Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їм на праві власності належить 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Іншим співвласником 1/3 частки даного будинку являється [PERSON] . Вказують, що зареєстровані та постійно проживають у вказаному житловому будинку з 18.08.1973 року та 23.08.1986 року та продовжують проживати у ньому по даний час. Зазначають, що частки у вищевказаному будинку вони отримали після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На момент смерті спадкодавця [PERSON] у вказаному будинку проживала його друга дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . Дітей [PERSON] не мала, спадкова справа після її смерті не заводилась. Оформити право власності на майно після смерті [PERSON] вони не мають можливості, оскільки відсутні правові підстави для спадкування після вказаної особи. Тому, право власності на 1/3 частку даного житлового будинку ні заким не зареєстровано. Вважають, що у зв`язку із добросовісним, відкритим, безперервним володінням вищевказаним майном, у них виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Просять суд визнати за ними право власності по1/6 частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони в судове засідання не з`явились подали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Першою Луцькою державною нотаріальною конторою Волинської області 03.03.1993 року № 5-1310 належить 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 7). [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Першою Луцькою державною нотаріальною конторою Волинської області 03.03.1993 року № 5-1312 належить 1/6 частки житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 8). Іншим співвласником 1/3 частки даного будинку являється [PERSON] (а.с. 9). Як вбачається з архівної виписки з договору на право забудови і безстрокового користування земельною ділянкою від 03.03.1953 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Луцької міської ради депутатів трудящих від 27.03.1952 року № 330 було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 06.02.1993 року (а.с. 25). За життя [PERSON] склав заповіт від 17.09.1987 року, згідно якого [PERSON] останній заповів Ѕ частки, а інших Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] заповів в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24). Як встановлено судом з пояснень сторін, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно будинкової книги, виданої ВОБТІ 1953 року наявна відмітка про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 07.05.1987 року (а.с. 16-22). Згідно витягу із спадкового реєстру № 59752634 віл 10.03.2020 року інформація про наявність відкритої спадкової справи щодо [PERSON] у спадковому реєстрі відсутня. Тобто, з моменту смерті [PERSON] по даний час, з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто не звертався. Померла [PERSON] власних дітей не мала, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 12.03.2020 року № 00025939069. Позивачі [PERSON] та [PERSON] з свого дня народження та на момент смерті [PERSON] постійно проживали за вищевказаною адресою, що підтверджується будинковою книгою ( з 18.08.1973 року та 23.06.1986 року) (а.с. 16-22). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Судом встановлено, що окрім позивачів ніхто не претендує на частку у вказаному будинку та не заявляє ніяких претензій на неї. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Оскільки позивачі з моменту свого народження добросовісно, безперервно, відкрито володіють вищевказаним житловим будинком, тому за ними може бути визнано право власності по 1/6 частки у даному майні за набувальною давністю, відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання за позивачами права власності на вищевказане нерухоме майно за набувальною давністю, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved