Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що він є власником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 17.06.1991 року. Відповідач [PERSON] є його донькою, яка зареєстрована у спірній квартирі, але не проживає з 2013 року. Постійне місце проживання відповідача в Російській Федерації, м. Люберці. [PERSON] за час відсутності за житло-комунальні послуги не сплачує. Однак не знімається з реєстраційного обліку, так як вона не має змоги, щою приїхати та добровільно знятись з місця реєстрації.Відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання квартири та протягом її відсутності за вказаною адресою, на неї, як на зареєстровану, постійно нараховуються комунальні послуги, які доводиться сплачувати позивачу.Так, факт наявності реєстрації відповідачки за вказаною адресою чинить перешкоди у користуванні даною квартирою позивачу, оскільки борги за комунальні послуги постійно зростають. 02 вересня 2019 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відкрито провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач та представник третьої особи, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, представник третьої особи, при ухваленні рішення, покладалась на розсуд суду. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, записано у реєстрову книгу за №15, стр.20, запис №20 видане згідно рішення Виконкому Саксаганського району від 08.09.1974 року № 21/340 [PERSON] , на праві особистої власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: у [ADDRESS] . (а.с.11). Згідно з довідкою від 26.04.2019 року, виданою ЖБК «Рассвет 13», у вказаному вище житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання, зокрема, [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Натомість, фактично відповідач в квартирі не проживають з15 .04.2013 року, свідченням чому є акт з місця проживання від 26.04.2019 року, складений мешканцями квартир [ADDRESS] , засвідчений головою житлово-будівельного кооперативу «Рассвет 13». (а.с.10) Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] в добровільному порядку не знімається з реєстраційного обліку, що призводить до створення перешкод позивачам у здійсненні ним права власності від порушень, не пов`язаних з володінням майном, яке в силу ст.16 ЦК України, підлягає захисту в судовому порядку шляхом пред`явлення позову. В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Договір найму житла сторони спору не укладали, розмір оплати не погоджували. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду даної справи позивачами були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог негаторного позову із визнанням [PERSON] , такою, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідачкою, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивачів не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивачів, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. Суд вважає встановленим факт порушення відповідачкою права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач, як власник майна має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Також в судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом визнання відповідачки, такою, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved