Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання за кожним позивачем права власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що квартира була приватизована і знаходиться у спільній сумісній власності.У зв'язку зі складними відносинами з відповідачами, вони не можуть порозумітися, тому на даний час не мають можливості проживати в квартирі.У 2006 р. , за рішенням суду визначено порядок користування квартирою, запропоновані відповідачам різні варіанти вирішення питання про припинення спільного користування, проте вони заперечують та навіть перешкоджають отриманню свідоцтва про право власності, що, як зазначають позивачі, порушують їх права власників. Відповідачі [PERSON], [PERSON] проти позову заперечували, стверджуючи, що раніше аналогічні вимоги позивачів були розглянуті і цивільна справа залишена без розгляду. Крім того, за висновком експертизи, частки позивачів не підлягають виділенню. На теперішній час купівля-продаж квартири неможлива через відсутність правовстановлюючого документа на квартиру, тому як відповідача не хочуть його отримувати, у зв'язку з чим вважають приватизацію не завершеною.Просять врахувати, що в квартирі проживають малолітні діти, тому для продажу необхідно мати відповідний дозвіл органів опіки та піклування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце, дату і час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого Центром (відділом)приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 25.03.1999 р. за реєстраційним [NUMBER]. Свідоцтво про право власності на квартиру зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний № [NUMBER] від 30.03.1999 р. Правові основи приватизації житла, як одного із засобів набуття його у власність, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду (приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.п. 5, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що оскільки вони відмовилися від отримання свідоцтва про право власності на житло, то приватизація вважається не завершеною і у осіб, які подали відповідну заяву про передачу житла, не виникає право власності. З моменту підписання розпорядження про передачу житла у власність у сторін виникло відповідне право незалежно від того чи було своєчасно отримано свідоцтво про право власності. Статею 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком)на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом.Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Доводи відповідачів про те, що судом розглядалися аналогічні вимоги [PERSON], [PERSON] є помилковими. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.11.2006 р. позов [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою задоволено та виділено у сумісне користування позивачів жилу кімнату «3» пл. 18,6 кв.м. з балконом пл. 0,9 кв.м. Три інші кімнати виділені у користування [PERSON] ( кімната «4»), [PERSON] (кімната «7»), [PERSON].( кімната «8»). Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 03.03.2015 р., яке набрало законної сили ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.04. 2015 р., відмовлено [PERSON] і [PERSON] у виділенні частки у спільному майні. Як випливає з рішення суду, висновку судової будівельно-технічної експертизи, проведеної в межах справи про виділ ідеальних часток в натурі, на яку посилаються відповідачі, виділити сторонам ізольованих житлових та інших приміщень з окремими виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можливо переобладнати в такі квартири, не є можливим з технічних причин. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вимогами ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд . Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що сторони набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] загальною пл. 79,2 кв.м. в порядку приватизації. За приписами частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на те, що сторони є співвласниками спірної квартири, володіють об'єктом нерухомості, домовленості щодо збільшення або зменшення долі кожного між ними не відбувалося, частка позивача та відповідачів у праві власності на квартиру складає у кожного по 1/5 частини. Оскільки відповідачі оспорюють право власності позивачів, суд вважає за можливе визнати за ними таке право. При визначенні за кожною із сторін частки у спільній сумісній власності , право спільної сумісної власності на квартиру припиняється. На підставі викладеного і

Outcome: approved