Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачі є власниками житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Вказуючи, що відповідач з 2014 року фактично не проживає в будинку, інтересу до житла не проявляє, оскільки проживає в іншому місці, не здійснює витрат на його утримання, у добровільному порядку не бажає знятися із реєстрації, що є перешкодою в подальшому оформленні субсидії, а також постійно змушує позивачів здійснювати сплати зайвих комунальних витрат. З огляду на це, просили визнати його таким, що втратив право користування належним їм житловим будинком. Представник позивача, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити, а справу розглядати за його відсутності. Разом з тим, вказав, що надані відповідачем письмові докази не стосуються даної справи і не спростовують факту не проживання у будинку позивачів у встановлений законом термін. Представник відповідача, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги не визнав, вказавши, що в будинку за місцем реєстрації відповідача наявні особисті речі останнього, у зв`язку з чим просив в задоволенні позову відмовити. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами ст.150 ЖК УРСР та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст.ст.64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Судом встановлено, що позивачі, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , є співвласниками житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 05 лютого 2019 року, виданими приватним нотаріусом Горохівського нотаріального округу Волинської області Волошиним С.А. Відповідач [PERSON] , правомірно зареєструвався у належному позивачам житловому будинку, що підтверджується копією будинкової книги. Попри його реєстрацію в даному будинку, відповідач з 2014 року по даний час в ньому не проживає, що підтверджується актом Горохівської міської ради Горохівського району Волинської області від 07 серпня 2019 року. Також, рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 13 січня 2017 року, яке набрало законної сили і яким було розірвано шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було встановлено, що останні з 2014 року проживають окремо та взагалі не підтримують подружніх стосунків. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач, [PERSON] , втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, оскільки більше п`яти років фактично не проживає в ньому, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів про поважність причин відсутності відповідача, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Суд не приймає до уваги надані представником відповідача копії акта державного виконавця від 04 грудня 2019 року та путівки направлення в НДІ осіб з інвалідністю на стаціонарне обстеження та погоджується з думкою представника позивача про те, що вказані письмові докази не стосуються даної справи та жодним чином не спростовують факту не проживання відповідача у будинку, належному позивачам у встановлений законом термін. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності: перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо, суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, що розташований в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідачка підлягає зняттю з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved