Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2003р. реєстраційний № 1705. Позивачка правомірно та на законних підставах набула право власності на вищевказану квартиру, окрім неї в квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] . На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2014р. по справі № 334/7712/14-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, однак ще до розірвання шлюбу і по теперішній час відповідач за зазначеною адресою не проживав і не проживає, з 2014 року він проживає з новою сім`єю за іншою адресою, комунальні послуги по спірній квартирі не сплачує, участі в її утриманні не приймає, його особистих речей в квартирі не має і взагалі житлом він не цікавиться. Добровільно знятись з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Його реєстрація в спірній квартирі порушує права позивачки, оскільки вона не має можливої розпорядитися своїм майном, реєстрація відповідача впливає на збільшення вартої комунальних платежів, за вказаною адресою постійно надходять листи з банківськими вимогами про повернення кредитної заборгованості та працівники колекторських компаній з погрозами про конфіскацію майна. Тому, позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка до судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлені вчасно, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву, із заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2003р. реєстраційний № 1705, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. (а.с.11-13). В квартирі за адресою [ADDRESS] , зареєстрований відповідач по справі, [PERSON] , що підтверджується Довідкою ОСББ «Мурманська 5». (а.с.15). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, при цьому відповідач за вказаною адресою не проживав і до розірвання шлюбу. (а.с.14). Крім того, факт не проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою підтверджується Актом голови правління ОСББ «Мурманська 5» від 17.02.2020р., згідно якого відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично ніколи не проживав за цією адресою (а.с.15). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача у квартирі [ADDRESS] приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг та неможливості оформити житлову субсидію. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. З`ясувавши обставини справи, оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в даному житловому приміщенні як чоловік позивача та втратив право користування даним житлом, оскільки шлюб між ними розірвано, за вказаною адресою відповідач ніколи не проживав, його речі в квартирі відсутні, але добровільно з реєстраційного обліку він не знявся та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням житла відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та ним не цікавиться. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки, ніколи в спірній квартирі не мешкав, та лише у зв`язку із реєстрацією за вказаною адресою набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачкою і припинилось після розірвання цього шлюбу. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. Відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої ст.406 ЦК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved