Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати угоди купівлі-продажу ? частин житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між ними і відповідачем, дійсними, такими, що відбулися, та визнати за ними в рівних частках, тобто по ? частині за кожним, право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А ) загальною площею 77,8 кв. м., житловою площею 34,4 кв. м., з прибудовою (літ. А1), верандою (літ. а), господарськими будівлями сараями (літ. Б, В, Г, З), навісом (літ. Д), гаражем (літ. Ж), оглядовою ямою (літ. Ж1), вбиральнею (літ. Е), літнім душем (літ. К), літньою кухнею (літ. Л), сіньми (літ. л), воротами з хвірткою № 5, 6, огорожею № 7, хвірткою № 8, розташованого на земельній ділянці площею 576 кв. м. по вул. Ватутіна,39 в м. Балті Одеської області, 18/25 частин якого раніше на праві приватної власності належали відповідачу [PERSON], а інші 7/25 частин належали [PERSON], померлій 30 жовтня 1996 року, стверджуючи, що 12.11.2016 року вони уклали з відповідачем [PERSON] угоди купівлі-продажу 1/2 частин вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якої в рівних частках сплатили відповідачу вартість будинку в сумі 55 тис. грн., про що складені відповідні розписки, а відповідач передав їм правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, самі ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, але, оформити у нотаріуса угоду позивачі не змогли, оскільки відповідач [PERSON] жодного разу не зявився до нотаріуса і повідомив позивачів, що робити цього не має наміру. Вказані вище обставини позбавили позивачів права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вони змушені звернутися до суду з позовом, надали суду заяви, в яких свої заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просять розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в позові обставини, в тому числі і небажання зявитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, просить справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача Балтської міської ради, до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову, просить розглянути справу за його відсутності у відповідності з вимогами законодавства України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належали 18/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 576 кв. м. по вул. Ватутіна,39 в м. Балті Одеської області, а інші 7/25 частин вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями належали його матері [PERSON], що підтверджується договором дарування, посвідченим 09 лютого 1990 року державним нотаріусом Балтської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр №352, після смерті [PERSON], померлої 30.10.1996 року, спадщину у вигляді 7/25 частин житлового будинку, як спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняв відповідач [PERSON], що 12.11.2016 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу 1/2 частин вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якого відповідач [PERSON] продав, а позивачі придбали по 1/2 частині вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями за 55 тис. грн. і по акту прийому-передачі відповідач [PERSON] передав, а позивачі прийняли по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачем [PERSON], він отримав від позивачів вище вказану суму грошей і взяв на себе зобовязання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI (1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010 договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами статті 334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обовязкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не повязують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як обєкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які повязували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у звязку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ (1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ (2756-17) від 02.12.2010 року. Суд констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів дійсними, судам необхідно враховувати, що з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, а саме: «договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення», і таким чином, до правочинів, укладених після 1 січня 2013 року абзац 3 п.13 ППВСУ №9 у прямому своєму розумінні не може бути застосований. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що неможливо посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зявляється до нотаріуса для посвідчення вище вказаного договору, а відтак, втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, тому суд може визнати дійсними договори купівлі-продажу, укладені між [PERSON] і [PERSON], та між [PERSON] і [PERSON] Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивачі повинні були бути власниками земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивачі власниками земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, вони не повинні вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що їх право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved