Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просять виселити [PERSON] із самочинно займаної нею квартири за адресою: м.Львів, вул.Широка, 94/70, стягнути із відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та 2450,21 грн. компенсації витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що зареєстровані і є наймачами квартири на вул.Широка, 94/70 у м.Львові. Також у квартирі зареєстровані [PERSON] син [PERSON] і внук [PERSON] і троє його малолітніх дітей. Крім цього у квартирі без реєстрації проживає колишня дружина [PERSON] відповідач [PERSON] Оскільки основним квартиронаймачем є [PERSON] і з нею законно проживають члени її сімї, а відповідач не відноситься до членів цієї сімї, отже має статус тимчасового мешканця і тому може проживати у квартирі виключно за згодою [PERSON] та членів її сімї, а останні згоду на це не дають. Вважають, що за таких обставин [PERSON] на підставі ст.98 ЖК України підлягає виселенню із самочинно зайнятого жилого приміщення. Зазначають також, що відповідач фактично користується житлом, а отже є споживачем житлово-комунальних послуг нарівні з іншими мешканцями квартири, проте не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги. При цьому [PERSON] не користується послугами з газопостачання, оскільки відповідач позбавила її такої можливості. За їх підрахунками, загальна сума компенсації [PERSON] із відповідача за сплати житлово-комунальних послуг за 2015 рік складає 2450,21 грн. Крім цього, відповідач вчиняє протиправну поведінку відносно [PERSON], не дає користуватися квартирою, зокрема кухнею, санвузлом, знищує майно [PERSON], принижує гідність, чим останній заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000 грн. В судовому засіданні позивачі та їхні представники [PERSON] і [PERSON] позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Відповідач і її представники [PERSON] і [PERSON] у письмових запереченнях та усних поясненнях в судовому засіданні проти позову заперечили, зазначивши, що відсутні правові підстави для виселення [PERSON] із квартири на вул.Широка, 94/70 у м.Львові, оскільки вона вселилась в таку як член сімї наймача її чоловіка [PERSON], і навіть після розірвання шлюбу з останнім в сила положень ч.3 ст.64 ЖК УРСР має право на користування цією квартирою нарівні із наймачем і членами його сімї. До того ж відповідач і [PERSON] на час розгляду справи фактично живуть однією сімєю, ведуть спільне господарство, разом виховують дітей. Щодо протиправних дій відповідача відносно [PERSON], то це не підтверджено жодними належними доказами. Дійсно в сімї склалися конфліктні відносини, в тому числі щодо порядку користування квартирою і вирішення побутових питань, в звязку з чим мали місце звернення обох сторін конфлікту в правоохоронні органи. Проте не існує жодних підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Крім того, позивачами не надано доказів, які б обгрунтовували заявлений розмір компенсації моральної шкоди. Щодо компенсації видатків за комунальні послуги, то оплата таких повинна розподілятись порівну між повнолітніми мешканцями, а тому розрахунки позивачів не можуть братись до уваги. Просять відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечив та пояснив, що в нього виникають конфлікти як з матірю, так із колишньою дружиною [PERSON]. Рішення розлучитися з останньою було емоційним, в подальшому вони з відповідачем помирилися і з кінця літа 2016 року живуть однією сімєю, ведуть спільне господарство, спільно виховують дітей. Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, - [PERSON] проти задоволення позову в частині виселення відповідача заперечила, оскільки [PERSON] і [PERSON] живуть однією сімєю, мають спільний побут, разом займаються вихованням дітей, тому проживання дітей в повноцінній сімї сприятиме інтересам дітей, а виселення матері порушуватиме їх права. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на оплату житлово-комунальних послуг, то у вирішенні такихпокладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що трьохкімнатна квартира №70 на вул.Широка, 94 у м.Львові є неприватизованою, належить до комунальної власності, в такій зареєстровані позивачі [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON] та [PERSON], син [PERSON] і внук [PERSON] -[PERSON], відповідач [PERSON], її і [PERSON] малолітні діти [PERSON]-О.А., [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. При цьому в квартирі фактично проживають [PERSON], яка займає одну кімнату, [PERSON] і [PERSON] з дітьми, які користуються двома кімнатами. Позивачі [PERSON] і [PERSON] на час звернення із позовом і розгляду справи у вказаній квартирі не проживають, з 2006 року жили в цивільному шлюбі, у 2007 році переїхали і з того часу мешкають в квартирі сина [PERSON] на вул.Шевченка, 388/ 3 у м.Львові, у 2014 року уклали шлюб. Відповідач і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.05.2009 року, який розірваний в судовому порядку 16.07.2015 року. Також встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та відповідачем з іншої сторони склалися конфліктні відносини, які мають постійних характер і не вирішені на час розгляду справи, в тому числі щодо порядку користування квартирою і вирішення побутових питань, в звязку з чим мали місце звернення обох сторін конфлікту в правоохоронні органи. Внаслідок цього позивачі не погоджуються на проживання [PERSON] в спірні квартирі. Обгрунтовуючи позовні вимоги про виселення відповідача з квартири №70 на вул.Широка, 94 у м.Львові, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як на підставу для виселення посилаються на ст.98 ЖК УРСР, яка регламентує правовий статус тимчасових мешканців та передбачає, зокрема, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Згідно зі ст.55 Конституції України та положеннями ст.ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст.64 ЖК УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Між тим, статтею 65 ЖК УРСР встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб,\~\~які\~\~вселилися\~\~до\~\~наймача,\~\~суд\~\~повинен\~\~з'ясувати,\~\~чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані\~\~вони в даному жилому\~\~приміщенні,\~\~чи\~\~було\~\~це\~\~приміщення\~\~постійним місцем\~\~їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї,\~\~що\~\~проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи\~\~безспірно\~\~встановлено,\~\~що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце\~\~проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Судом встановлено, що відповідач стала проживати однієї сімєю з [PERSON] у квартирі №70 на вул.Широка, 94 у м.Львові з 2006 року, в подальшому, у 2009 році, вони уклали шлюб, і з врахуванням положень ст.64 ЖК УРСР вона вселилася в це житло як член сімї [PERSON]За обставинами справи\~\~безспірно\~\~встановлено,\~\~що [PERSON] і [PERSON] за відсутності їх письмової згоди на вселення висловлювали таку згоду, що вони не заперечили в судовому засіданні, а конфлікти і заперечення проти спільного проживання із [PERSON] почалися значно пізніше. Таким чином, [PERSON] вселилася у квартиру не самовільно, на законних підставах, а відтак у встановленому законом порядку набула права на користування спірною квартирою як член сімї наймача. Факт проживання відповідача з 2006 року у спірній квартирі та правомірність її вселення, як дружини [PERSON] у спірну квартиру у статусі члена сімї наймача позивачами фактично не заперечувалися. Їх доводи про статус відповідача як тимчасового мешканця спірної квартири не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є субєктивним трактуванням ними фактичних обставин справи. Відсутність реєстрації [PERSON] у квартирі на вул.Широка, 94/70 у м.Львові, з огляду на наведені положення законодавства і їх розяснення, не змінює її правового статусу члена сімї наймача цього житла. Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК УРСР якщо особи, які зазначені вище перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Особи, які вселилися до наймача житлового приміщення у встановленому ст.65 ЖК України порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням з іншими членами сімї. Припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виходячи з положень зазначених статей ЖК УРСР, розірвання шлюбу та припинення у звязку з цим сімейних відносин між [PERSON] і [PERSON] не призвело до зміни статусу останньої, і звязку з цим вона також не набула статусу тимчасового мешканця, статус якого визначено ст.98 ЖК УРСР, а відтак положення цієї статті, на яку посилаються позивачі, як на підстави для виселення [PERSON], не поширюються на спірні правовідносини. Крім цього, позивачами не заперечується, поясненнями [PERSON] і [PERSON], а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON] підтверджується та обставина, що незадовго після розірвання шлюбу, з кінця літа 2016 року і по час розгляду справи [PERSON] і [PERSON] продовжують підтримувати фактичні шлюбні відносини, живуть разом, ведуть спільне господарство, разом виховують дітей. За наведених обставин, суд не знаходить законних підстав для виселення відповідача з квартирина вул.Широка, 94/70 у м.Львові. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Звернувшись з позовом про відшкодування на її користь із відповідача моральної шкоди, позивач [PERSON], всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих, таких які б не викликали сумнівів у їх обєктивності, доказів на підтвердження неправомірних дій відносно неї зі сторони відповідача, які би заподіяли їй моральну шкоду. Звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідача самі по собі, без встановлення і підтвердження у встановленому порядку фактів, які наводяться у цих зверненнях, не можуть бути підтвердженням неправомірних дій відповідача. Також встановлено, що обидві сторони конфлікту зверталися з приводу тих чи інших конфліктних ситуацій в правоохоронні органи. Крім цього, [PERSON] взагалі не обгрунтовано заявлений розмір відшкодування, тому її вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною і не може бути задоволена. Що стосується вимоги позову про стягнення із відповідача на користь [PERSON] 2450,21 грн. компенсації витрат на оплату житлово-комунальних послуг за 2015 рік, то така також не підлягає задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.543 ЦК України виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Положеннями ст.544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Суду представлено ряд квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за адресою: м.Львів, вул.Широка, 94/70. Згідно даних квитанцій особові рахунки оформлені на [PERSON], як основного квартиронаймача. Поряд з цим суду не надано належних доказів на підтвердження того, що усі вказані в наданих квитанція проплати здійснювала саме [PERSON], яка вимагає виплати компенсації, а не інші мешканці квартири. У судовому засіданні позивачі давали суперечливі пояснення з цього приводу, а [PERSON], допитана в тому числі як свідок, ствердила, що [PERSON] час від часу сплачувала за житлово-комунальні послуги. За таких обставин, у суду відсутні підстави для стягнення заявленої позивачем суми компенсації за оплачені житлово-комунальні послуги та одночасно відсутні належні і підтверджені вихідні дані для самостійного обрахунку суми, яка підлягає стяненню. Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Інші доводи позивачів і їх представників висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному, субєктивному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права. Положеннями ч.1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позивачами не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні їх позову необхідно відмовити. Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Outcome: dismissed