Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивачі завернулися до Харківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому просять стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди у розмірі 2132,23грн., 2000,00грн. франшизи, витрати по сплаті автотоварознавчого дослідження та поштового повідомлення у розмірі 840,80грн., 5000,00 грн. витрат на правову допомогу, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1280,00грн. на користь [PERSON], та 5000,00грн. моральної шкоди на користь [PERSON] Позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що 14 січня 2017 року, в м. Мерефа по вул. Чкалова з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем марки «Daewoo Sens» д/н. АХ 5459 ЕВ та допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21124» д/н. АХ 7524 АМ, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода. На дату скоєння цієї пригоди, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована в УСК «Княжа воєнна іншуранс груп» згідно полісу АЕ/6449712. Вина відповідача підтверджується постановою Харківського районного суду Харківської області від 28.02.2017р. В результаті вищевказаної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «ВАЗ 21124» д/н. АХ 7524 АМ, що належить [PERSON] В звязку з вищевикладеним позивачі змушені звернутися до суду за захистом порушених цивільних прав з відповідним позовом. Представник позивача та позивачі в судове засідання не зявилися, але представник позивача [PERSON] [PERSON] надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив справу розглянути у відсутність представника позивача. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав до суду письмові заперечення та заяву, згідно якої позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши надані докази, перевірив матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що Постановою Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2017 р. № 635/887/17 визнано винним [PERSON] за порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 340,00грн. та стягнуто судовий збір у розмірі 320,00 грн. (а.с.19). Згідно вищевказаної Постанови встановлено, що 14 січня 2017 року, в м. Мерефа по вул. Чкалова з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем марки «Daewoo Sens» д/н. АХ 5459 ЕВ та допустив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21124» д/н. АХ 7524 АМ, яким керував [PERSON], внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода. На дату скоєння цієї пригоди, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа воєнна іншуранс груп», згідно полісу АЕ/6449712. В результаті вищевказаної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «ВАЗ 21124» д/н. АХ 7524 АМ, що належить [PERSON] Вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 21124» д/н. АХ 7524 АМ, що належить [PERSON] становить 7170,16грн., згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 4С від 10.03.2017р. (а.с.20-27). Довідкою ПрАТ «УСК «Княжа воєнна іншуранс груп» від 29.03.2017р. підтверджено, що франшиза згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/6449712 становить 2000,00грн. розмір матеріального збитку, завданого як власнику автомобіля становить 5167,77грн. Сума страхового відшкодування становить 3167,77грн. Згідно акту виконаних робіт № 18/4 від 22.05.2017р. [PERSON] було здійснено ремонт власного автомобіля «ВАЗ 21124» д/н. АХ 7524 АМ, та сплачено його вартість у розмірі 7300,00 грн. (а.с. 32). Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV«Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Законом України від 01.07.2004р. № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» урегульовано відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно п. 1.6 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до Законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Сума франшизи повинна бути компенсована особою, відповідальною за завдані збитки, у разі, якщо вона була передбачена договором страхування (ч. 36.5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно положень ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої неї шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Аналогічна норма міститься у п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». А саме, при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою у розмірі 2132,23 грн. та 2000,00 грн. франшизи. Також підлягають відшкодуванню на користь позивача [PERSON] витрати на проведення експертного авто товарознавчого дослідження та поштового повідомлення на адресу відповідача про його проведення у розмірі 840,80грн. Згідно вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку із ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується у грошовому вигляді, незалежно від розміру майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, при визначенні розміру суми на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, пережитих [PERSON] у зв'язку з пошкодженням автомобіля, загрози здоровю пасажирів, порушенням налагодженого ритму життя, суд, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00грн., в іншій сумі ці вимоги є не доведеними і тому не підлягають задоволенню. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. За змістом ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 № 4191-VI\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно роз'яснень пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ухвалою ВССУ у справі № 6-32389ск15 встановлено, що розмір витрат на правову допомогу у цивільній справі визначається домовленістю (договором) між стороною у справі та особою, яка надає правову допомогу і не повинен перевищувати граничний розмір встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом. Якщо у матеріалах справи є такі документи, то відсутні правові підстави для незадоволення вимоги про стягнення зі іншої сторони, яка програла спір, витрат на правову допомогу, навіть якщо особа, яка надає таку допомогу не є адвокатом. Для цього не потрібно у справу посвідчення адвоката та ордер. Відповідно до Правил адвокатської етики та ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою та порядком внесення й розумно обґрунтованим за розміром. Отже вищевказані норми закону передбачають , що отримання адвокатом гонорару повинно бути законним за формою та порядком внесення, і зводиться до того що підтвердженням сплати гонорару має бути фінансовий документ. Судом встановлено, що між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON] 16 січня 2017 року укладено договір № 16 про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги останньому. Згідно п. 3.1, п. 4.2 даного договору правову допомогу, що надається адвокатом, клієнт оплачує в розмірі визначеного додатком по окремому замовленню за цим Договором. Оплата правової допомоги може здійснюватися також у вигляді предоплати або авансу. (а.с.37). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 16 від 16.01.2017 р. [PERSON]І, вніс у касу АО «Лєдаправо» пять тисяч гривень згідно договору № 16 від 16.01.2017р. (а.с.38). Відповідно до розрахунку про надані послуги за вказаним договором від 16.01.2017р., викладеному у позові вартість виконаної роботи адвокатом складає 5000,00грн., яка складається з наступних послуг: консультація 3 год. вартість 1500,00грн., підготовка документів 2 год. вартість 1000,00грн., ознайомлення з документами для складання позовної заяви 3 год. вартість 1500,00грн., копіювання документів 100,00грн., участь у судовому засіданні 900,00грн. (а. с. 7) Будь-яких інших фінансових документів про те, що адвокат [PERSON] отримала гонорар у розмірі 5000,00 грн. від [PERSON] за надання правової допомоги по даній справі суду не надано. Вказана квитанція до прибуткового касового ордеру від 16.01.2017р. не містить відомостей, що саме за надання правової допомоги [PERSON] адвокатом [PERSON] отримано гонорар, не містить відомостей про перелік виконаних робіт за договором від 16.01.2017 р. та відомостей, що саме за надання правової допомоги по даній справі [PERSON] оплатив за правову допомогу, тож юридична сукупність елементів для можливості стягнути судові витрати, не має місця. Крім того, оплата за договором про надання правової допомоги здійснена позивачем 16.01.2017р., а позов ним подано 09.06.2017р. Зазначена вище квитанція до прибуткового касового ордеру від 16.01.2017р. не є належним фінансовим документом, який підтверджує оплату праці адвоката, а тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] витрат по справі, повязаних із наданням правової допомоги слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачами не були доведені у повному обсязі всі обставини викладені в позовній заяві, тому необхідно задовольнити позовні вимоги частково. Судові витрати суд розподіляє між сторонами, у відповідності до ст. 88 ЦПК України у відповідності до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial