Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом та просять винести рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні їхнього права власності на житловий будинок із надвірними будівлями, розташований у місті Харкові по [ADDRESS] та визнати [PERSON], [INFO], уродженку с. Мелинівка, Нововодолазького району Харківської області, такою, що втратила право користування житловою площею у зазначеному будинку. Позивачі посилаються на те, що вони є співвласниками будинку, який набули за договором купівлі-продажу від 04.04.2013 р. у відповідача, сторонній для них особи, [PERSON] Після укладення договору відповідач одночасно звільнила будинок, забрала з нього всі свої речі та віддала позивачам ключі від нього. За договором вона зобов'язалась знятись з реєстрації місця проживання за адресою будинку до 04.10.2013 р. Відповідач виїхала з міста Харкова, своєї адреси перебування позивачам не надала, більше з ними не спілкувалась, свою реєстрацію за адресою проданого будинку не припинила. Позивачі намагались знайти відповідача, через її рідних просили виконати свій обов'язок за договором, але до теперішнього часу відповідач не припинила реєстрацію у будинку, що перешкоджає позивачам належним чином користуватись та розпоряджатись своєю власністю. У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та надали пояснення відповідні вищенаведеному, у межах позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки до судового засідання не повідомила. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 04 квітня 2013 року [PERSON], [INFO], уродженка м.Харкова, громадянка України та [PERSON], [INFO], уродженка м.Харкова, громадянка України за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Губською В.А. за р. №614, купили у відповідача [PERSON], [INFO] відповідно 80/100 та 20/100 часток житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого у місті Харкові за адресою: [ADDRESS]. Право власності на набуті частки будинку зареєстровані власниками у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за №550711 та №551863 ( а.с. 13-22). Пунктами за №№12 кожного Договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості встановлено, що «Продавець» та інші особи, які проживають за адресою: [ADDRESS], зобов'язані повністю звільнити відчужуваний житловий будинок з надвірними будівлями для вільного користування і безперешкодного володіння «Покупцем», передати ключі до 6 квітня 2013 року включно, та знятися з реєстрації місця проживання за вищезгаданою адресою до 4 жовтня 2013 р.( а.с . 20-21 ). Продавець будинку за [ADDRESS] [PERSON] частково виконала свій обов'язок: вона повністю звільнила проданий будинок, передала позивачам ключі від нього 5 квітня 2013 року та виїхала з міста Харкова, пообіцявши, що припинить свою реєстрацію у проданому будинку в зазначений за договором строк. Більше [PERSON] до будинку не поверталась та свій обов'язок за договором не виконала до теперішнього часу, що вимусило позивачів звернутись до суду. У будинковій книзі будинку по [ADDRESS] є реєстрація [PERSON] з 22.11.2002 р., яка не припинена до теперішнього часу ( а.с. 23-25 ). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт відсутності [PERSON] за адресою проданого нею будинку та пояснили, що у будинку постійно проживає сім'я позивачів, сторонніх осіб та їхнього майна у будинку не має, що місце знаходження [PERSON] їм не відомо. З наданих судові квитанцій,актів,договорів за період 2014-2016 р.р. вбачається, що господарчий догляд за будинком по [ADDRESS], сплату комунальних платежів здійснює позивач [PERSON], на яку оформлені відповідні договори та особистий рахунок у комунальних підприємствах( а.с. 26, 30-35). Житловий будинок по [ADDRESS], забудови 1956 року, складається із однієї квартири загальною площею 70,2 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м, має єдиний вхід, єдину систему життє забезпечення, що вбачається з технічного паспорту на будинок ( а.с. 13-16 ). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] особисто за своєю волею розпорядилась житловим будинком, у якому залишилась її реєстрація та зробила його відчуження у встановленому законом порядку, більше трьох років не проживає у будинку, не здійснює за ним господарського нагляду, не має з будинком ніякого зв'язку. Суд визнає, що реєстрація відповідача [PERSON] у зазначеному будинку перешкоджає позивачам належним чином користуватися та розпоряджатись своєю власністю. Оскільки у добровільному порядку відповідач не припинила свою реєстрацію у будинку, позивачі вимушені звернутися до суду із позовом, бо їх право власників є порушеним. Суд вважає належним спосіб захисту позивачами свого права. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституцією України ( ст.41) закріплений принцип непорушності права власності. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Суд встановив, що право відповідача на проживання у спірному будинку позивачами та іншими особами не порушувалось, сама відповідач ніколи не оспорювала укладені договори купівлі-продажу, не зверталась до позивачів, або у правоохоронні органи за вселенням до будинку. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно з п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 р., усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі, як власники житлового будинку не можуть в повній мірі реалізувати своє право власності, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому що в ній до теперішнього часу зареєстрована відповідач, яка з 2013 р. фактично у будинку не проживає, її речей у будинку не має, спірне житло відповідач залишила добровільно, права відповідача на проживання в будинку позивачами не порушувалися. Свою реєстрацію в спірному будинку відповідач своєчасно не припинила, але за три роки не зробила ніяких дій по вселенню та відновленню своїх житлових прав у спірному будинку. Тому суд вважає необхідним усунути перешкоди в користуванні позивачами належною власністю та визнати відповідача такою, що втратила право користування житловою площею в спірному будинку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved