Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка 22 вересня 2015 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку (а.с.3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на праві приватної власності являється власницею квартири [ADDRESS]. У вищевказаній квартирі зареєстрований, але не проживає [PERSON], який з 14.11.2014 року не проживає за даною адресою, більш того виїхав до іншої країни. Зазначивши те, що надання та оплата комунальних послуг здійснюється по кількості зареєстрованих в квартирі осіб, сплачувати послуги за особу, яка фактично не проживає в квартирі, є порушенням її прав як власника нерухомості та матеріально шкодить її сім'ї. Посилаючись на викладені у позові обставини позивачка просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Ленінський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивачка не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.11). Відповідач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомляв. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Підставою звернення позивача з позовом до суду є захист інтересів власника, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності володіє квартирою [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Встановлено, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але з листопада 2014 року не проживає [PERSON], 1983 року народження (а.с.6,7). Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] є законними, обґрунтованими, доведеними, тому підлягають задоволенню. Так, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що вимоги позивачки щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за адресою: [ADDRESS], є такими, що не підлягають задоволенню, так як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial