Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2019 належить 10/100 часток домоволодіння [ADDRESS] ; договір був укладений між учасниками справи. Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, відповідач є колишнім власником цього майна та мала знятися з реєстрації місця проживання одразу після продажу, втім, цього не зробила, з нею відсутній зв`язок, у вказаному домоволодіння відповідач не проживає, її місце проживання на теперішній час невідоме, а тому позивач не має змоги в іншому, окрім судового, порядку вирішити питання про зняття відповідача з реєстрації. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] . Позивач в окремо наданій суду заяві просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення - 10/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2019 р., посвідченого 05.04.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу двірник І.В. за реєстровим №1304, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.07.2019, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 23.09.1977, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду, тобто з часу попереднього власника. Відповідач не є членом сім`ї позивача. За зазначеною адресою відповідач не мешкає. Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає в домоволодінні, яке належить позивачу на праві приватної власності та відповідач набула права користування вказаним домоволодінням за часів перебування вказаного нерухомого майна у її власності), тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст. 383, 391 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved