Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивачі звернулись до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] в якому просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] та позбавити відповідача права користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони являються співвласниками вищевказаної квартири та володіють нею на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2004 року та договору дарування ? частини квартири від 14.05.2014 р. У вказаній квартирі зареєстровані сторони в справі. З кінця 2012 року відповідач забрав свої речі із квартири і добровільно виселився, а після одруження майже не спілкується з позивачами - своїми батьками та сестрою. До того ж відповідач з 2011 року проживав на орендованій квартирі зі своєю дружиною, але з лютого 2015 року також виїхав з орендованої квартири невідомо куди. Позивачі вказують на те, що вони не чинили перешкод відповідачу у користуванні ним житлом, однак, оскільки він тривалий час не проживає за вказаною адресою, виникають проблеми за сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим об»єктивно порушуються права позивачів які є пенсіонерами, а їх донька - сестра відповідача - інвалідом І групи, і оскільки будь якої участі у сплаті комунальних послуг та витрат на утримання квартири відповідач не приймає, такі витрати є тягарем для сімейного бюджету позивачів, тому у зв»язку із тим, що відповідач без поважних причин не проживає у цій квартирі, він втратив право на користування нею. В судовому засіданні позивачі вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові. Не заперечували щодо заочного розгляду справи та просили покласти на них судові витрати. Відповідач [PERSON], в судове засідання до суду не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином, однак причину своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання до суду не з'явився, на адресу суду надійшло клопотання про слухання справи у його відсутність. Враховуючи, що позивачі не заперечували проти заочного розгляду справи, суд відповідно до положень ст.ст. 169, 224ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача н апідставі наявних в справі доказів ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду позивачів. Вислухавши пояснення позивачів, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] належить позивачам на праві власності вдповіднод о договору купівлі-продажу квартири вд 20.04.2004 р. та договору дарування квартири від 14.05.2014 р. Відповідно до довідки Форми №3 від 12.08.2015 року виданої Будинкоуправлінням №12 Київського квартирно-експлуатаційного управління всі сторони: позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані у даній квартирі, зокрема відповідач -з 27.04.2006 року. Також встановлено, що позивач [PERSON] являється інвалідом дитинства І групи і потребує постійного стороннього догляду та спостереження. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як свідчать акти від 19.05.2015 року, 23.04.2015 року 16.03.2015 року, 25.02.2015 року, 26 січня 2015 року та 26 грудня 2014 року, затверджені т.в.о начальника підприємства БУ-12 ККЕУ С.Г. Кравчук та начальником Н.Гаврищук і які завірені підписами сусідів, підтверджується факт того, що гр. [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з січня 2013 року. Статтею 150 ЖК України РСР, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, з перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою може бути припинено у випадку відсутності такого члена сім»ї без поважних причин понад рік. За таких обставин, оцінивши в сукупності зібрані в справі письмові докази, проаналізувавши перелічені норми законів, суд вважає, що оскільки позивачі на даний час є законними власниками квартири [ADDRESS], а відповідач був відсутній у вказаній квартирі і не проживав в ній без поважних причин понад один рік, тому суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування даною квартирою. В свою чергу, оскільки суд визнав відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою, а позивачами не доведено необхідності наряду з цим позбавлення відповідача права користування, в цій частині позов задоволенню не підлягає. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, проте бере до уваги прохання позивачів покласти на них судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial