Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивачка 06.09.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, за яким просила надати дозвіл на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд доньки [PERSON], [INFO], місце народження: м. Одеса, Одеська області, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без згоди батька дитини - [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], неодноразово до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO]. В обґрунтування позову відзначила, що 14.07.2007 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 321. Від даного шлюбу народилась дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 69. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2013 року відповідача було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. Вказаним вироком встановлено, що [PERSON], знаходячись у стані алкогольного сп'яніння, за місцем мешкання вчинив сімейний конфлікт зі своєю дружиною - позивачкою [PERSON], в ході якого навмисно наніс потерпілій тілесні ушкодження. Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2013 року по справі № 520/9869/13ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2014 року по справі №522/32012/13-ц було визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. З часу розірвання шлюбу дитина проживає з позивачкою, відповідач участі у вихованні доньки не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Позивачка постійно відвідує рідну тітку - [PERSON], яка проживає у Республіці Молдова. Враховуючи те, що для виїзду за кордон країни доньки разом з позивачкою необхідно отримати нотаріально посвідчену згоду батька дитини - відповідача, вона звернулась до [PERSON] з проханням оформити нотаріальну згоду на виїзд доньки до Республіки Молдова та надати свою згоду на виготовлення проїзного документу, на що останній категорично відмовився. Вважає, що відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, своїми діями порушує права дитини на спілкування зі своїми родичами, фізичний, духовний розвиток, позиція відповідача шкодить інтересам дитині і не сприяє її всебічному, гармонійному та моральному розвитку дитини. До суду позивачка не з'явилась, надала заяву, за якою позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. У минулому судовому засіданні пояснила, що раніше відповідач надавав згоду на виїзд доньки за кордон та обіцяв у подальшому давати нотаріальну довіреність. Проте на теперішній день відмовляється. Зазначила, що у Придністров'ї проживають її родичі - брати, сестри, тітка, проте вона позбавлена можливості виїхати за кордон разом з донькою без згоди батька. Пояснила, що шлюб розірвали роки три тому назад у зв'язку з тим, що відповідач зловживав спиртним та бив позивачку. Зазначила, що є судовий спір з приводу стягнення з відповідача аліментів на доньку, оскільки останній коштів на матеріальне забезпечення дитини не надає, бачиться з донькою раз у рік. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Третя особа до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Надала до суду заяву по якій просила справу розглядати за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.07.2007 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 321. Від даного шлюбу народилась дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 69 (а.с.10). Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2013 року по справі № 520/9869/13ц шлюб між сторонами розірвано (а.с.11). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2014 року по справі №522/32012/13-ц було визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] (а.с.12-13). З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі - [PERSON], [INFO], вироком Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2013 року визнано винним у скоєні злочину за ст.. 125 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.14). Вказаним вироком встановлено, що [PERSON], знаходячись у стані алкогольного сп'яніння за місцем свого мешкання: [ADDRESS], на побутовому ґрунті вчинив сімейний конфлікт зі своєю дружиною [PERSON], в ході якого навмисно наніс потерпілій [PERSON], тілесні ушкодження у вигляді синців кінцівок, тулуба, правої сідниці, які згідно з висновком експерта № 2184 від 22.07.2013 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкої ступені тяжкості. З пояснень позивачки встановлено, що з часу розірвання шлюбу дитина проживає з позивачкою, відповідач участі у вихованні доньки не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Позивачем до суду надана довідка про склад сім'ї, видана 17.08.2016 року ЖБК «Центральний-19», з якої вбачається, що донька [PERSON], 2008 року народження проживає разом з матір'ю [PERSON], 1980 року народження, за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Згідно довідки Одеського навчально-виховного комплексу №300 «Спеціалізована школа І ступеня - дошкільний навчальний заклад» ОМР Одеської області від 16.08.2016 року (а.с.16), донька сторін [PERSON] навчається у третьому класі даного навчального закладу та оплату за харчування дитини та додаткові платні гуртки здійснює позивачка. Крім того позивача надала суду документи, згідно яких її тітка - [PERSON] проживає у Республіці Молдова, а також нотаріально посвідчену заяву від 29.04.2013 року, згідно якої відповідач не заперечував проти тимчасових поїздок доньки за кордон, до Республіки Молдова, у термін з 29.04.2013 року по 29.04.2014 року у супроводі матері - позивачки по справі (а.с.40). Проте на теперішній день батько дитини - [PERSON] безпідставно не надає позивачці дозволу на виїзд їх доньки за кордон, у зв'язку з чим остання позбавлена можливості виїхати до родичів, зокрема до Республіки Молдова, разом зі своєю донькою. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Порядок виїзду за кордон дітей без згоди другого з подружжя (чоловіка) визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХII, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України », Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, суд приходить до висновку, що діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Питання про надання дозволу для виїзду дитини за кордон має вирішуватися судом, виходячи з інтересів, в першу чергу, - дитини, а також з врахуванням інтересів його батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження те, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон України у супроводі матері суперечитиме інтересам дитини. При цьому, істотне значення для вирішення справи має той факт, що малолітня дитина проживає разом з матір'ю, та це визначено за рішенням суду. Судом не встановлено підстав або обставин, що могли бути витлумачені судом як такі, що є перешкодою для надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон; судом також не вбачається намагання позивача порушити права дитини або його батька у зв'язку з вірогідним виїздом дитини за кордон; суд також не вбачає передумов того, що дитина не повернеться в Україну за місцем свого постійного проживання тощо. Таким чином, надання дозволу на виготовлення проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку, для виїзду за кордон України, [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO], не є дозволом на перетинання кордону дитиною, а лише дає таку можливість за згоди батьків або за рішенням суду. Таким чином, враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі та їх малолітня дитина постійно проживає з позивачкою, оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за межі України, зокрема до Республіки Молдова, де проживають їх родичі, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON]. Щодо надання дозволу на багаторазовий виїзд доньки за межі України без згоди та супроводу батька, то суд відмовляє у задоволенні цієї частини позову та надає дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Республіки Молдова строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили малолітньої [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], [INFO], без дозволу та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено строк на один рік для виїзду дитини з України до Республіки Молдова, так як встановлення держави прямування та відповідного часового проміжку виїзду дитини потребують Правила перетинання державного кордону громадянами України. Крім того, позивачка у майбутньому не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України з наданням нового строку. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивачка здійснила витрати по сплаті судового збору на суму 551, 20 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 06.09.2014 року. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають також ці витрати.

Outcome: partial