Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує, що їй на підставі свідоцтва № [NUMBER] від 18.02.1993 року про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2001 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Крім того, відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Черкаською міською радою №14725-01-10 від 28.07.2020 року, в квартирі [ADDRESS] , окрім неї, [PERSON] , з 13.12.2006 року і по теперішній час зареєстрована її онука [PERSON] , [INFO] . Однак остання не проживає в вказаному вище житловому приміщенні вже понад дев`ять років без поважних причин, про що головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Калиновий» [PERSON] складено акт опитування сусідів проживаючих в житловому приміщенні № 217 від 14.07.2020 року. Також вказує, що відповідачка [PERSON] у вказаній вище квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, особистих її речей в квартирі немає, і взагалі вона цим житлом не цікавиться, хоча перешкод в його користуванні ні позивачка, ні члени її сім`ї, відповідачці не чинили. Факт реєстрації відповідачки [PERSON] порушує право позивачки [PERSON] на вільне розпорядження і користування належним їй майном, оскільки вона позбавлена можливості оформити субсидію чи продати його. А тому, просить визнати [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Горстка Я.В. позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити, визнати [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на веб-порталі «Судова влада».. Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачки [PERSON] , повідомленої у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, яка не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву проти позову, та зі згоди представника позивачки щодо такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] - адвоката Горстки Я.В., пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом № 567 від 18.02.1993 року про право власності на житло (а.с. 7) та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.01.2001 року (а.с. 8). Також в судовому засіданні встановлено, що відповідно до листа Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради № 14725-01-10 від 28.07.2020 року (а.с. 9), в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Однак остання у вказаній квартирі не проживає понад дев`ять років. Вказане стверджується актом № 217 від 14.07.2020 року, засвідченим головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Калиновий» [PERSON] (а.с. 10), та показами свідків: [PERSON] та [PERSON] , даними в судовому засіданні, які пояснили, що відповідачка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає вже більше дев`яти років, квартирою не цікавиться і комунальні послуги за утримання житла не сплачує. Обставин, які б перешкоджали відповідачці у проживанні в квартирі [ADDRESS] судом не встановлено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч 2. ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення право власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] більше дев`яти років, підстави для збереження за нею жилого приміщення понад один рік відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] .

Outcome: approved