Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулася в суд з позовом, в якому просить визнати за нею, як за спадкоємцем першої черги за законом право власності на 1/2 житлового будинку [ADDRESS] . Позов обгрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме:1/2 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . За життя [PERSON] на випадок своєї смерті вчинила розпорядження, яким усе належне їй майно заповіла своєму синові [PERSON] , який спадкове майно прийняв у встановленому законом порядку, але оформити належним чином не встиг, оскільки [INFO] помер. Позивачка, [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом на майно померлої [PERSON] маючи намір належним чином оформити свої спадкові права звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй постановою нотаріуса було відмовлено, оскільки спадкоємець за заповітом [PERSON] не оформив належним чином свої спадкові права. Дана позовна заява надійшла до суду 25.04.2019 року, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, цього ж дня її було передано для розгляду судді Хмель Р.В.. 10.05.2019 року ухвалою відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено на 18.06.2019 року підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.07.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.08.2019 року. В подальшому судове засідання було відкладено на 20.08.2019 року. Позивачка, [PERSON] , до початку розгляду справи по суті, надала суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Війтівський сільський голова, [PERSON] , як представник відповідача, також до початку розгляду справи по суті, надала через канцелярію суду письмову заяву, про розгляд справи без її участі. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [INFO] , у віці 76 років, померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.07.2019 року, виданим виконавчим комітетом Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області. Після її смерті відкрилася спадщина на належне її майно, а саме: Ѕ частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , право власності на яке підтверджено наявним в матеріалах справи свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Війтівської сільської ради 29.05.2008 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19002934 від 29.05.2008 року та технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складеним 28.05.2008 року. За життя померла [PERSON] вчинила заповіт, яким все своє майно заповіла сину - [PERSON] , [INFO] , який як вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №27742592 від 09.08.2011 року спадщину прийняв у встановлений законом строк, однак оформити належним чином не встиг, так як [INFO] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.09.2013 року. З наявних в матеріалах справи заяв про відмову від спадщини вбачається, що спадкоємці першої черги на майно померлого [PERSON] , а саме його дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] від спадщини, що належала померлій [PERSON] та яку за життя належним чином не встиг оформити її [PERSON] відмовилися. Відповідно до довідки № 240 від 08.04.2019 року, виданої виконавчим комітетом Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області у померлої [PERSON] спадкоємцем, який до дня її смерті проживав та був прописаний з нею в одному житловому будинку був її чоловік [PERSON] , який [INFO] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.11.2018 року. Згідно вищезгаданої довідки єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] є її дочка [PERSON] , [INFO], родинний зв`язок яких підтверджено наявним у матеріалах справи свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.08.1952 року та свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 11.09.1974 року, згідно якого позивачка змінила своє прізвище. Відповідно до ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-XII, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. На підставі п. 4.15 вищезгаданого порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч.3 ст.46 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-XII, неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Згідно копії рішення суду Бершадського районного суду Вінницької області від 15.07.2013 року позивачка [PERSON] частину спадкового майна, яке належало [PERSON] прийняла у встановленому законом строк, належно оформивши свої спадкові права та маючи на меті отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на інше майно померлої, звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою. Проте постановою нотаріуса від 09.04.2019 року №135/02-31/02-14 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину, оскільки [PERSON] , який є спадкоємцем по заповіту на майно померлої [PERSON] спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, так як [INFO] помер. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Дослідивши матеріали справи судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки спадкоємці першої черги за законом померлого [PERSON] від спадщини, яка належала [PERSON] та яку він за життя не встиг оформити відмовилися у встановленому законом порядку, що підтверджено наявними у матеріалах справи заявами про відмову від прийняття спадщини та приймаючи до уваги, що отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно [PERSON] в нотаріальному порядку позивачка [PERSON] позбавлена можливості, іншим (крім судового) шляхом захистити її права неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в зв`язку з чим задовольняє позов. Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем не пред`являлись. На підставі ст.ст. 392, 1216, 1217, 1223, 1258, 1261-1265, ЦК України,

Outcome: approved