Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.11.1992 року, видане виконавчим комітетом Мелітопольської районної ради на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], зареєстроване в КП «ММБТІ» в реєстрову книгу № 41-А під № 764, частково недійсним в частині визнання права власності на 2/5 частин житлового будинку, про визнання за [PERSON] право власності на 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS], про визнання за [PERSON] право власності на 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS], та про стягнення судових витрат. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [INFO] позивач [PERSON] помер. На підставі заповіту [PERSON] спадщину після його смерті прийняла [PERSON], яка стала спадкоємцем прав та обов'язків, що належали померлому і не припинилися внаслідок його смерті. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 21 листопада 2013 року до участі у справі у якості позивача залучено правонаступника [PERSON] - [PERSON]. 07.02.2014 року від позивачів [PERSON], яка є спадкоємцем [PERSON], та [PERSON] надійшла додаткова позовна заява про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.11.1992 року, виданого виконавчим комітетом Мелітопольської районної ради на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], зареєстроване в КП «ММБТІ» в реєстрову книгу № 41-А під № 764. В цій позовній заяві позивачі просять визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Мелітопольської районної ради 17.11.1992 року на ім'я [PERSON]; визнати право власності на цей будинок по ? часток за [PERSON] та [PERSON] відповідно та стягнути з відповідача [PERSON] на їх користь судові витрати. Позивачі просять поновити строк позовної давності, оскільки [PERSON] та [PERSON] про наявність свідоцтва про право власності на їх житловий будинок стало відомо лише після звернення до КП «ММБТІ» та отримання у січні 2011 року відповіді про те, що їх будинок належить на праві власності [PERSON], після чого, 31 жовтня 2012 року, вони звернулись з позовом до Мелітопольського міськрайонного суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги пояснили, що постановою загальних зборів членів колгоспу ім. Кірова від 23.04.1981 року, для будівництва житлового будинку на території с. Вознесенівка Мелітопольського району їм була виділена земельна ділянка площею 0,08 га. Рішенням виконавчого комітету Вознесенівської сільської ради від 30.07.1981 року було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, який був ними збудований за адресою [ADDRESS] за власні кошти та рішенням виконавчого комітету Мелітопольської районної ради йому, [PERSON], надано дозвіл на оформлення права власності на цей будинок. У 1988 році він, [PERSON], отримав акт на право користування земельною ділянкою площею 0,21 га для обслуговування збудованого ним житлового будинку [ADDRESS]. Право власності на житловий будинок позивачами не було своєчасно оформлено подружжям [PERSON], а у 2011 році, після отримання відповіді з КП «ММБТІ» їм стало відомо про те, що право власності на їх будинок безпідставно оформила на себе їх дочка [PERSON] Позивачі просять визнати недійсним свідоцтво від 17 листопада 1992 року про право власності на житловий будинок [ADDRESS] видане на імґя [PERSON] та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частку за кожною на цей житловий будинок. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивачів не визнала та пояснила, що у 1986 році вона переїхала з Російської Федерації на постійне місце проживання до своїх батьків - [PERSON] та [PERSON], які проживали у с. Вознесенівка Мелітопольського району. Коли вона приїхала до своїх батьків, вони вже побудували будинок [ADDRESS]. Приїхавши до своїх батьків вона працевлаштувалась у дитячий садочок колгоспу ім. Кірова та була прийнята у члени цього колгоспу. 16.01.1991 року вона вибула із членій колгоспу. Після того, як вона поселилась у будинку своїх батьків по [ADDRESS], її батьки - [PERSON] та [PERSON] переїхали до своєї іншої дочки, яка проживала по цій же вулиці в с. Вознесенка. Там батьки проживали до часу звернення до суду з позовом. Оскільки батьки не проживали у [ADDRESS], а вона була прийнята до членів колгоспу ім. Кірова, цей будинок погосподарських книгах рахувався в с. Вознесенівка як колгоспний двір, а вона, [PERSON], як голова цього двору. 22 березня 1992 року вона, як голова колгоспного двору отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позовні вимоги не визнає, оскільки вона, як голова колгоспного двору, отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Представник відповідача - Мелітопольської районної державної адміністрації позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], а у подальшому його правонаступником [PERSON] не визнала та пояснила, що свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] виписувалось комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі наявних в інвентаризаційній справі документації, а саме довідки Вознесенської сільської ради, яка підписана головою районної державної адміністрації. Тому оскаржуване свідоцтво було видано на законних підставах та для визнання його недійсним відсутні правові підстави. Представник відповідача - Вознесенівської сільської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що будинок [ADDRESS] належав до колгоспного двору, головою якого була член колгоспу ім. Кірова - [PERSON], тому, на підставі погосподарських книг свідоцтво на право власності на цей будинок було зареєстровано за нею. Представник третьої особи - комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» пояснив, що правовий статус будинку [ADDRESS] зазначений як колгоспний двір, що підтверджувалось довідкою Вознесенівської сільської ради, тому свідоцтво про право власності на цей будинок було видано на імґя голови колгоспного двору - [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якого порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень, до позовних вимог [PERSON] та [PERSON] застосовуються правила, передбачені главою 19 розділу 5 книги 1 ЦК України. Згідно із вимогами ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що у 1981р. [PERSON] отримав земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS], та у період з 1981 по 1983р. він разом із своєю дружиною збудували житловий будинок [ADDRESS] по вищевказаній вулиці та проживали в ньому. В грудні 2010р. позивачам стало відомо про те, що відповідач [PERSON] продає вищевказаний житловий будинок та надає покупцям при цьому правовстановлюючі документи оформлені на її імґя. Документи підтверджуючі вказаний факт були отримані позивачами лише в січні 2011 року за запитом адвоката і тільки після отримання довідки з КП «ММБТІ» їм стало відомо, що 22.03.1990р. виконавчий комітет Мелітопольської районної ради прийняв рішення № 102 про оформлення права власності на житлові будинки в с. Вознесенка відповідно подвірних списків Вознесенської сільської ради згідно додатку № 1, відповідно до якого власником вказаний [PERSON]. Однак, оскільки [PERSON] не знав про існування вищевказаного рішення він не отримав в КП «ММБТІ» свідоцтво про право власності на житловий будинок, а маючи у себе усі документи на будинок та на право користування земельною ділянкою, вважав себе повноправним власником збудованого житлового будинку. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом, за клопотанням сторони у разі його пропущення з поважних причин. Зазначені позивачами доводи та надані докази, свідчать про те, що вони дізнались про порушення своїх прав лише в січні 2011 року після отримання відповіді з КП «ММБТІ», після чого 31.10.2012р. звернулись до суду з вказаним позовом, у зв'язку з чим суд вважає, що позивачі з поважних причин пропустили строк звернення до суду з позовом, а тому він повинен бути поновленим. Відповідно до ч.1 ч.3 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року), цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а саме: з 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності й не мають продовжуваного характеру, то суд при розгляді справи керується положеннями ЦК України 1963 року. Відповідно до частини першої ст. 86 ЦК України (надалі в редакції 1963 року), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Відповідно до частини п'ятої цієї ж статті відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до частини першої та другої ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на час видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок, праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до частини першої ст. 13 цього Закону житловий будинок є обґєктом права приватної власності. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що вона проживала в [ADDRESS], який збудували її батьки до її переїзду до цього будинку. В подальшому вона отримала свідоцтво про право власності на цей будинок як голова колгоспного двору, хоча сама вона його не будувала, не отримала у власність від [PERSON] на підставах, зазначених у частині другій ст. 12 Закону України «Про власність» цей будинок. Будинок [ADDRESS] збудований подружжям [PERSON] та [PERSON], що підтверджується як самою [PERSON] так і письмовими доказами, які надали сторони суду під час розгляду справи. Рішенням правління колгоспу ім. Кірова від 19 березня 1981 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Вознесенської сільської ради від 30 липня 1981 року № 59 [PERSON] надано дозвіл на будівництво приватного житлового будинку на земельній ділянці площею 0,08 га, яка виділена йому загальними зборами членів колгоспу ім. Кірова на [ADDRESS] (а.с.13-14). 27 серпня 1981 року головний архітектор Мелітопольського району затвердив [PERSON] проект забудови земельної ділянки по [ADDRESS], в тому числі - проект житлового будинку загальною площею 73,6 кв.м. який складається з 4 кімнат (а.с.15). [PERSON] затверджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (а.с.16-17), затверджено акт виносу в натурі земельної ділянки (а.с.18) та схема виноса земельної ділянки для будівництва (а.с.19). 19 грудня 1988 року [PERSON] затверджено акт на право користування земельною ділянкою площею 0,21 га за адресою [ADDRESS] (а.с.20). 22.03.1990 року Мелітопольська районна рада своїм рішенням № 102 надала дозвіл на оформлення права власності на житлові будинки. Відповідно додатку №1 такий дозвіл наданий, в тому числі, [PERSON] як робітнику (а.с.22-23). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] отримав у передбаченому законом порядку земельну ділянку для будівництва житлового будинку, отримав дозвільні документі на будівництво житлового будинку, та побудував на цій земельній ділянці житловий будинок, якому в подальшому наданий адресний номер [ADDRESS]. Відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок державного обліку житлового фонду» від 10 лютого 1985 року, державний облік житлового фонду, незалежно від його належності, здійснюється за єдиною для Союзу РСР системою на основі реєстрації і технічної інвентаризації. Інструкцією «Про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженою Наказом Центрального статистичного управління СРСР від 15 липня 1985 року № 380, встановлено, що об'єктами реєстрації є житлові будинки з окремими порядковими номерами по вулиці. Відповідно до п. 2.1 цієї Інструкції основними документами, які встановлюють право власності на будівлю, є акти про надання земельних ділянок у безстрокове користування для капітального будівництва та подальшої експлуатації, акти про відвід земельної ділянки для будівництва (п.2.2). Відповідно до п. 3.4 Інструкції, бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, наданих заявником складає мотивований висновок про належність житлового будинку заявнику та направляє його виконкому місцевої ради. Рішення про оформлення права власності на житловий будинок приймає виконком районної ради. Після прийняття виконкомом рішення про оформлення права власності на житловий будинок, органи комунального господарства, а де вони відсутні - виконком районної ради видає власнику свідоцтво про право власності на будинок. 17 листопада 1992 року Мелітопольською районною державною адміністрацією, як виконавчим органом, було видано свідоцтво про право власності на імґя [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]. Це свідоцтво, як у ньому зазначено, видано на підставі рішення виконкома Мелітопольської районної ради № 102 від 22 березня 1990 року (а.с.24) Виконавчий комітет Мелітопольської районної ради у своєму рішенні №102 від 22.03.1990 року надав дозвіл на оформлення права власності на житлові будинки в с. Вознесенка (а.с.21). Відповідно до додатку №1, у якому, зокрема, як власник будинку [ADDRESS], зазначений [PERSON] (а.с.22-23), що також підтверджується копіями погосподарських книг Вознесенської сільської ради за період з 1983р. по 1992р., відповідно до яких головою сім'ї був записаний [PERSON] (а.с.100-114). Таким чином, судом встановлено, що посилаючись у свідоцтві про право власності на житловий будинок [ADDRESS], на рішення виконавчого комітету Мелітопольської районної ради № 102 від 22.03.1990 року, голова Мелітопольської районної державної адміністрації визнав власником цього житлового будинку іншу особу - [PERSON], яка в цьому рішенні не зазначена, порушивши тим самим право власності на житловий будинок [PERSON], тобто особу, якій для будівництва була виділена земельна ділянка, яка вчинила всі дії спрямовані на отримання дозвільних документів на будівництво житлового будинку та фактично його побудувала, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Мелітопольської районної ради 17.11.1992 року на імя [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Таким чином [PERSON] за законом має право власності на ? частину спірного житлового будинку [ADDRESS], а тому позовні вимоги про визнання за нею права власності на ? частину вищевказаного будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задовленню. Крім того, відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 09.02.2011р. [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (а.с.174), відповідно до якого він перебуваючи при здоровому розумі та ясній памґяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без погроз, примусу та насильства, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті зробив таке заповідальне розпорядження: «Все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде мені належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON]». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.173). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме ? частина житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] є єдиними спадкоємцем за заповітом, після смерті [PERSON] не відмовилась від прийняття спадщини, у встановлений законом строк фактично прийняла спадщину, шляхом звернення до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, суд вважає позовні вимоги про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. До посилань відповідача [PERSON] на належніть будинку [ADDRESS] суд відноситься критично та не бере їх до у3ваги, оскільки цей будинок побудований подружжям [PERSON], які не були членами колгоспу, тому з цих підстав не могли бути позбавлені права власності на побудований ними будинок Само по собі членство [PERSON] у колгоспі ім..Кірова (ак.с.183) не є підставою для визнання житлового будинку майном колгоспного двора, оскільки [PERSON] не вела з [PERSON] спільного підсобного господарства, тому цей будинок не може бути визнаний майном колгоспного двора. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем [PERSON] при подачі позову був сплачений судовий збір, в розмірі 214,60 грн., що підтверджується квитанцією № 6.1 від 04.07.2012р. (а.с.7), та позивачем [PERSON] при подачі додаткового позову був сплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією № 28 від 22.01.2014р. (а.с.163), тому суд вважає необхідним стягнути ці витрати з відповідача [PERSON] на користь позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved