Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за яким просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. [PERSON] перебувала з [PERSON] з 1991 року у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , а [INFO] дочка [PERSON] . Оскільки з [PERSON] позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі то в свідоцтвах про народження дочок запис про батька було зроблено з її слів. Відповідно до ч. 2 ст. 55 КпШС України при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу. [PERSON] не проживав зі своєю першою дружиною з 1991 року, а розірвали шлюб вони лише в 1996 році. Від першого шлюбу у [PERSON] є дві дочки [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані за адресою [ADDRESS] , але в квартирі не проживали з 1987 року. С початку шлюбних відносин [PERSON] , [PERSON] та дочка [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] , а з 1991 року, з дозволу матері чоловіка [PERSON] , яка була відповідальним квартиронаймачем, вселилися в квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З моменту вселення в квартиру всі разом стали проживати однією сім`єю. [INFO] [PERSON] померла, позивач з чоловіком [PERSON] поховали її. [INFO] [PERSON] помер. Його похованням займалися позивачі разом з відповідачем по справі. (Свідоцтво про смерть знаходиться у відповідача по справі [PERSON] ) Після похорон [PERSON] ще декілька днів [PERSON] та [PERSON] проживали в квартирі, але з 11 березня 2019 р. коли прийшли з роботи вхідні двері до квартири були замінені і вони не змогли потрапити до квартири. В квартирі залишилися всі їх речі. Позивачі звернулися із заявою до Малиновського відділу поліції, заяву було зареєстровано, але відповідь до цього часу не надана. Не зважаючи на те, що тривалий час позивачі були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але проживали за адресою [ADDRESS] разом з [PERSON] до її смерті, а потім проживали разом з [PERSON] , в якості члена сім`ї, вели з ними спільне господарство, робили ремонти в частині квартирі, що може бути підтверджено показаннями свідків. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). Як роз1яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно п. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантує громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, свободу пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Право на вільний вибір місця проживання закріплено ст. 13 Загальної декларації з прав людини, якою встановлено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах держави. Статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основних свобод, якій гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому Протоколі до неї, встановлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Згідно до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить право на вільне пересування і свободи вибору місця проживання в межах цієї території. Позивачі вважають, що реєстрація місця проживання чи місця перебування або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 2 ст. 310 ЦК України фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Оскільки на теперішній час відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] чинять позивачам перешкоди у користуванні та проживанні в квартирі [ADDRESS] то вони вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав на житло. Відповідач [PERSON] , її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що стороною позивача не надано жодного достовірного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити, відзив на позовну заяву не подавали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Вислухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Відповідно до довідки № 405 від 15.04.2019 року квартира [ADDRESS] ) не є приватизованою. В цій квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON] (основний) проживала з 24.01.1968 р. , виписана [INFO] у зв`язку зі смертю; [PERSON] (син) проживав з 27.02.1991 року, виписаний [INFO] у зв`язку зі смертю; [PERSON] , 1980 року народження (онука), проживає з 19.03.1997 р.; [PERSON] , 1982 року народження (онука) проживає з 16.06.1999 року . [PERSON] (основний) померла [INFO] . Особистий рахунок після її смерті на квартиру не переоформлювався. [PERSON] (син) помер [INFO] . Згідно витягу з розпорядження голови Малиновської районної адміністрації №137/01-66 від 27.03.2019 року вирішено: 1. закріпити житлову площу та переоформити особистий рахунок: 1.7. закрити особистий рахунок на [PERSON] на 3х44,10 кв. м. у зв`язку зі смертю. Відкрити особистий рахунок на онуку - [PERSON] на трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] , на склад сім`ї - 2 особи (вона, сестра - [PERSON] ). Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, виданої ОСББ «Ген. Вишневського-11», позивач [PERSON] (як сестра) зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 12.05.1985 року; позивач [PERSON] (як племінниця) зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 27.07.1994 року. Всього у вказаній квартирі зареєстровано 12 (дванадцять) осіб. Позивач [PERSON] стверджує, що перебувала з [PERSON] з 1991 року у фактичних шлюбних відносинах. Від цих відносин [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , а [INFO] дочка [PERSON] . Оскільки з [PERSON] позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі, тому в свідоцтвах про народження дочок запис про батька було зроблено з її слів. Позивач [PERSON] стверджує, що [PERSON] не проживав зі своєю першою дружиною [PERSON] з 1991 року, шлюб вони розірвали в 1996 році. Щодо фактичних шлюбних відносин та спільного проживання [PERSON] з [PERSON] . Судом критично оцінюється посилання [PERSON] на спільне приживання у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 1991 року, оскільки, по-перше, [PERSON] перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 1996 році, по-друге, дочка [PERSON] народилася [INFO] , тобто до початку фактичних шлюбних відносин, на які посилається позивач. Крім того, батьками дітей [PERSON] не вказаний в їх свідоцтвах про народження. Суд застосовує судову практику вищих судів, за якою 19 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 303/2865/17, провадження № 61-43499св18 (ЄДРСРУ № 88322522) досліджував питання щодо ознак спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою. Так, положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено таке. До членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15. Окрім вищевказаного, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти). Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19 (ЄДРСРУ № 85354697). Щодо вселення в спірну квартиру позивачів. Порядок надання в користування, вселення та проживання в жилих приміщеннях державного або комунального житлового фонду врегульований ЖК України. Ст. ст. 58, 61, 65 ЖК України визначено, що ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Згідно постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 р. (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] стверджує, що с початку шлюбних відносин [PERSON] , [PERSON] та дочка [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] , а з 1991 року, з дозволу матері чоловіка [PERSON] , яка була відповідальним квартиронаймачем, вселилися в квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому за своєю позовною заявою позивач вказує, що фактичні шлюбні відносини у них з [PERSON] розпочалися з 1991 року. На підтвердження факту проживання [PERSON] з [PERSON] та проживання нею в квартирі за адресою спірної квартири позивачі посилаються на показання свідків [PERSON] (сусідка за адресою спірної квартири), [PERSON] (подруга позивача), [PERSON] (подруга [PERSON] ), [PERSON] (друг сім`ї позивачів), [PERSON] (сусід), допитаних в судовому засіданні. Суд критично оцінює показання свідків, оскільки свідки підтвердили, що часто бачили [PERSON] за адресою спірної квартири з [PERSON] , вважали їх чоловіком та дружиною, при цьому фактів: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, суду не повідомили. Відповідних доказів позивачами також не надано. Ніхто із свідків також не зміг відповісти на питання щодо причин не оформлення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу, а саме після розірвання шлюбу [PERSON] протягом двадцяти трьох років, реєстрації проживання позивача [PERSON] протягом останніх тридцяти чотирьох років в квартирі [ADDRESS] і відсутності реєстрації місця проживання її за адресою проживання [PERSON] , причин небажання приватизувати спірну квартиру. Щодо проживання [PERSON] в спірній квартирі, то на питання представника відповідача щодо причин подання позову відповіла, що їй не має де жити, за показаннями свідка [PERSON] [PERSON] з`їхала з кватири сім токів тому. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі не надали жодного достовірного доказу ані спільного проживання них у спірній квартирі з [PERSON] , ані законності такого проживання та його оформлення. Таким чином, суд вважає, що оскільки [PERSON] не отримувала ордеру на спірну квартиру, не укладала договору найму цієї квартири, ніколи не була там зареєстрована, не була членом сім`ї наймача [PERSON] , не отримувала письмової згоди наймача на вселення до спірної квартири, не довела факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, а за таких обставин не набувала права користування спірною квартирою, а набула право користування квартирою [ADDRESS] , в якій зареєстрована з 12.05.1985 року, як і позивач [PERSON] , яка зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 27.07.1994 року. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 9 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження су справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 1.ч 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed