Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачки [PERSON] про зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що зареєстрованим місцем проживання відповідачки є квартира [ADDRESS] з 17 червня 2021 року, хоча вона не проживала у вказаній квартирі ні до реєстрації місця проживання у ній, ні після проведення такої реєстрації. Фактично відповідачка проживає разом із своїм чоловіком у квартирі [ADDRESS] . Позивачка вважає, що реєстрація місця проживання відповідачки була проведена без встановлених законодавством підстав, у порушення пп. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) № 207 від 02 березня 2016 року, оскільки відповідачка не має ордеру на вселення у вказану квартиру, не є її власником, не має найму квартири чи судового рішення про надання особі права на вселення до приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання. Крім того, у [PERSON] немає згоди наймача (позивачки) на реєстрацію місця проживання відповідача у вказаній квартирі. Наймачем обумовленої квартири є [PERSON] . У вказаній квартирі фактично проживають [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок незаконної реєстрації місця проживання відповідачки у квартирі за вищевказаною адресою остання набула право на проживання в такій квартирі, що порушує права та охоронювані законодавством інтереси позивачів. Так, загальна житлова площа квартири становить 31,6 м. кв. В силу вимог ст. 47 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) норма житлової площі встановлюється в розмірі 13,65 м. кв. на одну особу. Таким чином, реєстрація у згаданій квартирі відповідача призводить до порушення передбаченої законодавством норми житлової площі для позивачів, оскільки реєстрація [PERSON] зумовила зменшення норми житлової площі, що припадає на позивачів у вказаній квартирі. З огляду на зазначене, [PERSON] просила суд зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] , а судові витрати по справі покласти на відповідачку. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про зняття з реєстрації місця проживання. Постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 27 вересня 2021 року представником відповідачки, адвокатом Боднар О. В. подано суду відзив на позовну заяву, у якому вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивачки судові витрати. Покликалася на те, що твердження [PERSON] про порушення норм житлової площі для позивачів у зв`язку із реєстрацією в спірній квартирі відповідача не може братися до уваги, так як ст. 47 Житлового кодексу України встановлює розмір норми житлової площі на одну особу та являє собою розрахунковий норматив забезпеченості житловою площею в громадському та державному житловому фонді на одну особу. Рішенням Конституційного Суду від 14 листопада 2001 року адміністративнодозвільний інститут прописки було скасовано. Тому при реєстрації місця проживання не існує будьяких обмежень щодо санітарних норм і розмірів житлової площі, на якій може бути зареєстрована певна кількість людей. Також представник відповідача зазначила, що відсутність ордера у відповідачки [PERSON] на вселення в квартиру [ADDRESS] , яка є приватною власністю [PERSON] не позбавляє її права на реєстрацію в даному житловому приміщенні, оскільки ордер це документ, який дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду. Особу, на яку виписано цей документ, називають наймачем. Таким чином, правила щодо надання згоди наймача та його повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ним для реєстрації місця проживання дружини, дітей, батьків наймача, за його бажанням інших осіб, поширюється на відносини найму житла, що знаходиться у державній та комунальній власності, а не на відносини, житла, що є приватною власністю громадян. Квартира [ADDRESS] є приватною власністю громадянина [PERSON] , чоловіка відповідачки, і відносини щодо користування цим житлом членами сім`ї власника житла регулюються за їх взаємною домовленістю та ст. 405 ЦК України. Власник житла [PERSON] , не має жодних претензій до відповідачки щодо користування житловим приміщенням чи зняття її з реєстрації, а тому позивачка [PERSON] не має повноважень заявляти вимогу щодо зняття з місця реєстрації відповідачки, оскільки тим самим порушує право власності [PERSON] (як сукупність прав користування, розпорядження та володіння) на його квартиру. Заявлена вимога про зняття з реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям житлові права (право власності на житлове приміщення, право на користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таких вимог позивачем не заявлено. У судовому засіданні 19 листопада 2021 року суд протокольною ухвалою, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Також суд продовжив підготовче провадження на строк до трьох місяців. 20 грудня 2021 року судом зареєстровано пояснення третьої особи [PERSON] , який зазначає, що є чоловіком відповідачки [PERSON] та являється власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрував свою дружину. Позивачка [PERSON] не є власником вказаного житла, а лише зареєстрована за цією адресою. Право останньої не є порушеним, оскільки тільки власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Зняття особи з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права на користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Відтак, заявлена [PERSON] вимога не може бути задоволена, оскільки нерозривно пов`язана з поняттям «житлові права», однак позивачкою не заявлено позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням чи про виселення особи із займаного приміщення, а тому у задоволенні її позовної заяви слід відмовити в повному обсязі. Суд протокольною ухвалою без видалення в нарадчу кімнату 20 грудня 2021 року закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в тому ж складі суду та учасників. Позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Авдєєнко В. В., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задоволити. Представник відповідача, адвокат Боднар О. В., в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, покликаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, підтримавши позицію представника відповідачки та свої письмові пояснення. Суд, заслухавши учасників справи та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Із технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що її власником є [PERSON] , житлова площа квартири 31,6 кв.м., загальна площа 61,4 кв.м. Згідно відомостей із будинкової книги у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Із Інформаційної довідки № 276472047 від 24 вересня 2021 року вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою 31,6 кв.м. на праві приватної власності, частка 1/1. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15 червня 2011 року [PERSON] народився [INFO] , батьки: [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 січня 2017 року [PERSON] народився [INFO] , батьки: [PERSON] та [PERSON] . За змістом свідоцтва про шлюб, яке видано 22 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Тернопільському району Тернопільського міськрайонного управління юстиції Тернопільської області, [PERSON] та [PERSON] 16 листопада 2009 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 81. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будьякі угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будьякі дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будьяких усунень свого порушеного права від будьяких осіб будьяким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 336/1773/17 від 14 травня 2020 року зазначив, що у разі будьяких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Верховний Суд підкреслив, що відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не є власником спірної квартири, а була зареєстрована у ній 04 червня 2011 року як дружина сина власника (невістка). Відтак, в розумінні статті 391 ЦК України вона не повноважна вимагати зняти відповідачку [PERSON] з реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] . Також позивачка у позовній заяві не навела обґрунтованої підстави та належного доказу порушення своїх прав та прав своїх малолітніх дітей, в інтересах яких вона звернулася з позовом, відповідачкою за фактом її реєстрації у квартирі. [PERSON] не доведено, в чому саме полягає порушення їхніх прав та яким саме чином [PERSON] , яка не проживає за місцем реєстрації, створює їм перешкоди у користуванні житлом. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , який зареєстрував у вказаній квартирі свою дружину відповідачку [PERSON] . Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон) є спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реєстрації місця проживання особи, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно до абз. 11 ст. 3 Закону реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. На виконання вимог вказаного Закону 02 березня 2016 постановою КМУ № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання, якими передбачено механізм здійснення реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлено форми необхідних для цього документів. Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про: надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Щодо посилання позивачки на порушення пп. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02 березня 2016 року, суд погоджується із позицією представника відповідачки та зауважує, що відсутність ордера у [PERSON] на вселення в квартиру, яка є приватною власністю не позбавляє її права на реєстрацію в даному житловому приміщенні. Правила щодо надання згоди наймача та його повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ним для реєстрації місця проживання дружини, дітей, батьків наймача, за його бажанням інших осіб, поширюється на відносини найму житла, що знаходиться у державній та комунальній власності, а не на відносини, житла, що є приватною власністю громадян. Окрім того, слід зазначити, що на виниклі правовідносини не поширюється дія ст. 47 ЖК УРСР щодо норми жилої площі, оскільки нормами даної статті урегульовано правовідносини саме щодо надання громадянам житла з громадського та державного житлового фонду, а з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира перебуває у приватній власності [PERSON] . Аналізуючи вищенаведені\~обставини,\~суд дійшов\~переконання,\~що у\~даному випадку\~ [PERSON] \~є неналежним\~позивачем у\~справі,\~її право\~користування та\~право користування\~малолітніх дітей\~житлом жодним\~чином не\~порушується реєстрацією\~відповідачки у\~квартирі [ADDRESS] ,\~а відтак\~відмовляє у задоволенні вимог позивачки про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed