Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування. Свої позовні вимоги мотивують тим, що часто хворіють і потребують стороннього догляду. Для того, щоб полегшити страждання, забезпечити собі належний догляд позивачі розраховували на залучення сторонньої допомоги у веденні особистого господарства та організації харчування в обмін на гарантування передачі належної їм квартири у спадок особі, яка погодиться здійснювати догляд. Для цього вони звернулися до гр. [PERSON], яка за їхнім проханням зголосилася здійснювати догляд за ними, а позивачі в свою чергу погодились заповісти належну їм квартиру у [ADDRESS], для чого було написано заповіт ВЕС № 322486. Після кількох місяців догляду вона повідомила що надалі не в змозі продовжувати догляд у зв'язку із тим, що постійно працює у Львові, і часу для цього не вистачає. У жовтні 2011 року за рекомендацією [PERSON] до них звернулася громадянка [PERSON], із пропозицією здійснення догляду за позивачами та їхнім житлом гр. [PERSON], яка є для [PERSON] донькою племінника. В обмін на це вони мали заповісти квартиру. 14 жовтня 2011 року, гр. [PERSON] з'явилася до них у квартиру разом із нотаріусом Сапелюк М.О. і сторони уклали договір дарування. Задля виконання взятого на себе усного зобов'язання, відповідач з'являлась до позивачів лише раз на три-чотири місяці. Однак згодом перестала доглядати за ними взагалі та повідомила, що не має наміру здійснювати це в майбутньому. Через це, [PERSON] та [PERSON] звернулися до неї з вимогою повернути документи на квартиру та скасувати договір дарування, від чого остання відмовилась, і повідомила, що зробить це лише у тому випадку, якщо позивачі повернуть 10 тисяч гривень. Позивачі в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з вищевикладених підстав. Представник позивачів [PERSON] підтримала дану позовну заяву з аналогічних підстав та пояснила, що вищезгадана квартира відповідачці дісталась незаконно, шляхом обману. Також додала, що сама здійснює догляд за позивачами, для того, щоб ця квартира залишилась їй. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю заперечив, вважає такі надуманими та безпідставними. Крім цього пояснив, що договір дарування квартири від 14.10.2011 року позивачі розуміли, договір їм зачитували та вони самі його прагнули укласти. Вказаний саме договір дарування позивачі розуміючи підписали. Відповідач в судовому засіданні підтримала свого представника та подала заперечення у якому вказує на те, що жодної розмови про те, що позивачі хотіли вчинити на неї саме заповіт - не відповідає дійсності, оскільки позивачі протягом тривалого часу при кожній зустрічі з ними та родиною говорили і їй, і родині про те, що хочуть подарувати відповідачу вказану квартиру. Саме - подарувати, а не заповісти. Більше того, жодної домовленості у позивачів із відповідачем, чи то з її матір'ю про те, що вона їх повинна буде доглядати - не було. Була домовленість у них лише одна і лише про те, що вони із згоди відповідачки будуть проживати та доживати свій вік у квартирі, яку дарують. Нащо відповідач і погодилася, оскільки по іншому і бути не могло. Також додала, що позивачі хотіли укладення саме договору дарування їх квартири, розуміли те, що в разі дарування квартира перейде відповідачу у власність, позивачам зачитували договір дарування, нотаріус роз'яснювала позивачам що таке договір дарування, і запитувала у позивачів чи вони хочуть укласти договір дарування з роз'ясненням позивачам їх прав. Свідок по справі, завідувач Рава-Руської державної нотаріальної контори Сапелюк М.О. в судове засідання не з»явилась, однак направила на адресу суду лиси в яких просить розглядати справу у її відсутності, повністю покладається на рішення суду. Крім цього додала, що позивачам до підписанням договору дарування квартири було прочитано вголос його зміст та роз»яснено, який саме правочин укладається, а саме : договір дарування квартири, а не заповіт. Дарувальники на той момент перебували при здоровому розумі, ясній пам»яті та діяли добровільно, а також усвідомлювали значення значення своїх дій і правові наслідки. Договір дарування квартири укладений за взаємною згодою сторін, без будь-якого тиску зі сторони. Дарувальники добровільно підписали вищевказаний договір дарування. Перешкод для його нотаріального посвідчення не було. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснив, що відповідач за позивачами не доглядає. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], пояснили, що позивачі свідомо подарували відповідачці квартиру. Під час укладення договору дарування їм все роз»яснювали та вони усвідомлювали значення своїх дій. На даний момент квартирою хоче заволодіти [PERSON] і тому вона підбурює [PERSON] та [PERSON] Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON], [PERSON] слід відмовити у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обргунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами вимог ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі стороні або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи та судом встановлено, що 14.10.2011 року між позивачами та відповідачем було укладено договір дарування, до якого дарувальники безоплатно передають у власність обдарованої належну їм на праві приватної спільної часткової власності квартиру [ADDRESS]. Дана квартира складається з кухні, житлової кімнати, житловою площею 18,5 кв.м, загальною площею 28,5 кв.м. /ас.с. 10/. З витягу від 10.11.2011 року вбачається, що вищевказана квартира на даний час належить відповідачці на праві приватної власності./а.с. 12/. Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Рава-Руської державної нотаріальної контори Львівської області Сапелюк М.О. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК,України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин справи, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Аналогічне положення прописано і в пунктах 20, 23 роз'яснень вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, де зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, тільки у разі доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною. За своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, не може укладатися під умовою і не покладає на обдаровуваного будь-якого обов'язку щодо вчинення в майбутньому певних дій крім випадку, передбаченого ст. 725 ЦК України. Із змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що такий укладений та посвідчений у в приміщенні нотаріальної контори, жодних умов щодо покладення на відповідача будь-яких обов'язків не передбачалось. Зміст договору був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про здійснення відповідачем обманних дій по відношенні до позивачів при укладанні даного договору. Оскільки, позивачі при зверненні до суду, а також в ході розгляду справи не надали суду об'єктивних доказів, які б свідчили про наявність підстав визнання договору дарування недійсним, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed