Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. Вимоги мотивовані тим, що позивачі у рівних долях є співвласниками вказаної квартири. 17 липня 2010 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. У зв'язку із цим у 2011 року у квартирі [ADDRESS] було зареєстровано відповідача та його матір [PERSON], проте вони жодного дня у квартирі не проживали. 13 грудня 2013 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Малолітній відповідач [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON], зв'язок з ними не підтримується та їх місце знаходження не відоме. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування квартирою. Будь-яких домовленостей з приводу збереження за [PERSON] права користування квартирою не існує. Позивачі вказують, що знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою квартири відповідач самостійно не бажає та на зв'язок не виходить, чим створюються перешкоди у користуванні власністю та спричиняються додаткові витрати в утриманні квартири, фактичне місце проживання відповідача не відоме. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснив, що питання щодо зняття з реєстрації дитини виникло у позивачів у зв'язку з тим, що вони мають намір відчужити належну їм квартиру. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, суду надала заяву з проханням розглянути справу без її участі. Законний представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, у зв'язку з чим суд з урахуванням думки представника позивачів вважає за можливе розглянути справу у відсутності законного представника відповідача та відповідно до ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Треті особи Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, суду подали заяви з проханням розглянути справу без участі їхніх представників. Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у заяві також зазначив про те, що проти задоволення позову орган опіки та піклування заперечує, оскільки це може призвести до порушення прав малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 51). Суд, вислухавши пояснення представника позивачів [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1995 року, виданого Дніпровською районною радою народних депутатів, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності у рівних долях [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є позивачами у справі (а.с. 6). Позивач [PERSON] є батьком малолітнього відповідача [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження - а.с. 7). Шлюб між [PERSON] та матір'ю відповідача [PERSON] було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 року (а.с. 8). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2015 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 14, 15). Згідно довідки ЖРЕО № 408 від 08.07.2015 р. № 5773, у спірній квартирі зареєстровані сторони по справі (а.с. 16). Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За заявленими вимогами позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] з посиланням на ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актами від 15.01.2014 р., від 01.11.2014 р., від 07.02.2015 року та від 10.07.2015 року, засвідченими начальником ЖРЕО № 408, у яких зазначено про те, що [PERSON] не мешкав у вказаній квартирі жодного дня, його речі там відсутні (а.с. 10-13). Враховуючи наведені приписи ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, саме підстави щодо поважності причин не проживання для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, підлягають доказуванню позивачем та дослідженню судом. У зв'язку з цим вищезазначені надані позивачами докази про не проживання малолітнього відповідача [PERSON] у спірній квартирі суд до уваги прийняти не може, виходячи з наступного. Згідно положень частини першої та третьої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як задекларовано у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Судом не встановлено обставин щодо визначення місця проживання дитини [PERSON], хлопчик, враховуючи його вік, мешкає з батьками та не може надавати суду пояснення і висловлювати свою думку з приводу обирання місця проживання, доказів щодо забезпечення дитини іншим придатним для проживання житлом позивачі суду не надали, тому суд вважає, що малолітній відповідач не проживає у спірній квартирі з поважних причин, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та позивачами обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, як співвласників квартири, з посиланням на ч. 2 ст. 405 ЦПК України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed