Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять скасувати розпорядження Каланчацької районної державної адміністрації № 317 від 03 вересня 2003 року. Мотивуючи свої вимоги позивачі вказують, що їм на праві приватної власності належать земельні ділянки для ведення товарного сільського господарського виробництва загальною площею 4,98 га. та 4,80 га. В 2003 році ними було написано заяву про добровільну відмову від права власності на вказані земельні ділянки, оскільки на той час у них було скрутне матеріальне становище і їм було необхідно оформлювати субсидію, як малозабезпеченій сім»ї. 03 вересня 2003 року розпорядженням № 317 Каланчацькою РДА було припинено, на підставі добровільної відмови, право власності на їх земельні ділянки. Між ними та відповідачем не було укладено договору про перехід права власності, земельні ділянки до земель запасу передані не були. Проте відділ Держземагенства відмовляється віддати державні акти, мотивуючи своє рішення існуванням спірного розпорядження. На даний час вони не бажають відмовлятися від права власності та хочуть безперешкодно володіти та розпоряджатися земельною ділянкою, яка перебуває у їхній власності. В зв»язку з тим, що вони вважають розпорядження Каланчацької РДА № 317 від 03.09.2003 року таким, що перешкоджає їм на даний момент користуватися та розпоряджатися земельними ділянками, вони звернулися до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно з їх боку було допущено помилку, а саме: в розпорядженні вказано, що право власності припинено на підставі ст. 141 ЗК України, але норма вказаної статті передбачає підстави припинення права користування земельної ділянки. Таким чином право власності на землю вказаним розпорядженням не було припинено. Крім того, припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника на користь держави здійснюється за їх заявою і вразі згоди на його одержання - укладається угода про передачу права власності на земельну ділянку. Однак, така угода не була укладена. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно позивачі зверталися з вказаним питанням ще в 2004 році. Також пояснила, що в той час, коли вони зверталися до нотаріуса з заявою про відмову від права власності на земельну ділянку, необхідну угоду не було укладено та перехід права власності земельної ділянки до земель запасу не було передано. Таким чином, право власності позивачів на земельні ділянки не припинялося. Судом встановлені слідуючі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю IV-XC № 033532 [PERSON] належить земельна ділянка площею 4,80, що знаходиться в межах Олександрівської сільської ради Каланчацького району Херсонської області та Державного акту на право приватної власності на землю IV-XC № 033533; [PERSON] належить земельна ділянка площею 4,98, що знаходиться в межах Олександрівської сільської ради Каланчацького району Херсонської області. В 2003 році ними було подано заяви про добровільну відмову від права власності на вказані земельні ділянки, оскільки на той час у позивачів було скрутне матеріальне становище і їм було необхідно оформлювати субсидію, як малозабезпеченій сім»ї. 03 вересня 2003 року розпорядженням № 317 Каланчацькою РДА було припинено, на підставі добровільної відмови, право власності на зазначені земельні ділянки. На даний час позивачі не бажають відмовлятися від права власності та хочуть безперешкодно володіти та розпоряджатися земельними ділянками, які перебувають у їхній власності. Статтею 142 ЗК України передбачено, що припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом було встановлено, що між позивачами та відповідачем не було укладено угоду про перехід права власності, земельні ділянки до земель запасу передані не були. Згідно розпорядження, право власності припинено на підставі ст. 141 ЗК України, але норма вказаної статті вказує на підстави припинення користування земельною ділянкою, а не на підстави припинення права власності на неї, які передбачені ст. 142 ЗК України. Таким чином, право власності вказаним розпорядженням припинено не було. Згідно ч. 3 ст. 347 ЦК України, у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру, що зроблено не було, а тому право власності не припинялося. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved