Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та просять визнати договір дарування, укладений 10 квітня 2007 року між сторонами, посвідчений державним нотаріусом, недійсним, поновити їм право власності на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] (Іванова) у м. Одесі та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачі позов підтримали у повному обсязі та пояснили, що 10 квітня 2007 року між сторонами був укладений договір, як вважали позивачі довічного утримання. Але відповідачем [PERSON] були введенні в оману. І саме цього дня між сторонами був укладений договір дарування 1\\3 частини квартири [ADDRESS] (Іванова) у м. Одесі. Позивачі просять визнати договір дарування недійсним. У судове засідання зявилися позивачі, просять позов задовольнити. Третя особа, приватний нотаріус Одеського міського округу [PERSON] у судове засідання зявилася, просила позов розглянути згідно чинного законодавства. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату слухання справи повідомлявся неодноразово, за допомогою засобів масової інформації, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надавав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному слухання справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, свідка, прийшов до висновку, що позов обґрунтований, доказаний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить належало по 1\\2 частині квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом ОМР 02.08.2006 року. У судовому засіданні позивачі пояснили, що оскільки вони є людьми похилого віку, часто хворіють, малограмотні, одинокі, і потребують сторонньої допомоги, то відповідач по справі та його мати [PERSON] добровільно стали надавати їм допомогу, як матеріальну, так і моральну. Як було встановлено у ході розгляду справи, через деякий час, відповідач разом зі своєю матір*ю запропонували їм укласти договір, згідно якого [PERSON] буде надавати і надалі їм допомогу, а саме довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчування, здійснювати обовязкові платежі за житло та сплачувати комунальні послуги. У разі виконання цих зобовязань, відповідач за життя позивачів набував права користування і володіння 1\\3 частиною квартири, а після їх смерті міг би розпоряджатися своєю частиною за власним розсудом. Позивачі на такі умови погодилися. 10 квітня 2007 року [PERSON], [PERSON]С,, з однієї сторони та [PERSON] з другої, у Другій Одеській державній нотаріальній конторі уклали договір, посвідчений державним нотаріусом [PERSON] і як вони вважали, довічного утримання, а на справді дарування 1\\3 частини квартири [ADDRESS] (а. с. ). Як зясувалося з пояснень позивачів, укладений договір вони не читали. Згодом їм стало відомо, що договір має інший зміст і не передбачає ніяких зобовязань їх утримувати, позбавляє позивачів права власності на частину квартири. Після оформлення договору, відповідач змінив своє ставлення до позивачів: повністю ігнорує домовленості, перестав надавати позивачам будь-яку допомогу, а також не забезпечує необхідними ліками. Позивачі не отримують ніякої матеріальної допомоги. У судовому засіданні дала свої пояснення приватний нотаріус Одеського міського округу [PERSON], яка вказала що Договір дарування від 10.04.2007 року було посвідчено нею з дотриманням усіх умов, передбачених Законом України «Про нотаріат» та згідно інструкції «Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнати ний судом недійсним. Відповідно до розяснення Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними», під помилкою також слід розуміти таке неправильне сприймання стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутність якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Суд з*ясував, що при підписанні договору позивачі помилилися щодо правових наслідків договору і вважає що це є обставиною, що має істотне значення, і тому є передбаченою ст. 229 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним. На підставі вищевказаного та

Outcome: partial