Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] , в якій 10.09.2014 зареєстрований відповідач. Фактично відповідач у квартирі не проживав і не проживає, місце його перебування та контактні дані не відомі. Він не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла й взагалі квартирою не цікавиться. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстрації місця проживання, що перешкоджає їм користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому вони змушені звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачі в судове засідання не з`явилися, але подали суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили розглядати справу за їх відсутності, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та відзив не подав. Згідно з ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.06.2020, розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Свідоцтво про право власності на житло від 16.01.1997, свідоцтва про шлюб від 30.06.2012 та від 18.08.2018, свідоцтво про розірвання шлюбу від 23.04.2014 свідчать про те, що [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] є\~власниками квартири\~ [ADDRESS] \~(а.с.3,\~19,\~20,\~21).\~З будинкової\~книги вказаної\~квартири,\~довідки, виданої Знам`янським РС УДМС України в Кіровоградській області, та довідки, виданої виконавчим комітетом Знам`янської міської ради Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с.14-15, 35, 39). Як вбачається з акту про не проживання особи від 27.02.2020, за місцем реєстрації по [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2014 року (а.с.18). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч.1 ст.383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Частиною 2 статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Під час судового розгляду встановлено, що позивачі є власниками житлової квартири. Відповідач спільним побутом з позивачами не пов`язаний, взаємних прав та обов`язків вони не мають. Реєстрація місця проживання [PERSON] , який не є членом сім`ї позивачів, у їх квартирі перешкоджає їм розпоряджатися своїм майном, при цьому відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає. Дослідивши надані докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що право відповідача, який не пов`язаний з позивачами спільним побутом, на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів. На підставі викладеного, ст.ст.319, 321, 383, 391, 406 ЦК України,

Outcome: approved