Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із зазначеним вище позовом, в якому просять: визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 670/35-514 від 07.06.2007, укладений між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк»; визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 27 жовтня 2008 року до Договору про надання споживчого кредиту № 670/35-514 , укладену між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк»; визнати недійсним посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Договір Іпотеки, укладений 7 червня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк, реєстровий № 3129, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно нежилі підвальні приміщення під № 502, що розташовані у будинку під № 50, по вулиці Троїцькій у місті Одесі; скасувати заборону відчуження нерухомого майна нежилі підвальні приміщення під № 502, що розташовані у будинку під № 50, по вулиці Троїцькій у місті Одесі, та належать на праві власності [PERSON] , накладену [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 07 червня 2007 року за реєстровим № 3129, у звязку з посвідченням нею 07 черня 2007 року Договору іпотеки за реєстровим № 3129; вилучити запис з Державного реєстру іпотек за №5092924 від 07.06.2007 року про державну реєстрацію обтяження обєкту нерухомого майна: нежилі підвальні приміщення під № 502, що розташовані у будинку під № 50, по вулиці Троїцькій у місті Одесі, та належать на праві приватної власності [PERSON]; вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 5092303 від 07.06.2007 року про державну реєстрацію обтяження обєкту нерухомого майна: нежилі підвальні приміщення під № 502, що розташовані у будинку під № 50, по вулиці Троїцькій у місті Одесі, та належать на праві приватної власності [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивачі, посилаються на наступне. [PERSON] Олександровичем та відповідачем був укладений Договір кредиту № 670/35-514 від 07.06.2007 року, відповідно до якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобовязання у сумі 198 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату видачі, з порядком повернення заборгованості відповідно до п. 1.1. Договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 05 червня 2017 року, зі сплатою 13% річних. 27 жовтня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» була укладена Додаткова угода №1, відповідно до якої банк підвищив процентну ставку по сплаті кредиту з 13% до 14,5%. 07.06.2007 року, в якості забезпечення виконання Позичальником зобовязань за Договором кредиту, між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованим в реєстрі за №3129. За умовами даного договору для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань [PERSON] передає кредитодавцю в іпотеку нерухоме майно нежилі підвальні приміщення №502 , розташовані за адресою : м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 50, загальною площею 212,8 кв. м. Оскільки, у договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Постанова Правління НБУ №168, 10.05.2007) визнані обов'язковими, позивачі вважають, що даний Договір кредиту, який був укладений між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» - є недійсним, як і додаткова угода №1 до спірного договору, оскільки містить умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що є також несправедливим відносно споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку. Крім того, позивачі вважають, що недійсність договору кредиту (основного зобовязання) тягне за собою недійсність договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON], як правочину щодо забезпечення основного зобовязання. Позивачі в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи сповіщені належним чином, надали до суду заяви з проханням слухати справу за їх відсутністю заочно, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином та своєчасно повідомлений, про що є розписка в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладання розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи будь-яких клопотань по справі від нього до суду не надходило, свої думки щодо заявлених вимог у тій чи іншій формі не висловлено. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що на підставі наявних у справі письмових доказів, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Так, судом встановлено, що 07.06.2007 року позивач [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали Договір про надання споживчого кредиту № 670/35-514 згідно якого позивач [PERSON] отримав споживчий кредит у розмірі 198 000,00 доларів США. 27 жовтня 2008 року до Договору про надання споживчого кредиту №670/35-514 від 07.06 2007 року було укладено Додаткову угоду № 1. 07.06.2007 року, в якості забезпечення виконання Позичальником зобовязань за Договором кредиту, між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованим в реєстрі за №3129. За умовами даного договору для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань [PERSON] передає кредитодавцю в іпотеку нерухоме майно нежилі підвальні приміщення №502 , розташовані за адресою : м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 50, загальною площею 212,8 кв. м. 07 червня 2007 року на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат»», та у звязку із посвідченням іпотечного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] накладена заборона відчуження зазначеної нерухомості до припинення чи розірвання договору, про що зареєстровано в реєстрі заборон за №97. Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України Про захист прав споживачів поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, оспорюваний кредитний договорів являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів (далі Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону, в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Позивач стверджує, що у договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Постанова Правління НБУ №168, 10.05.2007) визнані обов'язковими, а саме: 3.2. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом;3.4. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити; вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Під час укладення договорів, кредитодавцю було відомо, що споживач отримує прибуток у національній валюті України - гривні. Тому, укладення споживчого кредиту у іноземній валюті з оглядом на нестабільність гривні, є небезпечним для споживача. Так, чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання. Відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ст. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Крім того, на день укладання кредитного Договору №670/35-514 від 07.06.2007 року іноземний курс валюти становив 5,05 гривень за 1 долар США, , та на сьогоднішній день становить 21,45 гривень за 1долар США. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним Договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку необхідно сплачувати, значно зросла, у звязку із чим значно погіршився фінансовий стан Позивача. Згідно статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісності та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Поєднання створених норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати, як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи, адекватного її становлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумління захисту цивільних прав та забезпечення виконання цивільних обовязків. Розумність це зважене вирішення питання регулювання цивільних відносин з урахуванням усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу). Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості. Такі умови кредитних договорів є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного Договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону Банк покладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Позичальника за кредитним Договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Згідно п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Отже, суд вважає, що Договір кредиту №670/35-514 від 07 червня 2007 року відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України є недійсними. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо йото забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання, що встановлено ч.5 ст. 3 Закону України «Про Іпотеку». Тобто, недійсність кредитних договорів тягне недійсність правочинів щодо їх забезпечення: Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №97, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань [PERSON] передає кредитодавцю в іпотеку нерухоме майно нежилі підвальні приміщення №502 , розташовані за адресою : м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 50, загальною площею 212,8 кв. м. Відповідно до ст.216 ЦПК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судом надано роз'яснення, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч,1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України віл 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надані роз'яснення, з якими відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не с укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. На підставі ч.1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов'язані з вирушенням їх прав (ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»). У відповідності до пункту 7 ч.1. ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільняються від сплати судового збору споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав. На підставі вищенаведеного, та

Outcome: approved