Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення. В обґрунтування своїх вимог, позивач послався на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки придбана під час шлюбу. На даний час за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], та їх спільні діти. Відповідач [PERSON] не впускає до даної квартири позивачів, у зв,язку із чим просять усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити їх. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, підтвердили обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з,явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що повністю заперечує проти позову. Зазначила, що позивачі [PERSON] та [PERSON] не мають права на вселення, оскільки мають інше житло, де проживають, а позивач [PERSON] проживає за вказаною адресою, що підтвердила актом. Також вказала, що не чинила перешкод позивачам, впускала їх. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Квартира за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі продажу від 01.10.2003р. належить [PERSON] (а.с.3,4,5-6,149). Вказана квартира придбана в період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Таким чином, судом встановлено, що вказана квартира це спільна сумісна власність [PERSON] та [PERSON] За адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (позивач), [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.8,102). Між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб 13.12.2012р. (а.с.14). Позивачі частково вносять плату за комунальні послуга за вказану квартиру (а.с.9-13). Відповідач також сплачує за комунальні послуги за вказану вище квартиру (а.с.99-100). Судом була допитана в якості свідка [PERSON], яка пояснила, що вона складала Акт про проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS], зі слів сусідів, до квартири не заходила. Суд критично відноситься до акту про проживання від 21.03.2014р., в якому зазначено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] по 21.03.2014р., оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вже не проживав та на теперішній час не проживає за вказаною адресою, а [PERSON] належним чином не встановила даний факт та помилково, завчасно склала даний акт. Відомості вказані в акті не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та повністю спростовуються іншими доказами по справі. Судом встановлено, що між сторонами по справі існує конфлікт, у зв,язку із яким сторони звертались до Інгулецького РВ, та у зв,язку із чим у позивачів виникла необхідність звернення до суду. Ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Зважаючи на викладені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити позов. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved