Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивачі звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності власності на квартиру № 58, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, смт. Смоліне, вул. Казакова, буд. № 3. Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовують тим, що 16 січня 1999 року між ними та [PERSON] було укладено Договір міни, за яким позивачі набули, належну відповідачу, у власність квартиру № 58, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, смт. Смоліне, вул. Казакова, буд. № 3, а відповідач набув у власність належну їм, позивачм, квартиру [ADDRESS]. Договір міни від 16 січня 1999 року був укладений та посвідчений в Кіровоградському відділенні Універсальної товарної біржі «ІНКОПМАРК-КОНКТРАКТ», реєстраційний № 19 та зареєстрований в Смолінській дільниці Кіровоградського обласного об»єднаного бюро технічної інвентаризації 18 січня 1999 року за №\~376/1. Позивачі вказують, що у зв»язку із тим, що у них виникла необхідність в оформленні субсидії щодо сплати комунальних послуг, продажу зазначеної вище квартири, однак вони не можуть реалізувати право розпорядження вказаною квартирою, з тих підстав, що їм відмовляють у нотаріальному посвідченні Договору міни, так як договір за яким вони набули право власності на відповідну квартиру не був нотаріально посвідчений, що свідчить про його недійсність. З наведених вище підстав позивачі змушені звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. В судове засідання позивачі та їхні представники не з»явилися, через канцелярію суду було подано заяву в якій вони зазначають, що позовні вимоги підтримують, просять розгляд справи проводити у їхню відсутність та не заперечують проти заочного розгляду справи. Повідомлений належним чином відповідач [PERSON] (у відповідності до ст.ст. 74 76 ЦПК України), не повідомив про причини своєї неявки, належне повідомлення осіб, які беруть участь у справі є обовязковим (ст. 158 ЦПК України), у разі неповідомлення суду про причини неявки у судове засідання вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин (ч. 2 ст. 77 ЦПК України), участь у справі є процесуальним правом таких осіб (ст. 27 ЦПК України), а згідно за ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та доведення суду переконливості своїх доводів (повідомлення про судове засідання є елементом змагальності та обовязком суду), тому, на думку суду, неявка відповідача в судове засідання та неповідомлення ним про причини своєї неявки свідчить проте, що відповідач розпорядився своїми процесуальними правами шляхом не брати участь у судовому засіданні та не користуватися наданими йому процесуальними правами ( передбаченими ст.ст. 11, 27, 31, 60, 128, 131, 158, 168 ЦПК України). Разом із тим, засобами поштового зв»язку відповідачем до суду було подану заяву в якій вона вказує, що визнає позов в повному обсязі, не заперечує щодо визнання права власності за позивачами на спірну квартиру, оскільки 16 січня 1999 року між ними був укладений Договір міни на підставі якого було здійснено обмін квартирами, які належали, як позивачам, так і їй, відповідачу та вони набули на них право власності (а.с. 68). Згідно статті 224 ЦПК України суд, зі згоди позивачів та їхніх представників, проводить\~\~ заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 16 січня 1999 року між брокером брокерської контори ТОВ «Агенство нерухомості ІНКОПМАРК» [PERSON], що діє за згодою та за дорученням від [PERSON] та [PERSON], що діє від свого імені та як законний представник від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON]»ї Олександрівни, [INFO], на підставі постанови Ради опіки та піклування Смолінської селищної ради народних депутатів Маловисківського району Кіровоградської області від 15 січня 1999 року, що мешкають в [ADDRESS] та брокером брокерської контори ТОВ «Рекламне агенство ІНКОПМАРК» [PERSON], що діє за згодою та дорученням від [PERSON], що мешкає в [ADDRESS], імененовані як «Сторони» було укладено Договір обміну, який зареєстровано на УТБ «ІНКОПМАРК-КОНТРАКТ», реєстраційний № 19 та зареєстрований у Смолінській дільниці Кіровоградського обласного об»єднаного бюро технічної інвентаризації 18 січня 1999 року за №\~376/1. Згідно умов Договору міни від 16 січня 1999 року, позивачі набули, належну відповідачу, у власність квартиру № 58, загальною площею 64,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, смт. Смоліне, вул. Казакова, буд. № 3, а відповідач набув у власність належну позивачам квартиру [ADDRESS] (пункт 5). З пункту 4 Договору міни від 16 січня 1999 року вбачається, що обмін здійснюється з доплатою в сумі 540 (п»ятсот сорок) гривень, які [PERSON] отримала від [PERSON] та [PERSON] повністю до підписання Договору. У пункті 7, 15 Договору міни від 16 січня 1999 року зазначається, що сторони набувають права власності на квартиру з моменту укладання цього договору і реєстрації його на біржі. На виконання частини 2 статті 227 ЦК України Договір підлягає реєстрації в Кіровоградському обласному об»єднаному бюро технічної інвентаризації. У зв»язку з укладанням шлюбу дівоче прізвище позивача [PERSON]»ї Олександрівни, [INFO], було змінено на прізвище «Самойленко», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с. 18). З копії паспорту позивачів [PERSON], [PERSON] вбачається, що вони з 18 січня 1999 року, а позивач [PERSON] з 28 травня 2003 року зареєстровані за адресою місця проживання: [INFO] (а.с. 7, 9, 10, 12, 13). В статті 15 закону України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 16 січня 1999 року) серед іншого зазначається, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Частина 2 статті 12 Закону України «Про власність» встановлює, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Стаття 49 Закону України «Про власність» передбачає, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно вимог статті 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За правилами частини 1 статті 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Приписами статті 241 ЦК УРСР передбачено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 242 ЦК УРСР передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. У відповідності до статті 224 ЦК УК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Частини 2, 3 статті 215 ЦК України встановлють, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умовою для переходу права власності на обєкти нерухомості, є набуття власником зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У відповідності до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 2 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 статті 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статтей 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~\~\~ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків\~\~цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В пункті 1 частини 2 статті 16 ЦК україни зазначається, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять придбання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON]»єю Олександрівною та набуття у власність квартири № 58, в будинку № 3, що знаходиться за адресою: вул. Казакова в смт. Смоліне, Маловисківського району Кіровоградської області, та виконання сторонами, як позивачами, так і відповідачем, умов Договору міни від 16 січня 1999 року, тобто відбулося виконання умов Договору та реєстрації даного Договору у Смолінській дільниці Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне обєднане Бюро технічної інвентаризації 18 січня 1999 року, реєстровий № 376/1, як того вимагало на той час діюче законодавство. Крім того положення Закону України «Про товарну біржу» не вимагали нотаріально посвідчення Договору, який був укладений на товарній біржі. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що позивачі у визначеному законом порядку придбали у власність квартиру, виконала всі умови Договору міни від 16 січня 1999 року, неможливість нотаріального оформлення договору порушує їхнє право розпоряджатися належним їй майном, зміст правовідносин, які виникли між позивачами та відповідачем на підставі договору не суперечить актам цивільного законодавства, договір укладений у встановленій законом формі, спрямований на реальне настання правових наслідків, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, оскільки у інший спосіб захисти його права не можливо, суд вважає можливим визнати за позивачами право власності на квартиру придбану ними на підставі Договору міни від 16 січня 1999 року. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В частині 1 статті 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, з урахуванням конкретних обставин справи, думки позивачів, враховуючи те, що спірні правовідносини виникли не внаслідок того, що відповідач не визнає за позивачами право власності та порушила їхні права, а навпаки у своїй заяві до суду зазначає, що позов визнає, тому суд приходить до висновку, що судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved