Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Київського пансіонату ветеранів праці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що позивачка працювала на посаді психолога в Київському пансіонаті ветеранів праці. 01.03.2021 року її було звільнено із займаної посади на підставі наказу № 48 к від 15.02.2021 року. Позивач вважає свою звільнення незаконним, протиправним та безпідставним. 15.02.2021 року позивачка написала та подала заяву відповідачу в якій просила надати їй відпустку тривалістю 15 календарних днів з 15.02.2021 року, останній день відпустки вважати днем її звільнення за згодою сторін. Проте волевиявлення не було вільним, оскільки позивачка є особою передпенсійного віку, не мала намір звільнятися ні за власним бажанням, ні за угодою сторін. Написати заяву про звільнення її змусили. 15.02.2021 року позивачка не пішла у відпустку, оскільки в цей день вона працювала, передавала матеріальні цінності, що знаходилися у її віданні. Тому фактично відпустка розпочалася лише 16.02.2021 року відповідно мала закінчитися 02.03.2021 року. Крім цього, перебуваючи у відпустці позивачка захворіла, відповідно до листка непрацездатності вона звільнена від роботи у період з 25.02.2021 року по 05.03.2021 року включно, приступити до роботи 06.03.2021 року. Оскільки згоди між позивачем та відповідачем про перенесення відпустки, які припала на період непрацездатності на інший період не було, позивачка вважає, що її відпустка автоматично продовжилася після закінчення періоду непрацездатності, тобто останній день звільнення мав бути 11.03.2021 року. Протиправна поведінка відповідача по відношенню до позивача, яка полягає у психологічному тиску та погрозах, що застосовувалися директором з метою примусити позивачку написати заяву про звільнення та власне незаконне звільнення спричинили моральні страждання, які позивачка оцінює у 20000 грн. На підставі викладеного, позивачка просить поновити її на посаді практичного психолога в Київському пансіонаті ветеранів праці, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 року і по дату ухвалення судом рішення та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 02.11.2021 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, проте вказаний відзив не приймається судом до уваги, оскільки поданий із порушенням процесуальних строків, при цьому клопотання про поновлення процесуальних строків заявлено не було. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки подану позовну заяву підтримали, просили її задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Вказала про те, що позивачкою була написана заява про її звільнення за згодою сторін. Позивачка, посилаючись на те, що вказана заява написана під тиском, не надала доказів. Крім того, позивачка не була позбавлена можливості та права направити заяву про відкликання своєї заяви про своє звільнення, проте остання вказаних дій не вчинила. Звільнення у період непрацездатності, при наявності заяви про звільнення за згодою сторін законом не заборонено. Вислухавши вступне слово позивачки, представника позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Згідно положення ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Із припису ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є - угода сторін. З метою усунення недоліків при розгляді трудових справ Пленум Верховного Суду України, надаючи роз`яснення, в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору. Судом встановлено, що позивачка з 21.06.2009 року працювала на посаді практичного психолога Київського пансіонату ветеранів праці. 15.02.2021 року позивачкою була написана заява на ім`я директора Київського пансіонату ветеранів праці [PERSON] про надання щорічної основної відпустки за період роботи з 05.10.2020 по 04.10.2021 р. тривалістю 15 календарних днів з 15.02.2021 року. Останній день відпустки вважати днем звільнення за згодою сторін (а.с.12). Як вбачається з письмових матеріалів справи, 15.02.2021 року видано наказ № 47-к про надання [PERSON] відпустки тривалістю 15 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу (а.с.13). 15.02.2021 року видано наказ № 48-к про звільнення [PERSON] , відповідно до якого позивачка звільнена з 01.03.2021 року з займаної посади на підставі п. 1 ст. 26 КЗпП України за згодою сторін, вказаний наказ погоджений головою профспілки (а.с.14). З копії наказів № 47-к, 48-к вбачається, що позивачка ознайомлена з вказаними наказами, про що свідчить її підпис. Позивачка в порушення строків звернення до суду передбачених ч 1 ст. 233 КЗпП України, майже через п`ять місяці звернулася в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що заява про звільнення за згодою сторін була написана під психологічним тиском. Крім того, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України письмові матеріали справи належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. Доводи представника позивачки про те, 15.02.2021 року остання не пішла у відпустку, а здійснювала передачу матеріальних цінностей, а відтак вказаний день на думку сторони позивача є робочим, суд до уваги не приймає. Документ, яким обліковується робочий час - є табель обліку використання робочого часу, який письмові матеріали справи не містять, клопотань про його витребування заявлено не було, а відтак стверджувати про те, що 15.02.2021 року є робочим днем - безпідставно. Доводи сторони позивача, що звільнення мало місце у період її непрацездатності суд до уваги не приймає, враховуючи положення ст.. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Тобто не можливо звільнення працівника під час знаходження на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Проте, вказана вимога не розповсюджується на ст.. 38 КЗпП України. Згідно ст.. 237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За викладених обставин звільнення позивача проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, позовні вимоги позивача не ґрунтуються на Законі а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положення ст.. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed