Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивачка 11.01.2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом її виселення з зазначеної квартири з усіма належними речами. В обґрунтування позову зазначила, що 14.02.2014 року відповідачка [PERSON] на підставі договору дарування подарувала позивачці [PERSON] . 225/1000 частин квартири [ADDRESS] , а саме, приміщення, які складаються з житлової кімнати 22,5 кв.м, 225/1000 частин кухні, 225/1000 частин туалету, 225/1000 частин коридору. 10.04.2015 року [PERSON] зареєструвалася у вищевказаній квартирі та відкрила на своє ім`я особовий рахунок для сплати у подальшому комунальних платежів за квартиру та сплачує всі комунальні платежі в повному обсязі. Але, позивачка не має можливості увійти до спірної квартири, мешкати в ній та розпоряджатися нею, на підставі перешкод, які чинить відповідачка [PERSON] , яка на теперішній час не є власником зазначеної квартири та знялась з реєстрації за спірною адресою. Після укладення договору, позивачка звернулася до відповідачки з проханням передати ключі від квартири та звільнити житлове приміщення від речей, проте відповідачка чинить позивачці перешкоди щодо проживання у квартирі [ADDRESS] . Неможливість скористатися своїм правом власника спірної квартири, позивачка була змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. До суду 17.01.2019 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.01.2019 року по справі відкрите провадження та призначене підготовче засідання на 18.02.2019 року. Учасники справи у підготовче засідання призначене на 18.02.2019 року не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивачки [PERSON] , в якій просила справу розглядати за її відсутністю, без фіксації технічними засобами. Також просила закрити підготовче засідання, а справу призначити до розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.02.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.05.2019 року. Судове засідання призначене на 14.05.2019 року відкладено на 25.06.2019 року, у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачки [PERSON] У судове засідання призначене на 16.05.2019 року сторони не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, позивачка [PERSON] надала суду заяву, в якій просила позов задовольнити, справу розглядати за її відсутністю, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачкою відзиву на позов, зі згоди позивачки, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачки, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 03.07.2019 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково на підставі наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 14.02.2014 року позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., зареєстровано в реєстрі за №198, на підставі якого [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла в дарунок 225/1000 частин квартири [ADDRESS] . Згідно заяви дарувальника вказана квартира в цілому складається з шести житлових кімнат, житловою площею 113,6 кв.м, та підсобних приміщень, загальна площа вказаної квартири складає 146,3 кв.м. У користування [PERSON] надходять слідуючи приміщення: житлова - 4, загальною площею 22,5 кв.м, 225/1000 частин кухні - 3, 225/1000 частин туалету - 8, 225/1000 частин коридору - 10, 225/1000 частин коридору - 11, 225/1000 частин коридору - 12. З договору дарування від 14.02.2014 року, який знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що зазначена квартира належала відповідачці на підставі договору дарування від 21.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., за реєстровим №1435, зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.11.2010 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «ОМБТІ та РОН», 12.11.2010 року, номер витягу 27979421. Право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., 14.02.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 293084051101 (а.с.13-14). 10.04.2015 року [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі та на її ім`я було відкрито особовий рахунок для сплати комунальних платежів за квартиру (а.с.7). На момент звернення до суду позивачка здійснює сплату комунальних платежів в повному обсязі, що підтверджується квитанціями про сплату (а.с.8-11). Але, позивачка не має можливості розпоряджатися своїм майном, увійти до спірної квартири, мешкати в ній, на підставі перешкод, які чинить відповідачка [PERSON] , яка на теперішній час не є власником зазначеної квартири та знялась з реєстрації за спірною адресою, що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та реєстрації) від 18.02.2019 року (а.с.22).. Будь-яких доказів на спростування суду не надано. Після укладення договору дарування, позивачка звернулася до [PERSON] з проханням передати ключі від квартири та звільнити спірне приміщення від речей, але остання до теперішнього часу чинить позивачці перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Неможливість скористатися своїм правом власника спірної квартири, позивачка 10.08.2018 року звернулася до Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області з заявою, в якій просила провести бесіду з відповідачкою згідно діючого законодавство. Співробітниками Приморського РВ в м.Одеса було здійснено вихід за вказаною адресою, проте по прибуттю двері квартири ніхто не відчинив. Зазначене підтверджується відповіддю Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області від 31.08.2018 року, з якої вбачається, що у ході розгляду по матеріалам звернення було здійснено вихід за вказаною адресою, однак по прибуттю двері квартири та сусідніх ніхто не відчиняв, у зв`язку з чим взяти пояснення відносно справи не вдалося за можливе. Також у відповіді зазначено, що між позивачкою та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, що не відноситься до компетенції поліції та рекомендовано було звернутися до суду (а.с.12). Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.ст.150, 156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З`ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачу у користуванні власністю та виселення відповідача [PERSON] з вищевказаної квартири в примусовому порядку. При цьому, суд враховує, що позивачка [PERSON] є власником 225/1000 частин квартири [ADDRESS] , та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час вона обмежена в здійсненні такого права. Однак з незалежних від неї причин вона не може здійснювати належне їй право користування та розпорядження житлом в силу відсутності доступу до спірного житла та перешкод, які чинить відповідачка [PERSON] . Аналізуючи вказані обставини, суд вважає, що такими діями відповідачка перешкоджає позивачці в користування та розпорядженні спірною належною їй часткою квартири без достатніх на те законних підстав, чим порушує законне право позивачки на користування та розпорядження житловим приміщенням, у зв`язку з чим на підставі ст.ст.15,16 ЦК України це право підлягає захисту судом шляхом виселення відповідачки зі спірної квартири. Також суд враховує, що відповідачка [PERSON] право власності на вказану частку квартири немає, у зв`язку з чим її виселення не можна розцінювати як порушення чи обмеження права власності, гарантованого ст.ст.319, 321 ЦК України. Ніяких доказів тому, що відповідачка має законне право користування житлом, яке відноситься до приватної власності позивачки, суду також не надано. Суд враховує, що відповідачка доводи [PERSON] щодо наявності перешкод в користуванні та розпорядженні спірною квартирою не оспорює, а також не спростовує факту постійного проживання в спірному помешканні без правових підстав. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вона має право займати квартиру для власного проживання, відповідачка суду не надала. При цьому суд вважає, що позивачкою пред`явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідачки зі спірної квартири через наявність перешкод здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Отже, на підставі ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4, 5 ЦПК України, суд вважає необхідним захистити порушене право власності позивачки і усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача з 225/1000 частин квартири [ADDRESS] , а не щодо всієї квартири. На підставі вказаного, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Оскільки питання щодо стягнення судових витрат позивачем не заявлялось, тому їх вирішення судом не здійснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: partial