Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Матіївської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, третя особа - відділ Держгеокадастру у Бахмацькому районі Чернігівської області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та про визнання права власності на земельні ділянки, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що успадкувавши після смерті своєї матері [PERSON] дві земельні ділянки, право власності спадкодавиці на які посвідчене державним актом на право приватної власності на землю серії IVЧН № 026693, вони не можуть зареєструвати свої права на вищевказане спадкове майно, оскільки в державному акті маються певні неточності щодо визначення місця розташування однієї із земельних ділянок: у вказаному правовстановлюючому документі воно зазначене як територія Матіївської сільської ради, а фактично земельна ділянка площею 1.6645 га знаходиться на території Батуринської міської ради. Така неузгодженість в зазначенні місця розташування земельної ділянки, перешкоджає позивачам в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїми правами щодо належної їм спадщини, тому вони просять суд визнати недійсними державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 026693, виданий 19.05.2003 року Бахмацькою РДА та визнати за ними право власності по 1/2 частині земельних ділянок площею 1.6645 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Батуринської міської ради та площею 1.3524 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Матіївської сільської ради. Ухвалою суду від 03.11.2015 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Батуринську міську раду Бахмацького району Чернігівської області. Учасники провадження в судове засідання не з»явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі; відповідачі заперечень проти позову не мають. Судом на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. Як було встановлено в судовому засіданні, 10.02.2015 року померла [PERSON], яка є рідною матір»ю позивачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.6-8). 19.05.2005 року Бахмацькою районною державною адміністрацією, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1883 від 29.07.2002 року, [PERSON] було видано державний акт серії IVЧН № 026693 на право приватної власності на землю загальною площею 3.01 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка складається з двох земельних ділянок: площею 1.66 га та 1.35 га, розташованих на території Матіївської сільської ради, що підтверджується копією вищевказаного документа (а.с.9-10) Проте, в даному державному акті маються певні неточності щодо визначення місця розташування земельної ділянки площею 1.66 га, оскільки, згідно вказаного правовстановлюючого документа, вона знаходиться на території Матіївської сільської ради, а фактично, та згідно технічної документації, вона знаходиться на території Батуринської міської ради, що підтверджується схемою розташування земельної ділянки, копією акта про відновлення меж в натурі, кадастровим планом земельної ділянки, технічним завданням та пояснювальною запискою, які наявні в технічній документації із землеустрою на вказану земельну ділянку(а.с.38-44) Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За вимогами ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті своєї матері [PERSON], мають право на спадкування в рівних частинах та своєчасно звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. (а.с.30-31). Проте, неточності в показниках місця розташування належної позивачам частини спадщини, допущені у правовстановлюючому документі позбавляють їх можливості в повній мірі реалізувати свої права, як спадкоємців, оскільки нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, так як не має можливості правильно встановити склад спадкового майна (а.с.14). Згідно листа відділу Держгеокадастру у Бахмацькому районі № С-364/0-339/19-15 від 13.10.2015 року, позивачам у зв»язку з неточностями в державному акті було рекомендовано звернутися до суду. Згідно із ч.3 ст. 152, ст. 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 1217, 1269, 1270, 1297 ЦК України, ст. 152, 155 ЗК України,

Outcome: approved