Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON], засобу масової інформації Інтернет ресурсу «Голос» про захист особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, який згодом уточнили (а.с. 22-23). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначають, що 08 вересня 2016 року в засобі масової інформації Інтернет ресурсі «Голос» опубліковано статтю під заголовком «Жительница Вольнянського района пострадала от вооруженного нападения». Вказана стаття надрукована із письмової заяви [PERSON], яка адресована голові Запорізької обласної державної адміністрації [PERSON] В даній статті, яка цитує заяву, зазначено: «Окрім того, мій колишній чоловік звернувся до аферистів [PERSON] та [PERSON], які хочуть позбавити мене права власності». Інформація, розповсюджена відповідачами, є повністю недостовірною, носить негативний характер та порушує їх особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та ділової репутації. У розповсюдженій інформації відповідачі намагаються переконати значну кількість громадян в корисливих, меркантильних мотивах позивачів, зокрема, в тому, що позивачі, начебто, намагаються привласнити те, що, начебто, належить [PERSON] Зі змісту статті вбачається образлива фраза - «аферисти», направлена на адресу позивачів. В свою чергу, позивач [PERSON] взагалі не знайомий з відповідачем [PERSON] та з її колишнім чоловіком, а [PERSON] лише була представником чоловіка відповідача [PERSON] [PERSON] у суді при розгляді справи про розлучення. Ніякого відношення до сімейних спорів чи позбавлення власності відповідача [PERSON] позивачі не мають. У звязку з чим позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, у якому просять визнати недостовірною (наклепом), такою, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивачів, інформацію, виготовлену та поширену через засіб масової інформації Інтернет ресурс «Голос» за заявою [PERSON] у статті під назвою «Жительница Вольнянського района пострадала от вооруженного нападения» в частині тексту: «Окрім того, мій колишній чоловік звернувся до аферистів [PERSON] та [PERSON], які хочуть позбавити мене права власності»; зобовязати відповідачів за власний рахунок спростувати зазначені відомості, поширені у статті під назвою «Жительница Вольнянського района пострадала от вооруженного нападения», у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачами керівника засобу масової інформації Інтернет ресурсу «Голос» та автора заяви [PERSON], зазначивши, що поширена ними інформація недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію позивачів, не пізніше пятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду 30000,00 грн. на користь кожного з позивачів. У судове засідання позивачі не зявились, надавши заяву та письмові пояснення, у яких зазначили, що позов підтримують у повному обсязі та просять розглянути його за їх відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с. 41, 43-44). Відповідач [PERSON] та представник відповідача засобу масової інформації Інтернет ресурсу «Голос» у судове засідання не зявились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 27, 30, 39, 40), про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких заперечень проти позову чи клопотань на адресу суду не надали. У звязку із чим, причина неявки відповідачів визнана судом неповажною. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 08 вересня 2016 року у мережі Інтернет на сайті засобу масової інформації Інтернет ресурсу «Голос» http://golos.zp.ua/obshhestvo/26911/v-zaporozhskoj-oblasti-ne-prekrashhajut-rejderskie-zahvaty-agrobiznesa було опубліковано статтю під заголовком «Жительница Вольнянського района пострадала от вооруженного нападения», до якої опублікована письмова заява [PERSON], яка адресована голові Запорізької обласної державної адміністрації [PERSON] (а.с. 8-13). Вказана стаття містить висловлювання (мовою оригіналу російською): «Также он имел неосторожность связаться с [PERSON] и [PERSON], которые втянули его в цепочку противоправных действий». Крім того, в опублікованій до статті заяві [PERSON] зазначено: «Окрім того, мій колишній чоловік звернувся до аферистів [PERSON] та [PERSON], які хочуть позбавити мене права власності». Згідно з відомостями сайту http://golos.zp.ua/obshhestvo/26911/v-zaporozhskoj-oblasti-ne-prekrashhajut-rejderskie-zahvaty-agrobiznesa статтю під заголовком «Жительница Вольнянського района пострадала от вооруженного нападения» переглянуто 353 рази. Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом вказаної норми закону особа має право на захист свого (особистого, власного) права, це є основним правом диспозитивності в процесуальному законодавстві, одним із аспектів якого є положення про те, що кожна особа повинна дбати про своє право, і не зобовязана дбати про права інших, якщо останнє не є її обовязком в силу закону чи договору. При таких обставинах предметом захисту може бути тільки цивільне субєктивне право, яке зазнало посягань. Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. А за ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з розясненнями, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» детально розяснений порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Тобто відсутність хоча б однієї з вищевказаних ознак виключає склад правопорушення. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пункт 18 цієї постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. А за п. 19 цієї постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 34 Конституції України кожному гарантовано право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Право на свободу вираження поглядів закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, які, відповідно до ст. 9 Конституції України, є складовою частиною національного законодавства. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоровя або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Суди при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, [PERSON] і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають обєктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986 року, Series A no. 103, n. 42). Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обовязків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11). Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Поширені про позивачів відомості викладені у стверджувальній формі, мають образливий характер, проте не підтверджуються жодними доказами. Суд погоджується з тим, що розповсюдження такої недостовірної інформації порушує особисті немайнові права позивачів [PERSON] та [PERSON], принижує їх гідність, честь та ділову репутацію, а тому така інформація підлягає спростуванню. В свою чергу, відповідачі не надали доказів достовірності інформації, яка є предметом судового розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», журналіст та/або засіб масової інформації звільняється від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку. Разом з тим, засіб масової інформації Інтернет ресурс «Голос» не надав доказів проведення перевірки достовірності інформації, яка є предметом судового розгляду. Судом встановлено, що відповідач засіб масової інформації Інтернет ресурс «Голос», поширюючи інформацію у статті під заголовком «Жительница Вольнянського района пострадала от вооруженного нападения»відносно позивачів [PERSON] та [PERSON], не переконався у достовірності такої інформації. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про обґрунтованість заявленого [PERSON] та [PERSON] позову відносно вимог до відповідачів щодо визнання вищезазначеної інформації недостовірною та зобовязання відповідачів спростувати недостовірну інформацію. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в тій частині, що суми моральної шкоди повинні бути справедливими, а також вимог ст. 1167 ЦК України. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:… у душевних стражданнях, які особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Враховуючи те, що відносно позивачів була поширена інформація, яка принижує їх ділову репутацію, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, таким чином заявлену суму грошового стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. на користь кожного з позивачівсуд вважає завищеною, і вважає необхідним знизити її до 1000,00 грн. на користь кожного з позивачів. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial