Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання свідоцтва про право власності на житло та договору дарування недійсними, посилаючись на наступні обставини. На підставі свідоцтва про право власності на житло № 190, виданого 13.01.2009 року згідно Розпорядження Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради позивачі та їх син - [PERSON] приватизували на праві спільної часткової власності по 1/3 частині квартиру [ADDRESS]. Проте, позивачі ніякої заяви до Управління комунальних ресурсів не писали, своєї згоди на приватизацію не надавали, свідоцтво про право власності на житло не отримували. Так, основний наймач квартири - [PERSON] підписав заяву про її приватизацію під впливом помилки, оскільки в силу свого похилого віку (81 рік) вважав, що підписує документи на зняття з реєстрації за вказаною адресою сина, як його запевнила колишня невістка - [PERSON] Підпис дружини наймача - [PERSON] в заяві про приватизацію, який був засвідчений майстром КП «Ремонтник» [PERSON], їй не належить. [INFO] року [PERSON] помер. Позивачі дізналися про приватизацію квартири, отримавши дублікат свідоцтва про право власності на житло від 15.08.2013 року. До того часу всі документи, в тому числі і паспорти позивачів, знаходилися у [PERSON], яка в 2009 році займалася оформленням передачі квартири у власність. Таким чином, приватизація квартири відбулася з порушенням встановленого законом порядку, а також не відповідала волі позивачів, що є підставою для визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним. На підставі договору дарування, посвідченого 12.04.2013 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 480, [PERSON] подарував належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 190 від 13.01.2009 року 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Проте, недійсність свідоцтва про право власності на житло є підставою для визнання зазначеного договору також недійсним. Крім того, волевиявлення [PERSON] не могло бути вільним і відповідати його волі, оскільки на час укладання спірного договору він був важко хворим, отримував наркотичні знеболюючи, перебував на стаціонарному лікуванні, де і помер. Зазначені обставини дають підстав вважати, що [PERSON] за станом здоров'я не міг підписати спірний договір. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Пояснив, що він заяви про приватизацію квартири [ADDRESS] не писав. Всі документи на квартиру знаходилися в сина. Визнав, що з 1990 року до грудня 2008 року він був зареєстрований за іншою адресою в [ADDRESS]. Після чого, в грудні 2008 року - січні 2009 року він підписував документи, щоб зареєструватися в спірній квартирі і зняти з реєстрації за вказаною адресою сина, який там тривалий час не проживав. Зміст цих документів він не вивчав, оскільки довірився сину та невістці, які займалися їх оформленням. Чи була присутня при цьому його дружина, не пам'ятає. Про приватизацію квартири він дізнався після смерті сина. Де знаходився його паспорт до квітня 2013 року він не знає, відмітку про приватизацію в паспорті не бачив. Не заперечував, що з січня 2009 року і до теперішнього часу він по паспорту регулярно отримує пенсію. Позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Пояснила, що вона згоди на приватизацію квартири не надавала, ніяких документів не підписувала. Всі документи на квартиру знаходилися в сина та невістки, які проживали окремо. Вона не пам'ятає, кому і для чого в січні 2009 року передавала свій паспорт. Про приватизацію квартири вона дізнався після смерті сина. Де знаходився її паспорт до квітня 2013 року вона не знає, відмітку про приватизацію в паспорті не бачила. Не заперечувала, що з січня 2009 року і до теперішнього часу вона по паспорту регулярно отримує пенсію. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Пояснила, що з [PERSON] вона тривалий час перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого має двох повнолітніх дітей. Юридично їх шлюб було розірвано, проте вони продовжували проживати однією сім'ю до дня смерті чоловіка. Місце проживання чоловіка було зареєстроване в [ADDRESS], основним наймачем якої був його батько. В 2008 році свекор, який з 1990 року був зареєстрований в [ADDRESS], вирішив приватизувати квартиру і попросив сина зайнятися оформленням документів. На прохання чоловіка вона допомогла свекру зареєструватися в квартирі, щоб взяти участь в її приватизації. [PERSON] особисто возив батьків до ЖЕД, де вони підписували заяву про приватизацію. Інші обставини приватизації їй не відомі. При цьому, в паспортах позивачів містяться відмітки про приватизацію в 2009 році. Просила застосувати до вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло позовну давність. Не заперечувала, що в кінці 2012 року її чоловік важко захворів. З 25.03.2013 року до 05.04.2013 року він перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Донецького обласного противопухлинного центру, де 28.03.2013 року йому було проведено операцію з видалення пухлини в печінці. 11.04.2013 року чоловік наполіг на поїздці до нотаріуса, де видав довіреність сину - [PERSON] розпоряджатися всім його майном. Стан його здоров'я був задовільний, він ходив, розмовляв, ніяких наркотичних знеболюючих не отримував. 12.04.2013 року син, зібравши необхідні документи подарував їй 1/3 частину квартири [ADDRESS]. В ніч з 12 на 13 квітня 2013 року чоловік відчував сильний біль, тому вона викликала швидку медичну допомогу, де введення в/м ін'єкції знеболюючого. [INFO] року стан здоров'я чоловіка остаточно погіршився, тому об 11 год. 50 хв. він був поміщений на стаціонарне лікування до хосписного відділення МКЛ № 21, де того ж дня помер. Представник відповідача Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради Міхеева Н.І. позовні вимоги не визнала. Пояснила, що приватизація спірної квартири відбулася з дотриманням вимог чинного законодавства. 18.12.2008 року до управління комунальних ресурсів надійшла заява [PERSON] про оформлення спірної квартири у спільну часткову власність квартири його та членів сім'ї, які були зареєстровані за вказаною адресою. За результатами розгляду зазначеної заяви на підставі долучених до неї документів Розпорядженням Управління комунальних ресурсів від 13.01.2009 року було видано свідоцтво про право власності на житло № 190. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 190, виданого 13.01.2009 року згідно Розпорядження Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради, [PERSON] [PERSON] та [PERSON] приватизували на праві спільної часткової власності по 1/3 частині квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-19). Правові основи приватизації на час виникнення спірних правовідносин врегульовані Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, згідно якого передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника (п.5). Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (п.18). Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються (п.23). Відповідно до ст. 205 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Відповідно до ст. 207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно довідки про склад сім'ї в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] - основний наймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син (а.с. 24 - зворотній бік). 18.12.2008 року до Управління комунальних ресурсів було подану заяву від імені [PERSON] про оформлення передачі квартири у спільну часткову власність. Зазначена заява містить підписи від імені заявника та членів його сім'ї - [PERSON] та [PERSON] При цьому, є відмітка, що підпис [PERSON] засвідчений майстром КП «Ремонтник» [PERSON] (а.с. 24) Враховуючи, що заява про оформлення передачі квартири у спільну часткову власність містить підпис від імені [PERSON], доводи позивачів про порушення встановленого порядку приватизації, а саме: відсутності згоди на приватизацію члена сім'ї, який проживав в квартирі, суд вважає необґрунтованими. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала майстром КП «Ремонтник», коли приватизувалася спірна квартира. Для написання заяви до ЖЕД прибули [PERSON] з дружиною та сином. За яких обставин було засвідчено підпис [PERSON] в заяві, вона не пам'ятає. Припускає, що батько з сином підписували заяву безпосередньо у присутності начальника, а [PERSON] через високий поріг не могла потрапити в приміщення ЖЕД, тому підписувала заяву на вулиці у її (свідка) присутності. Якщо в заяві зазначено, що вона засвідчила підпис [PERSON], то це має відповідати дійсності. Відповідно до ст. 59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, жодних доказів на підтвердження того, що підпис в заяві про оформлення передачі квартири у спільну часткову власність від імені [PERSON] виконаний не нею, а іншою особою, що свідчить про те, що приватизація не відповідала її волі, в судовому засіданні не надано, тому доводи позивачів в цій частині є недоведеними. Відповідно до ст. 229 ч.1 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ч.1 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Враховуючи, що [PERSON] народився [INFO] року, на час приватизації спірної квартири йому виповнилося 81 рік. Проте, лише похилий вік [PERSON] не є обставиною, яка свідчить про можливість помилитися, оскільки встановлений чинним законодавством порядок приватизації (звернення до уповноважених органів, збирання та подання документів), є відмінним від порядку реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання. Доказів на підтвердження введення [PERSON] в оману щодо приватизації спірної квартири, в судовому засіданні не надано. Крім того, відповідач [PERSON] не була стороною приватизації, тому доводи позивачів про те, що вона навмисно ввела їх в оману щодо обставин, які мають істотне значення, є неспроможними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло слід відмовити за необґрунтованістю. Крім того, суд вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності, який відповідно до ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачі зареєстровані та постійно проживають в спірній квартирі. З наданих позивачами паспортів вбачаються відмітки Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради про приватизацію житла в обсязі 19,18 кв.м в 2009 році (а.с. 56-60). Доказів того, що паспорти вибували з володіння позивачів до квітня 2013 року, в судовому засіданні не надано. Зазначені обставини свідчать про те, що про приватизацію спірної квартири позивачі мали дізнатися в січні 2009 року, тобто строк позовної давності сплинув в січні 2012 року. Поважних причин пропуску строку позовної давності, а також обставин, що вказують на його зупинення чи переривання в судовому засіданні не встановлено. 11.04.2013 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було посвідчено довіреність, зареєстровану за № 471, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися всім його майном (а.с.78). На підставі договору дарування, посвідченого 12.04.2013 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 480, [PERSON], діючи від імені [PERSON] передав належну останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 190 від 13.01.2009 року 1/3 частину квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] (а.с. 73). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 20). Відповідно до ст. 225 ч.1 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В судовому засіданні встановлено, що в жовтні 2012 року у [PERSON] було виявлено онкологічне захворювання. З 25.03.2013 року він перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Донецького обласного противопухлинного центру, де 28.03.2013 року був прооперований (видалення пухлини в печінці), а 05.04.2013 року - виписаний. В ніч з 12 на 13 квітня 2013 року (0 год 32 хв.) [PERSON] за місцем проживання була викликана швидка медична допомога, лікарем якої була введена в/м ін'єкція знеболюючого. [INFO] року об 11 год. 50 хв. він був поміщений на стаціонарне лікування до хосписного відділення МКЛ № 21, де того ж дня помер. (а.с. 25, 37-41, 116-117). Доказів того, що 11 та 12 квітня 2013 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні, за станом здоров'я не міг прибути до нотаріуса та підписати відповідні документи, приймав наркотичні знеболюючи, у зв'язку з чим не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, в судовому засіданні не надано. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вдень 12.04.2013 року вони були в гостях у подружжя [PERSON] та [PERSON] за їх місцем проживання, пили чай, спілкувалися. Стан здоров'я [PERSON] був задовільний, він ходив, розмовляв, як звичайно, планував ремонт. Таким чином, доводи позивачів про те, що волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування не було вільним і не відповідало його волі, в судовому засіданні не доведені. Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, вимог про визнання недійсною нотаріально посвідченої довіреності, на підставі якої від імені [PERSON] його майном розпорядився [PERSON] в судовому засіданні не заявлено. При цьому, на теперішній час спірні правовідносини не можуть вплинути на права та обов'язки [PERSON] у зв'язку з припиненням його представництва за довіреністю відповідно до ст. 248 ч.1 п.6 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування слід відмовити за необґрунтованістю. На підставі ст. ст. 16, 205, 207, 215-216, 229-230, 257, 261, 255 ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56,

Outcome: dismissed