожний з них набув право власності на 1/3 частку цього будинку, але не отримав правовстановлюючих документів. Позивачі у встановленому законом порядку прийняли частку будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому у спадщину після смерті свого чоловіка (батька) відповідно, тобто [PERSON], померлого [INFO] року, але оформити і одержати свідоцтво про право на спадщину за законом вони не можуть у зв`язку з тим, що померлий своєчасно не оформив правовстановлюючого документу на вказану частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому. Вказану спадщину позивачі фактично прийняли, шляхом подачі заяви у встановлений законом строк до приватного нотаріуса [PERSON] Болградського районного нотаріального округу Головного управління юстиції в Одеській області, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом приватний нотаріус відмовив, в зв'язку з відсутністю на спадкове майно правовстановлюючого документу. Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися згідно вимог чинного законодавства (а.с.18). В позовній заяві зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.3). Відповідач в судове засідання не прибув, сповіщений належним чином (а.с.18). Позов визнав, про що подав заяву та просив справу розглянути у відсутність його представника (а.с.20). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] Болградський район, Одеська область на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: [PERSON], померлий [INFO] року, його дружина [PERSON] та їх син [PERSON], [INFO]. Кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частці вищеназваного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому. Наведене підтверджується довідкою Виноградівської сільської ради про склад і тип двору за № 638/02-19 від 15.12.2014 року (а.с.9, 21), технічним паспортом на зазначене домоволодіння (а.с.10-11). Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Згідно пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. За таких обставин позивачам та померлому [PERSON] з 15.01.1991 року належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] Одеська область як членам колишнього колгоспного двору у рівних частках, кожному по 1/3 частці. В судовому засіданні встановлено, що позивачі мали намір зареєструвати право власності на зазначене домоволодіння, однак Реєстраційна служба Болградського районного управління юстиції Одеської області рішенням від 06.01.2015 року за № 042-06/6, 042-06/7 відмовила позивачам у реєстрації права власності в зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на житловий будинок за названою адресою (а.с.14-15). Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.10 Порядку заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. У відповідності з п.26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: вул. Мічуріна, № 16, с. Криничне, Болградський район Одеська область, не можуть зареєструвати право власності в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 11.06.2014 року (а.с.8). Спадкоємцями за законом першої черги є: · дружина [PERSON] відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 03.11.1974 року (а.с.5); · син [PERSON] згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.05.2014 року (а.с.7). На день смерті спадкодавця, позивачі, які є спадкоємцями були зареєстровані, а також фактично проживали в вищеназваному житловому будинку, що підтверджується довідкою № 530 від 07.10.2014 року, виданою Виноградівською сільською радою, а також відмітками в паспортах кожного позивача (а.с.30). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі положень названих норм ЦПК, позивачі вважаються такими, що фактично прийняли спадщину, яка відкрилася після смерті чоловіка (батька) [PERSON] З копії спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом [PERSON] № 153/2014 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 23.12.2014 року звернулись із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], померлого [INFO] року (а.с.26-43). Однак, постановами нотаріуса від 23.12.2014 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.12-13). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов'язання встановлено законодавством у зв'язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі, тобто за наявністю усіх підстав та досліджених судом доказів слід визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому, розташованого за вищеназваною адресою: [ADDRESS] · за [PERSON] на ? частку названого будинку, з яких на 1/3 частку як за членом колгоспного двору та на 1/6 частку як за спадкоємицею за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року; · за [PERSON] на ? частку цього є будинку, з яких на 1/3 частку як за членом колгоспного двору та на 1/6 частку як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року. ·

Outcome: approved