Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що її матері [PERSON] належало будинковолодіння, котре знаходиться по [ADDRESS]. Вказує, що [INFO] матір померла. За свого життя така своїм майном не розпорядилась. Зазначає, що вона, як спадкоємець першої черги спадкування за законом у встановлений строк не звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, проте на момент відкриття такої проживала разом з матір'ю, а тому, як вважає, вступила в управління спадковим майном після смерті такої. Однак, оформити право власності на спірне будинковолодіння на своє їм'я не в змозі, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Стверджує, що окрім неї спадкоємцем першої черги за законом являється її рідний брат - [PERSON], відповідач у справі, а тому вважає, що їй та [PERSON] належить спадкове майно (спірне будинковолодіння) в рівних частках, тобто по 1/2 частині такого за кожним. З огляду на вищенаведене, просить суд визнати за нею, позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння по [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] В ході розгляду справи [PERSON], відповідач по справі подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що його матері [PERSON] належало будинковолодіння за вищевказаною адресою. Після смерті матері відкрилась спадщина на належне такій майно. За життя матір заповіту не зробила. Покликається на те, що спадкоємцями першої черги окрім нього є його рідні сестри - [PERSON] і [PERSON] Відповідно до ст.549 ЦК України в редакції 1964 року, вважає себе спадкоємцем, що прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном після смерті матері. Однак, оформити право власності на спірне будинковолодіння не в змозі, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. З огляду на вищенаведене, просить суд визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння по [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] [PERSON], третя особа, що заявила самостійні вимоги щодо предмету спору звернулась до суду із позовом, в якому покликається на те, що вона як спадкоємець за законом майна матері [PERSON], котра померла [INFO]. вступила в управління таким, оскільки проживала в будинку матері, обробляла присадибну земельну ділянку, тощо. Окрім неї спадкоємцями за законом є її рідна сестра [PERSON] та рідний брат [PERSON] Тому, їй, а також останнім, як вважає, належить по 1/3 частині спірного будинковолодіння. Зазначає, що в позасудовому порядку не в змозі оформити право власності на спірне будинковолодіння на своє ім'я, оскільки за життя матір'ю належним чином не оформлені правовстановлюючі документи на такий. З огляду на вищенаведене, просить суд визнати за нею, [PERSON]. право власності на 1/3 частину спірного будинковолодіння по [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] В судовому засідання позивачка [PERSON] та її представник-адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, що зазначені в позовній заяві. Окрім цього, представник позивачки [PERSON] зазначив, що вищевказане господарство мало статус домогосподарства «колгоспний двір», оскільки в матеріалах справи міститься архівна довідка Мростиської РДА, в якій вказано, що матір позивачки по грудень 1988 року одержувала заробітну плату у колгоспі ім.Дзержинського с.Шегині. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак в матеріалах справи міститься Угода про надання юридичної допомоги, згідно якого його інтереси представлятиме [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені її довірителем позовні вимоги за зустрічним позовом та не заперечила щодо заявлених вимог третьої особи, котра заявила самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] Щодо заявлених вимог позивачки за первісним позовом [PERSON] про визнання за такою права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння, то такі її довіритель визнає частково, зазначивши при цьому, що окрім [PERSON] спадщину прийняв також її і довіритель та третя особа із самостійними вимогами [PERSON] Представник відповідача Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області Павуцьо О. вирішення даного спору поклала на розсуд суду. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала заяву, в якій зазначила, що заявлені нею вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розгляд справи проводити у її відсутності. Треті особи - [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явились, про причини своїх неявок суд не повідомили. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак надіслав копію спадкової справи за №1/2016, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO] Просить розгляд справи проводити у відсутності їх представника. Третя особа - приватний нотаріус Мостиської районного нотаріального округу Яксманицький Р.С. в судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Суд, відповідно до ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглядати вказану справу у відсутності осіб, які не з'явилися, за наявними доказами у справі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. У ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах. Додатками №№ 32, 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад. По господарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В по господарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у по господарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у по господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову, тощо. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученими витягами з по господарських книг села Шегині, що будинковолодіння в [ADDRESS] станом на 1971-1973 роки відносилось до типу «колгоспний двір» та належало голові домогосподарства - [PERSON]. Вказане також стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради за №360 від 30.03.2016 року. В подальшому, зокрема з 1974 року (голова домогосподарства [PERSON] вибула у м. Львів) спірне господарство за особовим номером [NUMBER], що за вищевказаною адресою, стало відноситись до типу господарства «робітничий двір», що підтверджується матеріалами справи, зокрема виписками із по господарських книг по с.Шегині Шегинівської сільської ради та довідками, виданими виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району за №456 від 05.05.2016 року та №387 від11.04.2016 року. Власником вказаного домогосподарства була [PERSON], що вбачається з тих же виписок з по господарських книг по с.Шегині Шегинівської сільської ради. [INFO] спадкодавець [PERSON] померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 15.05.1990 року. Таким чином, як вбачається із наведеного, спірний житловий будинок в [ADDRESS] станом на 1990 рік, тобто на день смерті спадкодавця, а також починаючи з 1974 року, належав суспільній групі господарств «робітничий двір», головою двору якого була зазначена [PERSON] Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Разом з тим, на день смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом зазначеної спадщини були діти померлої, зокрема: дочка [PERSON], позивачка за первісним позовом, син [PERSON], відповідач-позивач за зустрічним позовом, а також дочка [PERSON], третя особа із самостійними вимогами. Слід зазначити те, що вказані особи, зокрема [PERSON], [PERSON] і [PERSON] займались господарством матері, як до, так і після смерті такої, що знаходилось за вищевказаною адресою, а саме здійснювали догляд за спірним будинковолодінням, проводили в ньому поточні ремонти, обробляли земельну ділянку, тощо. Вказаний факт підтверджується матеріалами справи та не оспорюються спадкоємцями у судовому засіданні. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, суд розцінює такі їх дії саме як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як вважає суд, вчинили дії, які свідчать про прийняття ними спадщини, що відкрилася після смерті їх матері - спадкодавця [PERSON] Таким чином, кожен з них, як вважає суд, успадкували по 1/3 частині спірного будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Юридично оформити прийняття спадкового майна [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позбавлені можливості, у зв'язку відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане будинковолодіння, а тому змушені звернутися до суду із відповідними позовними заявами. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією свідоцтва про народження [PERSON]; довідками, виданими виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області; довідкою КП «Мостиське РБТІ» про вартість спірного будинковолодіння; копією спадкової справи за №1/2016, заведеної після смерті [PERSON], котра померла [INFO]; листом з Мостиської державної нотаріальної контори від 15.02.2016 року за вих.№02-14/39; інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 14.03.2016 року; копією свідоцтва про народження [PERSON]; копіями паспортів [PERSON], [PERSON] і [PERSON]; виписками з погосподарських книг по с.Шегині Шегинівської сільської ради Мостиського району; копією інвентарної справи №292 за адресою - [ADDRESS]; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст.525 ЦК УРСР , а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Згідно ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ ЦК УРСР (1963р.), прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 ЦК УРСР строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 85 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. Право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експерта; показання свідків. У ст.76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Своїми процесуальними правами сторони та їх представники розпорядились на власний розсуд. Суд критично оцінює посилання представника позивачки [PERSON] за первісним позовом - адвоката [PERSON], про те, що вищевказане будинковолодіння мало статус «колгоспного двору», оскільки позивачем за первісним позовом та її представником не надано суду належних і допустимих доказів на обґрунтування вказаних обставин. Посилання представника позивачки [PERSON] на архівну довідку за №С-23 від 19.04.2016 року, видану Мостиським районним трудовим архівом Мостиської РДА, в якій зазначено, що у книгах розрахунків по оплаті праці в колгоспі ім.Дзержинського в с.Шегині Мостиського району вказано, що [PERSON], спадкодавцю, нарахована заробітна плата по грудень місяць 1988 року, а тому домогосподарство мало статус «колгоспний двір», повністю спростовується матеріалами справи, зокрема виписками з по господарських книг по с.Шегині Шегинівської сільської ради, а також довідками, виданими виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради, з яких достеменно відомо, що будинковолодіння, що за адресою: [ADDRESS] з 1974 року мало статус домогосподарства «робітничий двір», що також ствердив представник органу місцевого самоврядування в судовому засіданні. Крім того, згідно зазначеної архівної довідки така отримувала заробітну плату лише по 1988 рік, а станом на момент припинення колгоспного двору, тобто станом на 15.04.1991 рік, відомості, проте, що [PERSON] працювала в колгоспі, відсутня. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність, допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] за первісним позовом, а також відповідача-позивача [PERSON] за зустрічним позовом, і задоволенням позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами [PERSON], зокрема, необхідно визнати за такими в порядку спадкування за законом після смерті матері - спадкодавця [PERSON] право власності за кожним на 1/3 частину житлового будинку та господарських будівель і споруд, що за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи думку [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесений такими судовий збір слід залишити за ними.

Outcome: partial