Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що відповідно до договору довічного утримання, посвідченого нотаріусом 27.10.2006р. та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2006 р., вони є власниками житлового будинку № 6 по вул. Тесленка в м. Коломия по ? частині. 22 серпня 2016 року рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано тому, що не підтримують ніяких відносин та протягом тривалого часу разом не проживають. Останнім часом відповідач почав навідуватися до їхнього житлового будинку, вчиняти сварки та вдаватися до погроз. Така його поведінка негативно впливає на їх моральний та духовний стан. Відповідач, без їх згоди, повиносив з дому весь робочий інструмент та будівельний матеріал, самовільно встановив дверну колодку на одній із житлових кімнат, що унеможливлює їхнє користування цим житловим приміщенням. Такі протиправні дії [PERSON] щодо порушення їхніх житлових прав носять систематичний та постійний характер. Відповідач свідомо та навмисно створив умови, за яких вони не можуть з ним спільно проживати і співіснувати. Оскільки відповідач не є членом їх сімї, не був і не є квартиронаймачем житлового будинку чи його частини, не є власником чи співвласником житлового будинку, не оплачує житлово-комунальні послуги, не бере матеріальної участі в утриманні житлового будинку, більше року не проживає у ньому та не користується ним, то просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку № 6, що знаходиться по вулиці Тесленка, в м. Коломия, Івано-Франківської області, та стягнути з нього на їх користь сплачений ними судовий збір у розмірі 640 грн.. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просять позовні вимоги задовольнити. Пояснили, що відповідач з вересня 2016р. епізодично проживає в спірному будинку, приходить ночувати, дає гроші позивачу [PERSON] на часткову оплату комунальних послуг. Відповідач та його представник проти позову заперечили, посилаючись на те, що в даному житловому будинку відповідач проживає з 1993 року, куди посилився як член сімї. За час проживання в цьому будинку він проводив ремонт, вибудував погріб, стодолу, майстерню, гараж. В дверях кімнати в якій проживає та майстерні він замінив замки і не впускає туди позивачів, оскільки там знаходяться його особисті речі, зокрема одяг, та інструменти, а відповідачі погрожували їх знищити. Він регулярно дає [PERSON] гроші на сплату житлово-комунальних послуг, утримання житлового будинку. Інколи ночує в родичів, оскільки позивач чинить перешкоди в користуванні спірним житлом, погрожує зверненнями в органи поліції у разі запізнення. Правил співжиття не порушує, іншого житла не має. Суд, вислухавши сторони, аналізуючи обставини встановлені в судовому засіданні та дослідивши зібрані докази, вважає, що позов безпідставний і не підлягає до задоволення, з таких мотивів. Згідно довідки відділу управління комунальним майном Коломийської міської ради від 03.02.2017 р. № 1634 за адресою: м. Коломия, вул. Тесленка, 6, зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до договору довічного утримання від 27.10.2006 року, посвідченого нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори [PERSON] передала [PERSON] у власність 1/2 частину спірного житлового будинку в м. Коломия по вул. Тесленка, 6. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.01.2007 року 1/2 частина цього житлового будинку належить [PERSON] Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2006 року, де зазначено, що [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 1/2 частину житлового будинку в м. Коломия по вул. Тесленка, 6. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.01.2007 року, право власності зареєстроване за [PERSON] В будинковій книзі зазначено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною вище адресою з 1990-их років. У відповідності до рішення Коломийського міськрайонного суду від 22.08.2016р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] укладений в 1993р. розірвано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] є сестрою її померлого чоловіка. Відповідач тривалий час проживав і проживає в [INFO]. В даному будинковолодінні відповідач проводив значні будівельні, ремонтні роботи, обробляв город. На протязі року не була в даному будинку, але неодноразово зустрічалась на дорозі з відповідачем, коли той виходив з даного будинку чи йшов до нього, або ж їхав на велосипеді. Раніше зберігала автомобіль в гаражі будинку № 6 по вул. Тесленка, який вже рік як не зберігає, а тому не заходить. Свідок [PERSON] пояснив, що неодноразово відвідував відповідача по місцю його проживання в [INFO]. Останній раз в червні 2017р. Свідок [PERSON] пояснив, що неодноразово відвідував відповідача по місцю його проживання в [INFO]. Зокрема, був у будинку в червні - липні 2017р. і бачив там відповідача, з яким разом їздили на рибалку. Приблизно 3 роки тому допомагав відповідачу будувати курник, підвал. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 319 ч.1 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 383 ч.1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.1 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 57 СК України визначено яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, і до такого не належить нерухоме майно отримане за договором довічного утримання. У відповідності до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 745 \~ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до\~статті 334\~цього Кодексу, тобто з з дня державної реєстрації права власності відповідно до закону. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК … . Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідач є власником частини будинку № 6 по вул. Тесленка в м. Коломиї, частки якого в натурі сторонам не виділені, то позовні вимоги є безпідставні, оскільки порушують право власності відповідача. Позивачі передчасно і невірно обрали спосіб правового захисту своїх прав. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та свідків відповідач після розлучення, не виселявся із спірного будинку, зберігає там свої особисті речі, одяг, а в господарській будівлі інструменти, має ключі, бере участь в оплаті комунальних послуг, ночує. При цьому, суд вважає посилання позивача на повну недостовірність показів допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] безпідставними, оскільки неточності щодо запам»ятовування ними адресного номеру будинку, кольору фасаду та відстаней на погляд суду не спростовують викладених свідками обставин на які послався вище суд. Позивач [PERSON] в спірному будинку не проживає, оскільки постійно проживає в м. Івано-Франківськ. Посилання позивачів на те, що відповідач вчиняє скандали, застосовує насильство не підтверджено будь-якими доказами. Верховний Суд у своїй Постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 зазначив, що вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права виходить з такого. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed