Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в буд. [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликались на те, що є власниками вище згаданої квартири; відповідач -їхній знайомий, який проживав в квартирі з 17 грудня 2013 року по березень 2014 року. Забравши особисті речі, відповідач виїхав у невідомому напрямку і відтоді в квартирі не проживає, місце його перебування невідоме. Оскільки відповідач залишається зареєстрованим у квартирі, у зв'язку з чим вони (позивач) несуть додаткові витрати по утриманню житла, не можуть оформити субсидії, тому просять суд визнати [PERSON]. таким, що втратив право на користування житлом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду письмову заяву , в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити та проводити розгляд за її відсутності, не заперечила проти заочного розгляду справи В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, пояснили, що відповідач є їхнім знайомим, який попросив на деякий час зареєструвати його в квартирі, щоб отримати кредит для виїзду у Київську область на заробітки. Місце перебування відповідача на даний час їм не відоме; не заперечила проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України викликався в судове засідання через оголошення у пресі (газета «Львівська пошта» № 85 (1696) від 04.08.2015р.), але на виклик суду повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, свідка [PERSON], яка ствердила, що є сусідкою позивачів, доглядає за [PERSON], відповідача ніколи в їх квартирі не бачила, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» узагальнена судова практика у справах з житлових питань. Відповідно до положень ст.ст.71,72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців; визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад строки, встановлені законом, проводиться в судовому порядку. При цьому відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зобов'язаний з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення тощо). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 29.10.2001 р., свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2015 р., витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі [NUMBER] від 05.05.2015р. позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] Враховуючи наведене, суд вважає, що є всі підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS], оскільки встановлено, що він без поважних причин понад шість місяців не проживає у зазначеній квартирі, незважаючи на те, що жодних перешкоди у користуванні таким йому не чинять, не несе витрат на утримання та ремонту даного житла.

Outcome: approved