Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 139 будинком №34-А по вулиці Миколаївській в місті Миколаєві, оскільки відповідач більше року не проживає в квартирі, не сплачує за комунальні послуги, що порушує їхні права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Від позивача надійшло клопотання слухати справу за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про місце, дату та час слухання справи, був повідомлений належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючи факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 139 від 28.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1060. Відповідно до витягу Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна ? частка квартири вищевказаної квартири належить [PERSON], друга ? частка вищевказаної квартири належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрованого за № 1060 від 28.12.2016 р. Як вбачається з свідоцтва про шлюб виданого Центральним районним у місті [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 398 від 08 липня 2017 року позивачка змінила прізвище з «Дацької» на «Конденко». Як вбачається із відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 28.12.2017 року, відповідач зареєстрований у вказаній квартирі. Відповідно до Акта про не проживання, складеного головою правління ОСББ «Миколаївський Південь» [PERSON] та сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджується що відповідач [PERSON] не проживає вищезазначеній квартирі з 2016 року. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. Приймаючи до уваги, що відповідач не є членом сімї позивачів та відсутній без поважних причин понад один рік, що підтверджується актом про не проживання, поясненнями позивачів наданими у позовній заяві, позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640.00 гривен. На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved