Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживачів шляхом визнання договорів недійсними. 22 вересня 2016 року Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді Клочко І.В. відкрито провадження по вищезазначеній справі. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді Шевчука О.П. від 22.11.2017року було прийнято в провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженої відповідальності «Каса народної допомоги», [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про захист прав споживачів шляхом визнання договорів недійсними. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2018 року, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/11577/16-ц, номер провадження 2/754/41/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку з звільненням судді Шевчука О.П. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді Бабко В.В. від 22.01.2018 року було прийнято в провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженої відповідальності «Каса народної допомоги», [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про захист прав споживачів шляхом визнання договорів недійсним. 27.02.2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду уточнення позовних вимог які прийняти судом. В обґрунтуванні позовних вимог позивачі зазначили, що між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» було укладено кредитний Договір № 3001001/000-КФІВ/15 за умовами якого кредитор надає кошти позичальнику в розмірі 150 000,00грн на строк з 30 січня 2015 по червень 2015 року під 36% річних, та перед цим 10.06.2014 року було укладено договір №1006002/000-КФІ/14 на суму 130 000,00грн під 48% річних зі строком повернення коштів до 10.06.2015 року. На забезпечення виконання умов договорів кредиту були укладені договори іпотеки та поруки, які підписані іншим співвласником квартири [ADDRESS] - [PERSON], на вказану квартиру було оформлено заставну. Підставою для звернення до суду з цим позовом стала продаж заставної квартиру [ADDRESS], за якою право власності перейшло на користь [PERSON] Вважають, що при укладені кредитного договору були порушені права позивача [PERSON], як споживача послуг, які полягають в тому, що відповідач ТОВ «Каса народної допомоги» приховали повну інформацію про кінцеву сукупну вартість кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору кредитування і не зазначила реальний відсоток по кредиту, чим ввела в оману щодо реальної ставки, сукупної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, інших частин істотної умови, і кінцевої суми кредиту. Позивачі зазначили, що договори кредиту взагалі не містять розміру сукупної вартості кредиту для споживача. Позивачі вважають договори укладені з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що відповідно до закону є підставою для визнання договору недійсним. У зв'язку з вищевикладеним, позивачі просять суд визнати недійсним кредитний договір №1006002/000-КФ1/14 від 10 червня 1 14 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] з моменту його укладення; визнати недійсним кредитний договір № 30001001/000-КФІВ/15 від 30.01.2015 року укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] з моменту його укладення; визнати недійсним договір поруки № ПІ 1006002/000-КФІ/14 від 10 червня 2014 року укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги » та [PERSON] з моменту його укладення; визнати недійсним договір поруки №П13001001/00-КФІВ/15 від 30.01.2015 року укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] з моменту його укладення; визнати недійсним договір іпотеки від 10 червня 2014 року укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», [PERSON] і [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською Оленою Володимирівною та зареєстрований за реєстровим номером № 4195; виключити з реєстру іпотеки і заборон відчуження запис про іпотеку і заборону відчуження майна, а саме квартира [ADDRESS], яка була предметом договору іпотеки від 10 червня 2016 року; визнати недійсним договір № 1006002/000-КФІ/14/КЗ від 04 квітня 2016року купівлі-продажу заставної укладений між Товариство з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] Олексійвичем з моменту його укладення; витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON], на користь [PERSON] і [PERSON] квартира [ADDRESS] та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір в розмірі 6858,40грн. 19.02.2018 року від представника відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідач зазначає, що на правовідносини між ТОВ «Каса народної допомоги» та позивачами не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.13.2. Кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15 від 30.01.2015 року зазначено: «укладаючи цей Договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що оскільки цільовим призначенням Кредиту за даним Договором є розвиток підприємницької діяльності Позичальника, цей Договір не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Даний факт є дійсним, не залежно від факту ознайомлення Позичальника з нормами зазначеного закону в порядку укладення цього Договору. Таким чином, правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, не носять характеру споживчих і до них не застосовуються положення Закону «Про захист прав споживачів» і тому, будь-які вимоги позивача щодо недотримання відповідачем положень цього Закону є безпідставними. Також, до даних правовідносин не застосовуються вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки ТОВ «Каса народної допомоги» не є банком. Щодо застосування коефіцієнту валютного ризику відповідач зазначив, що по-перше, кредитний договір № 1006002/000-КФІ/14 від 10.06.2014 року не містить положення про застосування коефіцієнту валютного ризику, і правові підстави визнання його недійсним в позовній заяві відсутні; по-друге, ст. 1049 ЦК України носить загальний характер, а ст. 1054 не містить жодних обмеження щодо умов кредитних договорів, тобто застосування коефіцієнту валютного ризику у Кредитному договорі № 3001001/000-КФІВ/15 від 30.01.2015 року суперечить положенням Цивільного кодексу України; по-третє, абзац 3 п. 4.5. Кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15 від 30.01.2015року, говорить: «Різниця, що виникає у зв'язку із розподілом Платежу, що здійснений Позичальником понад нараховані Фінансовою установою проценти, комісії за управління Кредитом, пені, штрафи, після визначення частки суми Кредиту, на яку зменшується сума заборгованості Позичальника за Кредитом, спрямовується відповідно на дохід або витрати Фінансової установи, що пов'язані із валютним ризиком відповідно до умов цього Договору». Позичальник повертає кредит саме в тій сумі, яку і отримував, а різниця, яка викликана зміною валютного курсу та застосуванням коефіцієнту, спрямовується відповідно на дохід або витрати кредитора, а отже ця сума не має відношення до тіла кредиту, а є покриттям відповідних ризиків. Крім цього, ч. 2 ст. 533 ЦК України зазначає, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом КМУ від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету. Отже, чинному законодавству не суперечить здійснення розрахунків за кредитним договором у гривнях, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти, якщо сторони узгодили це в договорі. Відповідно до умови стосовно застосування коефіцієнта валютного ризику в Кредитному договорі є цілком справедливими, оскільки вони в однаковій мірі покладаються на обидві сторони Договору. Так, згідно п. 3.2. Кредитного договору фінансова установа приймає на себе валютний ризик ревальвації (подорожчання) національної валюти по відношенню до іноземної валюти (долара США) на дату укладання цього договору, а Позичальник, в свою чергу, приймає на себе валютний ризик девальвації (знецінення) національної валюти по відношенню до іноземної валюти (долара США). Також відповідач зазначив, що позивач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових угодах фактично підтвердив, що банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладений договір сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Таким чином, саме зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, відповідач не має жодного впливу на формування грошово-кредитної політики в України, підтримання стабільності національної валюти чи впливу на коливання курсів іноземних валют. Відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 23.01.2017 року до суду надійшли пояснення приватного нотаріуса КМНО Верповської О.В., яка зазначила, що під час здійснення своєї професійної діяльності керувалась Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Цивільним кодексом України та Законом України «Про іпотеку». Позивач[PERSON]. та представники позивача[PERSON], [PERSON] в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Представники відповідача Товариства з обмеженої відповідальності «Каса народної допомоги» [PERSON], [PERSON] в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували, просили відмовити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала, просили відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення які містяться в матеріалах справи. В матеріалах справи міститься заява, яка отримана судом 24.05.2018 та 05.07.2018 від представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та його представника. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про що свідчать повідомлення які містяться в матеріалах. В матеріалах справи міститься заява від третьої особи про розгляд справи за її відсутності. Треті особа без самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про що свідчать документи які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи такі факти та відповідні їм правовідносини. 10 червня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» було укладено кредитний Договір №1006002/000-КФІ/14, відповідно до п.1.1, п.1.2, п.1.3 цього договору, фінансова установа надає позичальнику грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 130 000,00грн на розвиток підприємницької діяльності позичальника, під 48% річних зі строком повернення коштів до 10.06.2015 року. 10 червня 2014 року для забезпечення виконання умов кредитного договору №1006002/000-КФІ/14 від 10.06.2014 року був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 4196. 10 червня 2014 року для забезпечення виконання умов кредитного договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] був укладений Договір поруки № П1 1006002/000-КФІ/14. Згідно п.2.1. договору поруки, у відповідності до цього договору поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором усім своїм майном за невиконання або прострочення виконання обов'язків, що несе боржник за основним договором. Відповідно п.3.1. та п.3.2., відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків основного договору. Боржник та поручитель відповідають як солідарні боржники та в однаковому обсязі. Відповідно до договору іпотеки, п.1.2. предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. Пунктом 2.1 договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в розмірі 150 000, 00грн. Відповідно до пунктів 5.1. та 5.2. договору Іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони цього договору дійшли згоди і погодились, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Згідно п.6. Договору іпотеки, позасудове врегулювання та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до п.2 та п.3 ст.36, ст.37, 38 Закону України «Про Іпотеку» дане застереження в цьому Іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п.6.3. Договору іпотеки, сторони цього договору вирішили, що іпотекодержатель, у разі порушення боржником (іпотекодавцем) зобов'язань за основним договором, задовольняє забезпечену іпотекою вимогу на свій розсуд або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або шляхом набуття права продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження, яке прирівнюється до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за основним договором. 30 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» було укладено кредитний Договір № 3001001/000-КФІВ/15, відповідно до п.1.1, п.1.2, п.1.3 цього договору, фінансова установа надає позичальнику грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 150 000,00грн на розвиток підприємницької діяльності позичальника, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит фінансовій установі з урахуванням прийнятого Сторонами валютного ризику обумовленого цим договором, кредит надається строком з 30 січня 2015 року по 10 червень 2015 року, під 36% річних. Згідно п. 3.2. Кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15, фінансова установа приймає на себе валютний ризик ревальвації (подорожчання) національної валюти по відношенню до іноземної валюти (долара США) на дату укладання цього договору, а Позичальник, в свою чергу, приймає на себе валютний ризик девальвації (знецінення) національної валюти по відношенню до іноземної валюти (долара США). Відповідно до абзацу 3 п.4.5. Кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15, зазначено, що різниця, що виникає у зв'язку із розподілом платежу, що здійснений позичальником понад нараховані Фінансовою установою проценти, комісія за управління кредитом, пені, штрафи, після визначення частки суми кредиту, на яку зменшується сума заборгованості позичальника за кредитом, спрямовується відповідно на дохід або витрати фінансової установи, що пов'язані із валютним ризиком відповідно д умов цього договору. Частина 2 ст. 533 ЦК України зазначає, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Крім того, такий порядок встановлено Декретом КМУ від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету. Отже, чинному законодавству не суперечить здійснення розрахунків за кредитним договором у гривнях, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти, якщо сторони узгодили це в договорі. 30 січня 2015 року для забезпечення виконання умов кредитного договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] був укладений Договір поруки № П1 3001001/000-КФIВ/15. Згідно п.2.1. договору поруки, у відповідності до цього договору поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором усім своїм майном за невиконання або прострочення виконання обов'язків, що несе боржник за основним договором. Відповідно п.3.1. та п.3.2., відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків основного договору. Боржник та поручитель відповідають як солідарні боржники та в однаковому обсязі. 18 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору №1006002/000-КФІ/14 від 10.06.2014 року, відповідно до якої був продовжений строк дії кредитного договору №1006002/000-КФІ/14 від 10.06.2014 року на 12 місяців, строком з 10 червня 2014 року по 10 червня 2016 року. 18 червня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15 від 30.10.2015 року, відповідно до якої був продовжений строк дії кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15 від 30.10.2015 на 12 місяців, строком з 30 січня 2015 року по 10 червня 2016 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно з частинами першою та третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. 04 квітня 2016 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] був укладений Договір №1006002/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної. Предмет договору, відповідно до п.1.1. та п. 1.2. - продавець зобов'язується шляхом здійснення передавального напису (індосаменту) передати у власність покупця (продати), а покупець зобов'язується прийняти (купити) заставну (борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням). Покупець зобов'язується прийняти у свою власність Заставну та сплатити продавцю визначену договором суму коштів. Заставна засвідчує безумовне право її власника на отримання від боржника виконання його зобов'язань за кредитним договором, а в разі невиконання таких зобов'язань - право звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресом: [ADDRESS], загальною площею 50,90кв.м, і яка належить боржнику [PERSON] та [PERSON] на праві власності. 18 червня 2015 року між боржником - [PERSON], іпотекодавцем - [PERSON], першим іпотекодержателям - ТОВ «Каса народної допомоги» та [PERSON] була укладена Заставна, серія АА № 000399, відповідно до якої [PERSON] є фізичною особою, якій передається застава, а саме: квартира [ADDRESS]. Умови передачі заставної: відчуження (продаж) за ставкою відповідно до договору №1006002/000-КФІ/14/КЗ купівлі-продажу заставної від 04.04.2016 року. Як зазначено в Заставній, стан заборгованості на дату передачі: залишок боргу за основним зобов'язанням 319 500,00грн. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно до ст.574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Як встановлено судом, ТОВ «Каса народна допомога» виконала вимоги ст.25 Закону України «Про іпотеку» повідомила позивачів після відчуження заставної у п'ятиденний строк письмово про передачу заставної. Крім того, судом встановлено, що ТОВ «Каса народна допомога» виконала вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку», а саме: у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Також, ТОВ «Каса народна допомога» повідомила завчасно про свій намір укласти договір, як це передбачено вимогами ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Як встановлено судом, позивачі підписали всі оспорюванні договори та Заставну, що дає можливість стверджувати про їх вільний вибір і досягнуту згоду з усіх істотних умов договорів та Заставної. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім того, відповідно до п.12.1, п.12.11 та п.12.12 договору №1006002/000-КФІ/14 і п.13.1., п.13.11 та п.13.13 договору № 3001001/000-КФІВ/15 передбачено, що уклавши ці договори позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п.13.2. Кредитного договору № 3001001/000-КФІВ/15 зазначено, що укладаючи цей Договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що оскільки цільовим призначенням Кредиту за даним Договором є розвиток підприємницької діяльності позичальника, цей Договір не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Даний факт є дійсним, не залежно від факту ознайомлення позичальника з нормами зазначеного закону в порядку укладення цього Договору. Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини. За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Згідно з кредитних договорів №1006002/000-КФІ/14 та №3001001/000-КФІВ/15, вони містять повну інформація про сукупну вартість кредиту, щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Крім того, у частині 3.Валютний ризик, договору №3001001/000-КФІВ/15, у повному об'ємі надана інформація щодо коєфіценту валютного ризика, що це, і як розраховується. Позивач [PERSON] своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових угодах фактично підтвердив, що банк надав йому у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», укладаючи договори сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Отже, судом встановлено, що спірні кредитні договори підписані сторонами. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачі на момент укладення договорів не заявляли додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконували його умови; відповідач надав позивачам необхідні відомості, що передувало укладенню кредитних договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що умови договорів не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», та не може бути застосований до спірних правовідносин. Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 2 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсними кредитних договорів, договорів порук, договору іпотеки, договору купівлі-продажу та виключення з реєстру іпотеки і заборони відчуження запис про іпотеку і заборону відчуження майна, яка є похідною від попередніх вимог, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, і тому не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року, який зареєстрований в реєстрі за № 9079, власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON]. Відповідно до частини першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачами та їх представниками не доведено існування підстав для витребування майна від набувача, встановлених ст. 388 ЦК України. Жодних доказів про незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять. Крім того, аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин, враховуючи, що у вищезазначених вимогах суд відмовив, а вимога про витребування з чужого незаконного володіння є похідною, та оскільки судом встановлено, що квартира вибула із володіння позивачів на законних підставах, а саме: чинність іпотеки, неналежне виконання основного зобов'язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявність чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно, і те, що сторони добровільно підписали два кредитні договори, отримали кредитні кошти, добровільно підписали договір іпотеки з іпотечним застереженням, добровільно підписали заставну, відтак, погодились на визначені в документах умови, а тому підстав для витребування майна, визначені ст. 388 ЦК України відсутні. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачами та їх представниками належними доказами своїх вимог, а тому позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачам не повертається.

Outcome: dismissed