Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] у листопаді 2017 року звернулися до суду з позовом та з уточненим позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності на житло та виселення, в якому просили визначити частки співвласників на квартиру [ADDRESS] такими: [PERSON] \~1/4\~частина,\~ [PERSON] \~1/4\~частина,\~ [PERSON] 1/4\~частина,\~ [PERSON] \~1/4\~частина;\~виселити [PERSON] \~з квартири [ADDRESS] до його власної квартири за адресою: [ADDRESS] ; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , згідно висновку судового експерта [PERSON] №03-18 від 17.01.2018 року; виділити в індивідуальне, відповідно до частки 1/4, користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату 6, розміром 16,3 кв.м, вбудовану шафу 8 площею 1,0 кв.м (на плані червоного кольору); виділити в індивідуальне, відповідно до частки 1/4 , користування [PERSON] житлову кімнату 2 площею 11,6 кв.м (на плані синього кольору); виділити [PERSON] в індивідуальне користування кімнату 5 площею 7,3 кв.м відповідно до 1/4 частки (на плані зеленого кольору); в спільному користуванні співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (на плані жовтого кольору) залишити частину приміщень квартири площею 22,2 кв.м, в тому числі коридор 1 площею 10,3 кв.м, вбиральня 3 площею 1,4 кв.м, ванна кімната 4 площею 3,0 кв.м, кухня площею 7,5 кв.м. В обґрунтування своїх вимог позивачі вказали, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1999 року квартиру [ADDRESS] було передано безоплатно у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири 60,6 кв.м на 8 поверсі та складається з трьох кімнат, житловою площею 35,2 кв.м, в тому числі кімната 11,6 кв.м, кімната 7,3 кв.м, кімната 16,3 кв.м, кухня розміром 7,5 кв.м, ванна кімната розміром 3,0 кв.м, вбиральня розміром 1,4 кв.м, коридор розміром 10,3 кв.м, вбудована шафа розміром 1,0 кв.м, балкон розміром 0,9 кв.м, лоджія розміром 1,3 кв.м. В свідоцтві про право власності на житло не визначені частки кожного співвласника та у зв`язку з цим між співвласниками виникають конфліктні ситуації щодо користування квартирою. Співвласники порушують право спільного користування квартирою. Так, [PERSON] зайняла кімнату 16,3 кв.м з балконом, кімнату закрила на замок, без згоди усіх вселила свого чоловіка [PERSON] Останній часто влаштовує сварки, пошкоджує майно в квартирі, повністю ігнорує спокійні відносини. Він має власне житло, тому зобов`язаний звільнити житло, яке йому не належить. Відповідач [PERSON] житло залишив в 2001 році, комунальні послуги не сплачував з 2008 року, має інше місце проживання. Повернувся до квартири в березні 2017 року та без їх згоди зайняв кімнату 11,6 кв.м з балконом; закрив кімнату, позбавивши їх доступу. Позивачі мають можливість користуватися лише кімнатою 7,3 кв.м без балкону. [PERSON] має тяжкий стан здоров`я, потребує спокою, свіжого повітря, неспроможна за станом здоров`я виходити з 8 поверху на вулицю. Спірна квартира має житлову площу 35,2 кв.м. При рівності часток співвласників 35,2 кв.м : 4 = 8,8 кв.м, розмір кожного співвласника у спірній квартирі щодо житлової площі складає 8,8 кв.м. Таким чином, позивачам по справі належить 17,6 кв.м житлової площі. Ухвалою суду від 16.11.2017 року відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. Відповідачами до суду подано відзив, в якому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просили відмовити в задоволенні позову. Вказали, що предмет спору про визначення часток взагалі відсутній, оскільки у разі звернення позивачів з такою пропозицією до відповідачів, то визначення цих часток можливий шляхом укладення нотаріально посвідченого договору. Щодо виселення [PERSON] з квартири, відповідач є чоловіком [PERSON] з 2005 року, постійно проживає в квартирі, від шлюбу у них є спільна дитина [PERSON] , тому він не може бути виселений з житла (т.1 а.с.54-56). Від сторони відповідачів надійшов відзив, в якому відповідачі просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказали, що позов поданий з метою виділити [PERSON] кімнату загальною площею 16,3 кв.м, позбавляючи при цьому право володіння та користування належними частками в спільному майні відповідачів та неповнолітнього [PERSON] Безпідставне виселення [PERSON] призведе також і до порушення права на сімейне життя, оскільки ніякий орган державної влади не може примусово позбавити право подружжя на їх спільне проживання (т.1 а.с.93-96). Ухвалою суду від 03.10.2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження суддею Чувановою А.М. за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 14.11.2018 року залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Службу в справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради, замінено прізвище позивача [PERSON] на [PERSON] . До суду надійшли письмові пояснення третьої особи, згідно яких представник органу опіки та піклування просить прийняти законне та обґрунтоване рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини [PERSON] , [INFO] ( т.2 а.с.93-94). Ухвалою суду від 31.01.2019 року за клопотанням відповідачів по справі призначено будівельно-технічну експертизу. Ухвалою суду від 05.04.2019 року поновлено провадження у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити повністю з підстав, зазначених в заяві. Вказав, що спірна квартира належить всім по 1/4 частці; ніхто не поїхав до нотаріуса, тому вони змушені були звернутися до суду. Він не може потрапити в квартиру, лише в кімнату своєї матері, площею 7 кв.м., інші кімнати : 16 кв.м займає сестра з чоловіком, а кімнату 11 кв.м батько. Просив йому з матір`ю виділити кімнату 16 кв.м. [PERSON] не зареєстрований в квартирі, його треба виселити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Вказала, що у неї зовсім мала кімната, вона немає доступу до балкону. [PERSON] з 2010 року живе в їх квартирі, він вселився без її згоди, порушує її права, закрив кімнату, пошкодив її майно, поліцію вона не викликала з цього приводу. Представник позивачів - [PERSON] в суді позов підтримала, вказала, що спір існує, бо в добровільному порядку не отримано документи про визначення 1/4 часток сторін в квартирі. Висновок експерта Федорова є неналежним доказом. Два власники можуть отримати одну кімнату, мати і син згодні разом проживати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що він заробив квартиру, яку приватизували на чотирьох; не заперечує, що у всіх частка становить по 1/4. Просив залишити порядок користування, який вже склався. Він має власну квартиру; готовий жити з сином в кімнаті 11 кв.м. У сина є власна квартира, він часто приходить, але ночувати не залишається. На теперішній час відповідач живе у будинку матері в с.Бугаївка. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що в 2010 році вона приїхала з чоловіком в квартиру, бо її запросила мати. Чоловік не влаштовує сварки, не ображає її матір. Вона сама зайняла маленьку кімнату. Згодна, що кожному належить 1/4 частка в квартирі. Пояснила, що їм і 16 кв.м мало, вони стоять на обліку для отримання житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що він нікого і нічого не бив, приводів в поліцію не було, зробив ремонт в квартирі, старе крісло виніс, а нове купив. У нього тут сім`я, тому нікуди він виїжджати не буде. Представник відповідачів - [PERSON] .В [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. З приводу визначення 1/4 частки кожному, всі згодні, але до нотаріуса не пішли. Підстав для виселення зятя немає, позивачі з 2010 року не зверталися про його виселення. Представник відповідачів - Нестеренко Н.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову відповідно до наданих відзивів на позов. Представник третьої\~особи Служби в справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, просив в надісланій заяві розгляд справи проводити у його відсутність. Заслухавши позивачів, відповідачів, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що квартиру [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1999 року, було передано безоплатно у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1 а.с.19 - свідоцтво). Також, судом встановлено, що частки в квартирі [ADDRESS] , набутої на підставі свідоцтва про право власності від 20.05.1999 року, учасниками спільної сумісної власності в добровільному порядку не визначено. В судовому засіданні сторони визнали, що частки кожного співвласника у спірній квартирі є рівними і становлять по 1/4 частини, а тому відповідно до ст.\~357,\~370 ЦК України\~та в силу ч.1\~ст. 82 ЦПК України,\~суд,\~на підставі\~належних та\~допустимих доказів,\~вважає,\~що частки[PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ становлять по 1/4 у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, суд зазначає наступне. Загальна площа квартири [ADDRESS] , становить 60,6 кв.м та складається з трьох кімнат, житловою площею 35,2 кв.м, в тому числі кімната 11,6 кв.м, кімната 7,3 кв.м, кімната 16,3 кв.м, кухня розміром 7,5 кв.м, ванна кімната розміром 3,0 кв.м, вбиральня розміром 1,4 кв.м, коридор розміром 10,3 кв.м, вбудована шафа розміром 1,0 кв.м, балкон розміром 0,9 кв.м, лоджія розміром 1,3 кв.м. (т.1 а.с.5-6 технічний паспорт). Звертаючись в суд з даним позовом, позивачі посилались на те, що співвласники\~не можуть дійти спільної згоди щодо порядку користування квартирою,\~тому\~просили суд визначити порядок користування квартирою\~ [ADDRESS] , а саме: виділити в індивідуальне, відповідно до частки 1/4, користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату 6, розміром 16,3 кв.м, вбудовану шафу 8 площею 1,0 кв.м (на плані червоного кольору); виділити в індивідуальне, відповідно до частки 1/4, користування [PERSON] житлову кімнату 2 площею 11,6 кв.м (на плані синього кольору); виділити [PERSON] в індивідуальне користування кімнату 5 площею 7,3 кв.м відповідно до 1/4 частки (на плані зеленого кольору); в спільному користуванні співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (на плані жовтого кольору) залишити частину приміщень квартири площею 22,2 кв.м, в тому числі коридор 1 площею 10,3 кв.м, вбиральня 3 площею 1,4 кв.м, ванна кімната 4 площею 3,0 кв.м, кухня площею 7,5 кв.м. При цьому, позивачі обґрунтували свою позицію висновком експерта №03-18 будівельно-технічного дослідження спірної квартири від 17.01.2018 року судового експерта [PERSON] А.К. (т.1 а.с.77-81). Згідно із частиною 1\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4\~статті 41 Конституції України). Відповідно до положень статей\~\~317,\~319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша\~статті 356 ЦК України). Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2017 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» П. 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. У відповідності до частини 1статті 368 ЦК України: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1статті 369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право спільної сумісної власності є безчастковим (бездольовим) правом спільної власності. Тому кожен з учасників спільної сумісної власності не має права на частку в праві власності на спільну річ і не має повноважень у відношенні часток інших співвласників на спільну річ. Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. Пунктом 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20\~передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Разом з тим, суд вважає, що у випадку встановлення порядку спільного користування квартирою застосування критерію необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення з забезпеченням відповідності ідеальних часток реальним не є обов`язковим. Суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, і відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність в даному випадку є допустимим. Таке рішення суду не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18.02.2019 року по справі № 569/15733/17-цта від 20.02.2019 року по справі № 214/239/17-ц. Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 35,2 кв.м, на користь кожного співвласника (позивачів та на відповідачів) припадає по 8,8 кв. м. жилої площі квартири, що не призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Таким чином, позивачам по справі належить 17,6 кв.м житлової площі. Враховуючи, що сторони домовитись про порядок володіння та користування спільним сумісним майном не можуть, у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном неможливо, з урахуванням\~статті 358 ЦК України, суд приходить до висновку, що порядок користування квартирою, який просять встановити позивачі, а саме виділення в користування [PERSON] , [PERSON] : кімнати площею 16,3 кв.м з балконом, \~\~не порушує право власності інших співвласників. Крім того, кімнату з балконом необхідно виділити у користування позивачам, з огляду на вік та стан здоров`я\~\~ [PERSON] . Таким чином, суд вважає за можливе встановити порядок користування квартирою за адресою квартирою\~ [ADDRESS] , згідно з яким виділити в користування позивачам кімнату площею 16,3 кв.м, \~\~площа якої не перевищує їх частки в спільному майні сторін. Позовна вимога, за якою позивачі просять виділити в індивідуальне, відповідно до частки 1/4, користування [PERSON] житлову кімнату 2 площею 11,6 кв.м (на плані синього кольору); виділити [PERSON] в індивідуальне користування кімнату 5 площею 7,3 кв.м відповідно до 1/4 частки (на плані зеленого кольору) є такою, що ґрунтується на вимогах законодавства та підлягає задоволенню. Також, позивачі просять залишити в спільному користуванні співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (на плані жовтого кольору) частину приміщень квартири площею 22,2 кв.м, в тому числі коридор 1 площею 10,3 кв.м, вбиральня 3 площею 1,4 кв.м, ванна кімната 4 площею 3,0 кв.м, кухня площею 7,5 кв.м. Суд вважає, що вимога про залишення коридору, кухні, ванної, вбиральні, які є місцями загального користування, в спільному користуванні сторін по справі, є такою, що ґрунтується на вимогах законодавства та підлягає задоволенню. Проте, вбудована шафа 8 площею 1,0 кв.м теж відноситься до таких місць, а тому вимоги позивачів про виділення їм в користування цієї шафи не підлягають задоволенню, шафу необхідно залишити в загальному користуванні. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою та другою\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. При цьому під ефективним засобом (способом) захисту необхідно розуміти такий, що призводить до поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~передбачено, що\~кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже,\~оцінивши в\~сукупності докази,\~які мають\~юридичне значення\~для розгляду\~справи і\~вирішення спору\~по суті,\~враховуючи характер\~планування квартири,\~наявність трьох\~жилих кімнат,\~їх площу,\~суд дійшов\~висновку,\~що найбільш\~раціональним,\~доцільним і\~таким,\~що не\~порушує прав\~співвласників квартири\~буде встановлення\~порядку користування\~спірною квартирою,\~згідно з\~яким виділити\~в спільне\~користування[PERSON] та [PERSON] - житлову кімнату № 6 площею 16,3 кв.м з балконом, площею 0,9 кв.м; [PERSON] - житлову кімнату №2, площею 11,6 кв.м з лоджією, площею 1,3 кв.м; [PERSON] - житлову кімнату №5, площею 7,3 кв.м. Залишити в спільному користуванні всіх співвласників: вбудовану шафу №8, площею 1,0 кв.м, коридор №1, площею 10,3 кв.м, вбиральню №3, площею 1,4 кв.м, ванну кімнату №4, площею 3,0 кв.м, кухню №7, площею 7,5 кв.м. Відповідно суд вважає, що варіант поділу квартири, запропонований відповідачами у відзиві на позов, є неприйнятним, оскільки він буде порушувати права інших співвласників та не буде відповідати їхнім часткам у праві спільної сумісної власності. При цьому, висновки судового експерта №12 від 04.04.2019 року [PERSON] суд вважає неясними, необґрунтованими та такими, що суперечать іншим матеріалам справи (т.2 а.с.183-191). Суд також зазначає, що члени сім`ї співвласників: чоловік та дитина [PERSON] не є власниками спірної квартири, тому порядок користування нею має визначатись лише між співвласниками, а доводи відповідачки, про те, що суд має взяти до уваги її сімейний стан, не заслуговують на увагу, оскільки проживання [PERSON] разом із чоловіком та сином у спірній квартирі не є підставою для виділення їй у користування кімнати площею 16,3 м.кв., оскільки це буде порушувати права власності на належну частку у майні інших співвласників. Суд вважає, що саме такий порядок користування спільним майном буде відповідати інтересам усіх власників і не порушуватиме їх прав. Щодо виселення відповідача [PERSON] з квартири, суд приходить до наступного висновку. За приписами\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Частиною першою\~ст.156 ЖК України\~зазначено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма закріплена у\~ст.405 ЦК України. Осіб, які відносяться до членів сім`ї власника житла, прописано у ч.4\~ст.156\~ЖК України \~та у ч.2\~ст.\~64\~ЖК України. За змістом зазначених норм право користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18.10.2018 року у справі № 160/497/17. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України від 05.11.2014 року в справі № 6-158цс14, правову позицію якого підтримав Верховний Суд у постанові від 20.05.2018 року у справі № 345/1486/15-ц. При цьому, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі № 331/749/17-ц, особисті відносини сторін не можуть виступати законною підставою для обмеження права власності відповідача. Відтак, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, а правовий режим такої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників та співвласники мають рівні права у здійсненні права власності незалежно від розміру їх часток, а тому [PERSON] , будучи членом сім`ї власника частки у квартирі [ADDRESS] , за її згодою має право на проживання у такій, тому позовні вимоги щодо виселення відповідача є такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази того, що перебування [PERSON] у спірній квартирі, порушує права позивачів, як співвласників вказаної квартири. Підстави для виселення відповідача, який з 2010 року, як член сім`ї співвласника, проживає та користується квартирою [ADDRESS] , відсутні, а необхідність і пропорційність такого заходу позивачами не доведено. Пояснення свідків позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з приводу конфліктів в сім`ї зі слів позивачки, неможливість позивача користуватися всіма кімнатами, жодним чином не спростовують висновків суду та аргументи позивачів не доводять. Посилання відповідачів підтверджуються показами їх свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з приводу не конфліктності, відсутності погроз, насильства зі сторони зятя. Згідно ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що позивачі понесли судові витрати, які складаються з судового збору за подачу позову у розмірі 1984,80 гривень та за виплату винагороди експерту за надання ним експертного висновку у розмірі 1500 гривень. Тому, суд вважає за необхідне розділити судові витрати між сторонами по справі, зобов`язати відшкодувати відповідачів по 1452 гривень судових витрат з кожного, які понесли позивачі з огляду на часткове задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial