Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON], складеного 08.10.2008 року на ім»я відповідачки, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрованого у реєстрі за № 1-3092. Вимоги мотивують тим, що вони є племінниками [PERSON], який помер [INFO] року; останній являється рідним братом їхнього батька [PERSON], який помер [INFO] р. Дружина у [PERSON] померла в 2004 році, дітей вони не мали. Після смерті дядька в спадок залишилася трикімнатна квартира [ADDRESS], окрім них інших спадкоємців за законом не має. Під час прийняття спадщини після смерті [PERSON] у Першій Київській державній нотаріальній конторі вони дізналися, що спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом [PERSON], а також про існування заповіту на ім»я [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року, яке набрало чинності, заповіт [PERSON] виданий на ім»я [PERSON], посвідчений 19.08.2010 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори визнано недійсним та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину видане на ім»я [PERSON] Після цього вони звернулися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак приватним нотаріусом [PERSON] знову їм в цьому було відмовлено у зв»язку з тим, що у Дніпровському районному суду м. Києва перебуває справа за позовом відповідачки [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання заповіту складеного [PERSON] 08.10.2008 року чинним. В подальшому їм стало відомо, що матеріали справи були повернуті [PERSON] для доопрацювання та нею знову був поданий позов вже про відновлення чинності заповіту у Печерський районний суд м. Києва. Вони вважають, що наявні у матеріалах спадкової справи як заповіт від 19.08.2010 р. на ім»я [PERSON], так і заповіт на ім»я [PERSON], складений [PERSON] 08.10.2008 року, є недійсним, оскільки у момент його складання [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому заповіт не відповідає дійсній волі [PERSON] Відповідно до медичної документації, яка була надана експертам для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи при судовому розгляді за їхнім позовом до [PERSON], та відповідно до дійних обставин, які їм відомі, як родичам, вбачається, що спадкодавець ще з 1990-х років почав хворіти, перебував на облінку у лікарів загально соматичного профілю, а з 2005 року вже почала відмічатися емоціональна лабільність, неврологічна симптоматика, 11.02.2005 року було встановлено діагноз церебрасклероз ІІ ступені з порушенням сну та зниженням інтелекту. З 2005 року [PERSON] почав оглядатися лікарями-психіатрами, почалися у нього скарги на поганий сон і пам»ять. Тоді ж було встановлено діагноз органічне ураження ЦСН судинного ґенеза зі змінами особистості, агріпнія. З 2006 року у діагнозах [PERSON] з»явилося органічне ураження ЦНС судинного ґенеза зі змінами особистості, мнестичними порушеннями церебрастеничний синдром. Також встановлено наявність церебросклероза, дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ ст. з інтелектуальним зниженням. З 07.10.2008 року [PERSON] оглядався в психоневрологічній лікарні № 2 м. Києва де йому встановили діагноз «органічне ураження головного мозку судинного ґенеза, астено-невротичний синдром», виявилася залежність від транквілізаторів. За висновком проведеної судом посмертної судово-психіатричної експертизи було встановлено, що в момент підписання заповіту 19.08.2010 року [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, у період підписання заповіту на ім»я відповідачки 08.10.2008 року [PERSON] також не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними, оскільки вищевказані захворювання лікарі виявили у нього ще з 2005 року. [PERSON] зовсім стороння людина та не відомо яким чином вона могла познайомитися з [PERSON], тому вважають, що відповідачка, використовуючи стан здоров»я їхнього дядька, спонукала його на підписання заповіту з метою незаконного заволодіння квартирою. В судовому засіданні позивачі та представники позивачів підтримали позов та викладені у ньому обставини. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що [PERSON] часто змінював свою думку, в період написання спірного заповіту його дядько знаходився вдома, багато проводив часу в своєму гаражі. Він з [PERSON] спілкувався раз на рік, [PERSON] їздив до дядька частіше, у 2007 році він приїжджав з Росії та був у дядька в гостях. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не завжди усвідомлював те, що робить, у 2008-2009 р р. часто телефонував йому з матір»ю серед ночі, запитував чому вони до нього не їдуть, постійно змінював свою думку та рішення, був замкнутим та конфліктним з сусідами, писав скарги, заповіти робив неодноразово, вклади по ощадних книжках переписував багато разів на інших осіб, всім сусідам обіцяв частину майна хто його догляне, від нього вимагав повернення зниклих грошей, які ж дядько сам поклав на свій вклад, однак про це забув. На прохання дядька коли той влітку 2010 р. знаходився в госпіталі він привозив [PERSON] речі, ліки, тоді дядько поводився неадекватно, був нервозний, відчував тривогу, серед ночі турбував їх, а також сусідів по палаті. Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність, пояснила, що [PERSON] з 2005 року було встановлено діагноз цереброслероз ІІ ст. з порушенням сну та зниженням інтелекту, який не свідчить про недієздатність заповідача на час складання спірного заповіту, оскільки це є виключно терапевтичним діагнозом, а не психіатричним і він був встановлений лікарями загального терапевтичного профілю. [PERSON] при житті був ображений та принижений своїми родичами, які йому ні в чому не допомагали, байдуже до нього ставилися, тому після перерахування в кінці 2008 року на банківський рахунок позивача [PERSON] значної суми коштів з правом розпорядження лише після смерті сам заповідач зняв ці гроші з рахунку позивача, також [PERSON] повідомляв в міліцію про зникнення у його квартирі коштів підозрюючи в цьому свого племінника [PERSON], що свідчить про неприязні та конфліктні стосунки між ними. Дієздатність [PERSON] не лише в період підписання заповіту, а й набагато пізніше підтверджується ще тим, що він листувався з державними установами у 2009 та 2010 роках. Позивачі після смерті [PERSON] його похованням також не займалися та не надали жодного доказу, що вони при житті допомагали своєму дядьку [PERSON] Заповідач перед смертю був госпіталізований до лікарні, швидку викликали сусіди, [PERSON] голодував, не міг себе обслуговувати, пізніше з ним стався інсульт. [PERSON] складав декілька заповітів, бо не мав надії на своїх родичів. [PERSON] не знала заповідача, при цьому стосунки були між матір»ю відповідачки та [PERSON], які жили недалеко один від одного та спілкувалися. [PERSON] хотів щоб мати [PERSON] за ним доглядала, бо не довіряв племінникам. Коли обікрали [PERSON] він був у паніці, тоді мати відповідачки до нього з»являтись не могла, через що [PERSON] шукав людину яка б за ним могла доглядати і в подальшому склав заповіт на ім»я [PERSON] Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини невяки суд не повідомила. Вислухавши пояснення позивачів, представників позивачів, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно свідоцтв про народження, батьком позивачів є [PERSON], який помер [INFO] року (а.с. 4, 5, 7). Останній та [PERSON] були рідними братами, оскільки мали спільних батьків (а.с. 5, 10 зв.). [PERSON] помер [INFO] р. (свідоцтво про смерть -а.с. 6). Як убачається із матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON], позивачами до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] були подані заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а саме позивач [PERSON] звертався із заявою 11.11.2010 р. та позивач [PERSON] - 18.11.2010 р. (а.с. 60, 61). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). [PERSON] 08 жовтня 2008 року на ім»я відповідачки був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрований у реєстрі за № 1-3092 (а.с. 33). Даним заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті заповів квартиру [ADDRESS] та всі інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося [PERSON] (а.с. 59). Позивачі просять визнати недійсним вказаний заповіт з посиланням на те, що при його підписанні [PERSON] за станом здоров»я через наявні хвороби та вживання ліків не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його дійсній волі. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України). Як визначено ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З копії спадкової справи убачається, що за життя [PERSON] складав чотири заповіти, а саме: 20.12.2003 року, 13.05.2008 р., 08.10.2008 р. та 19.08.2010 року (а.с. 54, 57-59). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року визнано недійсним заповіт [PERSON] виданий на ім»я [PERSON], посвідчений 19.08.2010 р. державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 12-1267 та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 01.04.2011 р. на ім»я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-12). Як роз»яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2014 року у даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза (а.с. 94, 95). За висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 527 від 18.06.2014 р., складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у момент складання та підписання заповіту 08 жовтня 2008 року [PERSON] виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з астено-невротичним синдромом та інтелектуально-мнестичним зниженням (згідно з МКХ-10: F07.8) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 103-107). Суд приймає до уваги вказаний висновок експертів та не вважає за належний доказ у даній справі висновок за Актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 1118 від 02.11.2011 року, оскільки ним визначено психічний стан здоров»я [PERSON] станом на 19.08.2010 р. (а.с. 27-32). В судовому засіданні був допитаний експерт [PERSON] за участю якого складалися обидва вищевказані висновки посмертної судово-психіатричної експертизи, який пояснив суду, що захворювання [PERSON] не впливало на здатність розуміти ним дії та керувати ними на час підписання заповіту від 08.10.2008 р., на вказану дату [PERSON] за психічним станом був адекватним, розладів у його психіці не було, тому зроблений стверджувальний висновок про його дієздатність, при проведенні експертизи враховувалися всі наявні у матеріалах справи докази та медична документація. Як пояснив суду сам позивач [PERSON], він зустрічався та спілкувався з дядьком [PERSON] у 2007 році, на той час дядько поводив себе нормально, разом з тим позивачі в заяві зазначають, що заповідач почав хворіти ще з 2005 року, що пов»язується з його психічним станом. Як зазначено вище, складений акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 18.06.014 р. містить чіткий та однозначний висновок щодо дієздатності [PERSON] на час підписання спірного правочину та вказує на те, що за станом здоров»я заповідач розумів значення своїх дій та керував ними. При цьому суд також враховує події в часі між укладанням спірного правочину та останнього заповіту, який судом визнано недійсним, з огляду на які давав пояснення суду експерт [PERSON] Значний період у часі між складанням заповіту 08.10.2008 року на користь відповідачки та заповіту від 19.08.2010 року свідчить про фактичне вільне волевиявлення [PERSON] щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті на користь [PERSON] Враховуючи вищевказані докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв»язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed