Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики і свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.10.2017 року укладено договір позики, відповідно до якого вона надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 8856 доларів США, що становить 219983 грн. 04 коп. на день подання позову (за офіційним курсом НБУ (за 1 долар - 24,84 грн.), які мали бути повернуті через дванадцять місяців, а саме 23.10.2018 року. Однак відповідач зобов`язання за договором позики не виконав і борг позивачу не повернув. Також просить стягнути три проценти річних від суми боргу, що становить 6617 грн. 57 коп., а всього 226600 грн. 61 коп. та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] її представник адвокат Молібог Ю.М. в письмовій заяві позов підтримали повністю, просили розглядати справу у їх відсутність, просять суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Одночасно також був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. 11.11.2019 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми було відкрито провадження у справі і призначено до судового розгляду на 24.12.2019 року. Справа слуханням неодноразово відкладалася в зв`язку з неявкою відповідача, відсутністю даних про його належне повідомлення. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що 23.10.2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу грошову позику в розмірі 8856 доларів США доларів США зі строком повернення 23.10.2018 року. Передання коштів підтверджується розпискою від 23.10.2017 року складеної відповідачем власноруч. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та грошові кошти не повернув. Факт надання позики підтверджується укладеним Договором від 23.10.2017 року та особистим підписом відповідача у цьому Договорі, а також розпискою. Грошові кошти у зазначений строк 12 місяців відповідач позивачу не повернув про що свідчить наявність оригіналу розписки у позивача. Доказів на спростування доводів та обставин, викладених в позові, відповідачем не надано. Загальна сума заборгованості складає 8856 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання позики (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в сумі за курсом НБУ - 8856 доларів США, що становить 219983 грн. 04 коп. на дату подання позову є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням зазначеного вище позивач має право на отримання трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України, що становить 6617 грн. 57 коп.. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу з урахуванням трьох процентів річних, що в сумі становить 226600 грн. 61 коп., а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2267 грн.. На підставі викладеного, ст.ст. 525-526, 530, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -

Outcome: approved