Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] в якій просили суд визнати дійсним договір міни нерухомого майна від 28 березня 1997 року, зареєстрований Павлоградською товарною біржею за реєстровим номером 3/44-НД, укладений між [PERSON] з одного боку, [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] з другого боку, [PERSON] з третього боку, згідно якого у власність [PERSON] перейшла у власність квартира [ADDRESS] , у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] . На даний час позивачі мають намір розпорядитися своєю власністю, однак через те, що договір міни не посвідчений нотаріально, позбавлені можливості реалізувати своє право власності у зв`язку з чим вимушені звернутися до суду. Позивачі в судове засідання не з`явились, надали суду, кожний окремо, письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримують. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, причину неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за її відсутності не надали. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. З`ясував обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд встановив наступне. 28 березня 1997 року між [PERSON] з одного боку, [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] з другого боку, [PERSON] з третього боку, було укладено договір міни відповідно до якого у власність [PERSON] перейшла у власність квартира [ADDRESS] , у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено та зареєстровано Павлоградською товарною біржею за № 3/44-НД. /а.с. 15-16/. 04 квітня 1997 року договір міни було зареєстровано в Павлоградському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 10-13-184. Умови договору міни сторонами виконані в повному обсязі. 08 серпня 2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». /а.с.14/ Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. В укладеному договорі міни сторони повністю погодили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором міни нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт міни і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Оскільки позивачі повністю виконали умови договору міни нерухомого майна, фактично володіють обєктом нерухомості, угода міни нерухомого майна не визнавалась недійсною, позивачі, на підставі ст. ст. 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набули право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіють ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору міни нерухомого майна в судовому порядку немає.

Outcome: approved