Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON], звернулись до суду із позовною заявою, де просять суд ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір міни від 28 травня 1999 року, зареєстрований на Кременчуцькій товарній біржі за номером 2-305 від 28 травня 1999 року, за яким [PERSON], [PERSON] передали [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по ? частині за кожним. Свої вимоги мотивували тим, що 05 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Варивода В.В. з метою оформлення договору дарування квартири [ADDRESS] на її сина, [PERSON], однак нотаріусом було відмовлено в посвідченні правочину з тих підстав, що договір міни, на підставі якого 28 травня 1999 року була придбана зазначена квартира, посвідчений на біржі, а не нотаріально. Позивачі зазначають, що на момент укладання договору міни між [PERSON], [PERSON] та попереднім власником квартири - [PERSON], діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, в частині, що не суперечить Закону України «Про товарну біржу», ухваленому після проголошення незалежності України. Оскільки родиною Кривенко було набуто квартиру у відповідності до діючого на той час законодавства, Кременчуцьким МБТІ було здійснено державну реєстрацію права власності. Позивачі зазначають, що вищевикладені обставини свідчать про те, що фактично відбулося повне виконання договору від 28 травня 1999 року про перехід права власності на квартиру до [PERSON] та [PERSON] У зв'язку із тим, що права позивачів порушені, так як вони не можуть в повній мірі розпоряджатися своїм нерухомим майном, останні і вимушені звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 липня 2018 року замінено первісного відповідача - Кременчуцьку міську раду Полтавської області на належного відповідача - [PERSON] Позивач, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, її представник [PERSON] надав до суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі та зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Позивач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, завчасно надав до суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі та зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала до суду заяву про визнання позову, а також заяву, згідно якої просила суд розглянути справу без її участі. Третя особа, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Варивода В.В., в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, завчасно надала до суду клопотання, згідно якого просила суд розглянути справу без її участі та зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи документів. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно договору міни, посвідченого на Кременчуцькій товарній біржі 28 травня 1999 року, та зареєстрованого за номером 2-305, [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] квартиру [ADDRESS], в обмін на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, на підставі договору міни, посвідченого на Кременчуцькій товарній біржі 28 травня 1999 року, та зареєстрованого за номером 2-305, [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS]. Державна реєстрація права власності вказаної вище квартири була проведена КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить відмітка, наявна у договорі міни від 28 травня 1999 року. Згідно запису, наявного в технічному паспорті на квартиру [ADDRESS], її власниками є [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що позивачі звернулись до нотаріуса з метою посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], однак постановою приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Варивода В.В. від 05 квітня 2018 року за вих..№88/02-31 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що договір міни №2-305 від 28 травня 1999 року не може бути прийнятий нотаріусом в якості правовстановлюючого документа, оскільки сторонами договору не додержано вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР, чинного на час укладання договору, в частині його нотаріального посвідчення. Згідно з положеннями статті 241 Цивільного кодексу УРСР від 1963 року, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до статті 242 Цивільного кодексу УРСР від 1963 року, що був чинним на момент укладання зазначеного вище договору міни, до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відтак, згідно зі статтею 224 Цивільного кодексу УРСР від 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 227 Цивільного кодексу УРСР від 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Водночас, статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, що був чинний на момент укладення договору міни №2-305 від 28 травня 1999 року, передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню; угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно із частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» №1952-ІV від 01 липня 2004 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. У зв'язку із викладеними обставинами, враховуючи той факт, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] була проведена відповідно до чинного законодавства, що діяло на момент реєстрації, а також те, що виникнення права власності на майно на підставі договору міни не потребувало нотаріальному посвідченню, суд приходить до висновку про правомірність набуття позивачами права власності на спірне майно. Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно зі статтею 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. З вищевикладених обставин справи, приймаючи до уваги встановлений в судовому зсіданні факт дотримання процедури реєстрації прав власності на майно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині визнання спірного договору є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачами права власності на квартиру [ADDRESS] по ? частині кожному, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01 серпня 1987 року по 07 лютого 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 лютого 2013 року. Згідно із положеннями статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, який був чинний на час виникнення правовідносин щодо виникнення права власності позивачів на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Зазначені положення Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року не суперечать положенням статті 60 Сімейного кодексу України в редакції 2002 року, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Так, згідно із положеннями статті 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Тобто, аналіз вказаних норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що зазначене вище нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS], є об'єктом права спільної сумісної власності позивачів, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині визнання права власності на нього по ? частці за позивачами підлягають задоволенню. Статтею 141 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Частиною 1 статті 142 Цивільно-процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами) передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За викладених обставин, оскільки відповідач, [PERSON], визнала позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу, [PERSON], з державного бюджету 50 відсотків судового, сплаченого нею при подачі позову до суду, а також стягнути на її користь з відповідача 50 відсотків сплаченого нею судового збору.

Outcome: approved