Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, вул. Леніна, буд. 26, та зняти її з реєстрації за даною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що на підставі договору дарування ВВЕ № 112847 від 05.06.2004 року вони є власниками вищезазначеного будинку. Відповідач по справі [PERSON] у вказаному приміщенні не проживає з 09 червня 2010 року, жодних обовязкових платежів на утримання будинку не сплачує, відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, тому, позивачі просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти останню з реєстрації. В судове засідання позивачі не зявилися, надавши суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, оскільки позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивачів суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Згідно положень ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить будинок №26 по вул. Леніна в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується договором дарування від 05.06.2004 року (а.с.8) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9). Позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO], що підтверджується відповідними відмітками в паспорті (а.с.5зв., 10зв.) та довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради (а.с.11). Відповідач [PERSON] зареєстрована за даною адресою з 28.10.2005 року, що підтверджується довідкою від 04.09.2015 року адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області (а.с.27). З акту від 20.08.2015 року суд вбачає, що відповідач [PERSON] з 09 червня 2010 року по даний час фактично не проживає за адресою місця реєстрації (а.с.7). Даний факт також підтверджується довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради від 26 серпня 2015 року (а.с.11). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла (жилого будинку, квартири), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач є сестрою [PERSON], не проживає в спірному житловому приміщенні з 09 червня 2010 року, тобто більше пяти років, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, що свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Тому позов в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації\~місця\~проживання\~особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial