Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] 1 березня 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позов тим, що їй на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 2018 року належить трикімнатна квартира [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований її син [PERSON] - відповідач по справі, який з березня 1992 року за місцем реєстрації не проживає, не несе жодних витрат на утримання та обслуговування квартири, а крім того, між ними не існує будь-яких домовленостей, щодо його проживання у цій квартирі. Дії відповідача порушують її права як власника. Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не прибула, однак надала суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань до суду від нього не надходило. Відзив на позов не подав. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положення статті 280 ЦПК України. Згідно ухвали судді від 4 березня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Суд, дослідив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Матеріалами справи встановлено: Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод). Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правові позиції Верховного Суду України та ВерховногоСуду викладені в постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц та 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, які відповідно до статті 417 ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 12 вересня 2018 року (індексний номер витягу 137456302) власником трикімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до довідки Білозерської селищної ради Херсонської області № 821 від 19 лютого 2021 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту на предмет проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] від 19 лютого 2021, який був складений уповноваженою на те комісією та затверджений заступником Білозерського селищного голови Херсонської області, [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але фактично не проживає з березня 1992 року. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового приміщення - квартири, відповідач, який є членом її родини, не проживає у спірному приміщенні з березня 1992 року, що підтверджується відповідним актом, поясненнями позивачки, наданими у позовній заяві. При цьому відповідач не вчиняє будь-яких дій направлених на скасування реєстрації його місця проживання за зазначеною адресою, хоча фактично там і не проживає, чим порушує право власності позивачки. Таким чином, суд установив, що реєстрація відповідача у належній позивачці квартирі, створює для неї перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, більше одного року відсутній за місцем своєї реєстрації, що свідчить про втрату ним інтересу до вказаного житлового приміщення, не несе жодних витрат на утримання та обслуговування квартири, інших домовленостей між сторонами щодо користування квартирою не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивачки створює останній перешкоди у користуванні та вільному розпорядженні належною їй власністю, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, із відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: approved