Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача, просять визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] та зобов'язати Личаківський районний відділ у м.Львові ГУ ДМС України у Львівській області зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої вимоги мотивують тим, що є власниками будинку [ADDRESS]. Крім позивачів у вказаному житловому приміщенні зареєстровані також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які фактично у ньому не проживають без поважних причин з липня 2012 року. Оскільки відповідач [PERSON] разом зі своїми неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживає у власному будинку за адресою: [ADDRESS], а у спірному будинку останні відсутні без поважних причин більше року, просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним. Додатково пояснив, що відповідач [PERSON] та його неповнолітні діти з липня 2012 року в будинку [ADDRESS] не проживають, не виконують обов'язків наймача житлового приміщення, передбачені ст.64 ЖК України, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, комунальних послуг. Відповідачі добровільно відмовились від права користування житловим приміщенням і вибули на інше постійне місце проживання. Вважає, що реалізація встановлених ст.47 Конституції України гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК У PCP), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Оскільки відповідач [PERSON] не проживав в будинку за адресою: [ADDRESS] з липня 2012 року, жодних доказів того, що це зумовлено поважними причинами чи пов'язано з тим, що відповідачу чиняться перешкоди в користуванні спірним житлом суду не представлено, тому вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог. При цьому, вважає безпідставним посилання відповідача [PERSON] на те, що його неповнолітні діти не мають права на користування іншим житлом, оскільки п.2.6 договору іпотеки від 14.10.2011 року гарантовано, що на час знаходження предмета іпотеки в іпотеці малолітні або неповнолітні діти в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не будуть мешкати та не будуть зареєстровані, оскільки згідно з положеннями частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна, тому неповнолітні діти відповідача мають право на проживання у належному йому на праві власності будинку в силу закону і таке право не може бути скасоване умовами договору. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.135-137). Пояснили, що представлені позивачами акти охоплюють період, що складає лише 4 місяці та не підтверджують факт безперервного не проживання відповідача з неповнолітніми дітьми у спірному будинку. Вказану обставину не підтверджують і покази свідків-сусідів, які проживають в будинках №47 та №48, оскільки відповідачі по дорозі до спірного будинку № 46 не минають будинки під номерами 47 та 48. Відповідач не припиняв користуватись спірним житлом, оскільки в одній з його кімнат, від якої в нього є ключі, знаходяться особисті речі [PERSON], його дітей та дружини. Погіршення сімейних стосунків з матір'ю та братом, які проживають в будинку, стало перешкодою в користуванні спірним будинком для нього та його дітей. Після того як [PERSON] довідався про заочне рішення у другій справі (травень 2015 рік) відповідач з матір'ю стали ще рідше спілкуватись, змінили ключі до спірного помешкання, що спричинило ще більші труднощі в користуванні відповідачем спірним житлом. Крім цього, відповідач та його неповнолітні діти тимчасово проживають у будинку [ADDRESS] у зв'язку з тим, що учбові заклади дітей знаходяться на значній відстані від будинку [ADDRESS], що на думку відповідача та його представника свідчить про поважність причин відсутності у спірному будинку. Крім цього, вважають, що у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, для визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням потрібна попередня згода органу опіки та піклування, однак позивачами такий до матеріалів справи не долучений. Крім цього, неповнолітні діти відповідача не мають права на користування іншим житловим приміщенням, оскільки п. 2.6 договору іпотеки від 14.10.2011 гарантовано, що на час знаходження предмета іпотеки в іпотеці малолітні або неповнолітні діти в будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] не будуть мешкати та не будуть зареєстровані. Відтак, неповнолітні діти, втративши право на користування спірним будинком, не зможуть його реалізувати на користування тим будинком в якому вони на даний час тимчасово проживають (п. 2.6 договору іпотеки від 14.10.2011 р.), а відтак будуть позбавлені його взагалі, що суперечить вищенаведеним вимогам законодавства, які гарантують належний захист інтересів дітей. Безпідставними також вважають і позовні вимоги про зняття відповідача та його неповнолітніх дітей з реєстраційного обліку, оскільки вирішення вказаного питання не входить до повноважень суду. Враховуючи вищенаведене просять в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР в судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, оскільки визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування порушить права останніх на житло. Представник третьої особи Личаківського районного відділу у м.Львові ГУ ДМС України у Львівській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідача та його представника, представника третьої особи Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР, покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Позивачі є співвласниками будинку [ADDRESS], що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14, 16). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані у вищевказаному будинку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказаній нормі кореспондує також ст. 1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання відповідача та його неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], позивачі посилаються на відсутність останніх у вказаному житлі без поважних причин з липня 2012 року, тобто понад один рік. Наведене підтверджується долученими до матеріалів справи актами ЛКП «№507» від 27.08.2014, від 27.10.2014, від 29.12.2014 (а.с.6, 7, 8). Крім цього, відсутність відповідача та його неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] у будинку [ADDRESS] понад один рік підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків. Так, [PERSON], який є сином позивача та братом відповідача суду пояснив, що в одній з кімнат будинку відповідач тримає свої речі, однак з дітьми з 2012 року у будинку не проживає, витрат по утриманню будинку не несе. Інколи провідує матір, але не часто. [PERSON], який є сусідом позивачів, повідомив, що з 2012 року бачив відповідача лише один раз. [PERSON], якає сусідкою позивачів повідомила, що відповідач не проживає у будинку [ADDRESS] з 2012 року. Вхід у будинок позивачів добре видно з будинку свідка. Відповідач міг провідувати матір, однак в будинку не проживає. В 2012 році свідок бачила, що відповідач проживає у будинку, робив там ремонти. Враховуючи вищенаведене, суд вважає доведеним той факт, що відповідач разом зі своїми неповнолітніми дітьми не проживає у будинку [ADDRESS] понад один рік. При цьому, судом не беруться до уваги посилання відповідача на наявність в одній з кімнат спірного будинку особистих речей відповідача, його дружини та дітей, оскільки такі не спростовують вищевказаної обставини. Не береться судом до уваги і представлений відповідачем акт ЛКП «№507» від 03.12.2015 (а.с.140), у якому зазначено, що відповідач у будинку [ADDRESS] проживає протягом останнього року, оскільки такий складено згідно з поданої відповідачем заяви, а клопотання про допит в якості свідків зазначених у вказаному акті осіб, ні відповідачем, ні його представником не заявлялося. Крім цього, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України відповідачем не представлено суду доказів на підтвердження поважності причин відсутності у будинку [ADDRESS] понад один рік. Посилання відповідача на тимчасове проживання у будинку [ADDRESS] у зв'язку з тим, що учбові заклади дітей знаходяться на значній відстані від будинку [ADDRESS], не свідчить про поважність причин відсутності у вказаному будинку, разом з тим, такі підтверджують ту обставину, що зі спірного будинку відповідач з дітьми виїхали добровільно. Враховуючи вищенаведене, суд вважає доведеною ту обставину, що відповідач та його неповнолітні діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] у будинку [ADDRESS] відсутні понад один рік без поважних причин, тому приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання останніх такими, що втратили право користування вказаним житлом підлягають до задоволення. При цьому, судом не беруться до уваги заперечення проти позову відповідача та представника третьої особи з тих підстав, що визнання неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] порушить право останніх на житло, оскільки під час розгляду справи встановлено, що діти фактично проживають за адресою: [ADDRESS], разом з батьками, спірний будинок для проживання у ньому не використовують більше року, а тому втратили право користування ним. Крім цього, не беруться судом до уваги і посилання відповідача на ту обставину, що неповнолітні діти відповідача не мають права на користування іншим житловим приміщенням, так як п.2.6 договору іпотеки від 14.10.2011 гарантовано, що на час знаходження предмета іпотеки в іпотеці малолітні або неповнолітні діти в будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] не будуть мешкати та не будуть зареєстровані, оскільки у відповідності до ч.ч.3, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, а вказані в іпотечному договорі застереження не можуть скасовувати наведених норм. Крім цього, як пояснив в судовому відповідач, більша частина заборгованості, забезпеченої іпотечним договором на даний час погашена. Крім цього, безпідставними є посилання відповідача на необхідність попередньої згоди органу опіки та піклування для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки такі вимоги ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» стосуються вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а не визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст.405 ЦК України. Разом з тим, суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині зобов'язання Личаківський районний відділ у м.Львові ГУ ДМС України у Львівській області зняти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], оскільки процесуальний статус третьої особи не дає суду повноважень покладати на Личаківський районний відділ у м.Львові ГУ ДМС України у Львівській області будь-які обов'язки. Крім цього, відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, а у відповідності до вимог ст.14 ЦПК України таке рішення суду є обов'язковим для виконання, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial