Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивачі, [PERSON] , [PERSON] , звернулись до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять суд виділити в натурі [PERSON] , [PERSON] для сумісного володіння та користування 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 78,34 кв.м., житловою площею 42,08 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 78,34 кв.м., житловою площею 42,08 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що відповідно до заповіту від 26.03.2008 року серії ВКІ №670021, складеного та посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д., [PERSON] , що зареєстрований та мешкаючий за адресою: [ADDRESS] , на випадок своєї смерті заповів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожній, все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого не складалось, і взагалі все те, що на його день смерті буде належати йому по закону та на що він законом матиме право. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2009 року серії ВМІ №066618, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-2847, спадкоємцем 1/3 частки зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є його донька: [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.05.2009 року серії ВМС №980262, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б.. зареєстрованого в реєстрі за №1-1797 спадкоємцем 1/3 частки зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є його донька [PERSON] , Також свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.05.2009 року зареєстроване в реєстрі за №1-1794 на 1/3 частку зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є його донька [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкове майно на яке в зазначеній частці видані свідоцтва, складається в цілому з житлового будинку під [ADDRESS] та складається з одного житлового глиняного будинку, зазначеного на плані «А», загальною площею 78,34 кв.м. в тому числі житловою площею 42,08 кв.м. та 1-3 огорожі, І-басейну, розташованих на земельній ділянці земель Біляївської міської ради Одеської області, розміром 0,15 гектарів. Зазначений житловий будинок належав померлому на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області від 26.05.1978 року за реєстровим №1148, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» м. Біляївка 31.03.2009 року, реєстраційний номер 26901045 номер запису 166 в книзі 2-319. Будинок є спільною частковою власністю позивачів з відповідачкою. Позивачі бажають разом виділити в натурі та користуватися 2/3 частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, так як їм належить на праві власності по 1/3 частині домоволодіння кожній. Позивачі та відповідач не можуть дійти згоди, щодо визначення частки кожного з них, а також щодо виділення майна в натурі, а тому виникла необхідність у виділенні в натурі позивачам 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, у зв`язку з чим позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Позивачі в судове засідання не з`явились, надавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в якій зазначили, що підтримують висновки будівельно-технічної експертизи, та просять задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позов визнає частково, а саме з урахування будівельно-технічної експертизи, у задоволенні стягнення судових витрат просила відмовити, у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до заповіту від 26.03.2008 року серії ВКІ №670021, складеного та посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д., [PERSON] , що зареєстрований та мешкаючий за адресою: [ADDRESS] , на випадок своєї смерті заповів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожній, все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого не складалось, і взагалі все те, що на його день смерті буде належати йому по закону та на що він законом матиме право. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2009 року серії ВМІ №066618, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-2847, спадкоємцем 1/3 частки зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є його донька: [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.05.2009 року серії ВМС №980262, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б.. зареєстрованого в реєстрі за №1-1797 спадкоємцем 1/3 частки зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є його донька [PERSON] . Також свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.05.2009 року зареєстроване в реєстрі за №1-1794 на 1/3 частку зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є його донька [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкове майно на яке в зазначеній частці видані свідоцтва, складається в цілому з житлового будинку під [ADDRESS] та складається з одного житлового глиняного будинку, зазначеного на плані «А», загальною площею 78,34 кв.м. в тому числі житловою площею 42,08 кв.м. та 1-3 огорожі, І-басейну, розташованих на земельній ділянці земель Біляївської міської ради Одеської області, розміром 0,15 гектарів. Зазначений житловий будинок належав померлому на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області від 26.05.1978 року за реєстровим №1148, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» м. Біляївка 31.03.2009 року, реєстраційний номер 26901045 номер запису 166 в книзі 2-319. Відповідно до висновку експерта №027/2021 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи по цивільній справі №496/5305/20 (провадження №2/496/601/21) від 12.07.2021 року встановлено один варіант розподілу в натурі житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з незначними відхиленнями від їх ідеальних часток (до 10% від площі та вартості, яка припадає в будинку на частку співвласника), а саме: [PERSON] та [PERSON] при запропонованому варіанті розподілу пропонується виділити частину житлового будинку літ. «А», площею 52,02 м2, інвентаризаційною вартістю 83 097 грн., в складі наступних приміщень: - приміщення №1-1 - коридор, площею 8,30 м2, інвентаризаційною вартістю 13 258 грн.; - приміщення №1-3 - кухня, площею 8,65 м2, інвентаризаційною вартістю 13 818 грн.; - приміщення №1-4 - житлова кімната, площею 15,76 м2, інвентаризаційною вартістю 25 175 грн.; - приміщення №1-5 - кладова, площею 19,31 м2, інвентаризаційною вартістю 30 846 грн.; загальною інвентаризаційною вартістю 83 097 грн., які складають 66/100 частин, що на 1/100 частину менше їх ідеально належної частини, та яку можливо виділити в окремий об`єкт нерухомості. [PERSON] виділити в натурі: частину зазначеного житлового будинку літ. «А», площею 26,32 м2, інвентаризаційною вартістю 42 043 грн., в складі наступного приміщення: - приміщення №1-2 - житлова, площею 26,32 м2, інвентаризаційною вартістю 42 043 грн.; загальною інвентаризаційною вартістю 42 043 грн., які складають 34/100 частини, що на 1/100 частину більше її ідеально належної частини, та яку можливо виділити в окремий об`єкт нерухомості. Розмір грошової компенсації по ринковій вартості за 1/100 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яку повинна сплатити [PERSON] співвласникам [PERSON] та [PERSON] становить: 184 099 грн. х 1/100 = 1 841 грн. (одна тисяча вісімсот сорок одна гривня), що еквівалентно 1 841 грн. / 27,3234 грн. = 67 $ США (шістдесят сім доларів США) за курсом НБУ на дату оцінки: 1 $ (долар) США = 27,3234 грн. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю(ч.1 ст. 356 ЦК України). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У ч.ч. 1,3 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Згідно з вимогами ст.ст. 124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст. 81-89 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд також звертає увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності. За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу. Відповідно до ст.ст. 1-2, 11-13 ЦПК України сторона, звертаючись до суду з відповідними вимогами, повинна чітко дотримуватися основних засад судочинства, враховуючи специфіку відповідного процесу, виконувати свої обов`язки та користуватися наданими їй процесуальними правами, не допускаючи при цьому зловживання ними. Окрім вказаного суд зауважує, що цивільний процес має змагальний характер, а тому на сторону покладається відповідний набір процесуальних обов`язків, в тому числі щодо надання необхідних доказів стосовно спірного питання, включно з власного ініціативою в процесі збирання цих доказів. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, з роблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме в частини визнання відповідачем висновків проведеної будівельно-технічної експертизи. Щодо позовних вимог в частині стягнення судових витрат, а саме: судового збору у розмірі 3363,20, витрат про проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 7000 грн., сплаченого гонорару адвокатові у розмірі 28 000 грн, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як роз`яснено в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій позасудовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Проте на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права поза судовим засіданням позивачами не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Зокрема, у договорі зазначено, що правова допомога, надана позивачам, полягала у складанні позовної заяви, однак на підтвердження вказаного не надано доказів (акту виконаних робіт, квитанції, розрахунку), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги. Відсутність таких доказів не дає можливість перевірити правильність розміру, який сплачено за надану правову допомогу. Таким чином встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, докази на підтвердження, як факту оплати правової допомоги, так і факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу. Також, що стосується стягнення витрат щодо проведення будівельно-технічної експертизи, в даному випадку, позивачами не було надано копій квитанцій, що ними було сплачено за експертизу, а тому вказані судові витрати також не підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку з чим, суд вважає обґрунтованим вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачів сплаченого позивачами судового збору у розмірі 3363,20 грн.

Outcome: partial