Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивачі у грудні 2018 року звернулися до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом, в якому просили визнати за ними право постійного користування квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказали, що [PERSON] у 1981 році уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу вселилася у належну останньому квартиру [ADDRESS] , разом із сином від попереднього шлюбу - [PERSON] . У цьому ж 1981 році [PERSON] зареєструвалася у вказаній вище квартирі, а у 1984 році народила сина, [PERSON] . Шлюб між нею та [PERSON] було розірвано 06.12.1996, після чого останній виїхав з квартири на інше постійне місце проживання, а позивач разом із синами проживає у цій квартирі по теперішній час. Жодних документів, які надавали право на вселення [PERSON] у спірну квартиру, не збереглося. Листом управління житлового господарства Житомирської міської ради від 10.10.2018 №1-1545 [PERSON] відмовлено у приватизації вказаної вище квартири у зв`язку з відсутністю ордеру на вселення. [PERSON] зазначає, що проживає та зареєстрована у вказаній квартирі з 19.11.1981, її старший син, [PERSON] , зареєстрований з 19.10.1993, а молодший, [PERSON] - з 12.10.2002 та проживають у спірній квартирі по теперішній час. [PERSON] та її сини вселилися у вказану квартиру на законних підставах як члени сім`ї наймача, проживають у квартирі тривалий час, оплачують комунальні послуги, проводили поточні ремонти, при цьому іншого житла не мають, а тому просять суд визнати за ними право постійного користування квартирою. 14.01.2019 від представника позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, в якій зазначив, що за час проживання [PERSON] та її синів у спірній квартирі жодних претензій з боку відповідача - виконавчого комітету Житомирської міської ради не надходило, що також свідчить про вселення до квартири на законних підставах, та просив суд визнати за [PERSON] право постійного користування квартирою [ADDRESS] Ухвалою судді від 14.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Від відповідача 13.08.2019 надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача повністю не визнала позов та просила відмовити в його задоволенні з тих підстав, що спірна квартира перебуває у комунальній власності Житомирської міської об`єднаної територіальної громади, а нею не приймалося рішення щодо надання ордеру позивачам чи укладання з ними договору найму. 27.08.2019 від представника позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, в якому зазначив, що колишній чоловік позивача, [PERSON] , вселився у спірну квартиру на підставі чи то дозволу, чи то рішення виконкому Житомирської міської ради, однак вказаний документ не зберігся. Позивач вселилася до квартири як член сім`ї наймача, відкрито проживає у ній тривалий час - 37 років, сплачує комунальні послуги та здійснює поточні ремонти і за цей час жодних претензій з боку відповідача не надходило, тому вважає, що позивач має всі підстави на закріплення за нею права користування житлом. Також від представника позивачів 29.09.2020 надійшли додаткові пояснення по справі, в якій вона просила залишити без розгляду уточнену позовну заяву від 14.01.2019 та розглядати первісну позовну заяву в редакції від 10.12.2018, задовольнити позовні вимоги та визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право постійного користування квартирою [ADDRESS] . Сторони у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши матеріали у справі, суд задовольняє позовні вимоги з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] у 1981 році уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу поселилася у належну останньому квартиру [ADDRESS] , разом із сином від попереднього шлюбу - [PERSON] . У цьому ж 1981 році [PERSON] зареєструвалася у вказаній вище квартирі, а у 1984 році народила сина, [PERSON] . Шлюб між нею та [PERSON] було розірвано 06.12.1996, після чого останній виїхав з квартири на інше постійне місце проживання, а позивач разом із синами проживає у цій квартирі по теперішній час. Жодних документів, які надавали право на вселення [PERSON] у спірну квартиру, не збереглося. Іншого житла у позивачів не має. Доказів протилежного суду не надано. Листом управління житлового господарства Житомирської міської ради від 10.10.2018 №1-1545 [PERSON] відмовлено у приватизації вказаної вище квартири у зв`язку з відсутністю ордеру на вселення. Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Частиною 1 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Незважаючи на те, що з позивачами не було укладено договору найму житла, однак, фактично він існує, оскільки вони проживають в спірному житлі та виконують всі зобов`язання, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно пп. 5, 6 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських ради належить ведення обліку відповідно до закону, житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. Користування жилим приміщенням у будинках державного громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, що передбачено ст. 61 Житлового кодексу України, згідно якої предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається із однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами та несуть всі обов`язки, що витікають із договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за обов`язками, що витікають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 Житлового Кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, судом встановлено, що позивачі вселились в спірну квартиру з дозволу наймача [PERSON] як члени його сім`ї, а, отже, на законних підставах. Протягом тривалого часу, а саме більше як 37 років добросовісно відкрито користуються всіма правами та несуть всі обов`язки, що витікають із договору найму житлового приміщення, в зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про те, що позивачі мають право на користування даною квартирою і, відповідно, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved