Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивачі звернулися до Джанкойського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи наступним. Позивачам на підставі спільної часткової власності у рівних частках належала квартира [ADDRESS]. 23.04.2010 року вони на підставі довіреностей уповноважили відповідача [PERSON] продати зазначену квартиру. 04.06.2011 року відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продаж квартири вчинено за 34276 гривень 00 копійок. За домовленістю між ними та відповідачем [PERSON] грошові кошти від продажу вона повинна була передати їм особисто при зустрічі або поштовим переказом за місцем проживання. Вони неодноразово зверталися до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, але відповідач зазначала, що вона не може з ними розрахуватися оскільки ці грошові кошти в неї відсутні. Посилаючись на ст.ст. 1000, 1212 ЦК України, просять стягнути з відповідача [PERSON] на користь кожного з них грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави в розмірі 8569 гривень 00 копійок. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених в позовній заяві, пояснив, що між сторонами був укладений усний договір доручення на продаж належного позивачам нерухомого майна. На виконання умов укладеного договору доручення 23.04.2010 року позивачами на ім'я [PERSON] видані посвідчені приватним нотаріусом довіреності, якими вони уповноважили [PERSON] продати від їх імені належну їм в рівних частках квартиру [ADDRESS]. Відповідач продала зазначену квартиру, однак гроші від її продажу позивачам не повернула. Домовленість щодо порядку передання грошей була досягнута між сторонами в усній формі, згідно якої відповідач повинна була передати кошти після продажу квартири або особисто або грошовим переказом. До цього часу відповідач ухиляється від повернення коштів. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача [PERSON], посилався на ті обставини, що відповідач [PERSON] продала від імені позивачів квартиру [ADDRESS] за суму 34276 гривень 00 копійок, яку повернула позивачам, докази передання позивачам грошових коштів в неї відсутні, оскільки їх передача здійснювалась на умовах усної домовленості з позивачами, при особистій зустрічі, без складання розписки. Крім того, між сторонами договору доручення укладено не було, оскільки згідно довіреності позивачі уповноважили відповідача тільки на продаж належної їм квартири, а умови повернення коштів, їх суму та строки не визначили, таким чином, не встановили обов'язку відповідача щодо повернення коштів від продажу квартири. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 12.12.1994 року квартирно - експлуатаційною частиною Сімферопольського району на підставі розпорядження (наказу) № 4477, зареєстрованим БТІ 25.05.19995 року (а.с.40). Зміна прізвища позивача [PERSON] підтверджується свідоцтвом про реєстрації шлюбу серії [NUMBER], виданим Жуковським відділом ЗАГС Московської області (а.с.37). 23.04.2010 року приватним нотаріусом Джанкойського міського нотаріального округу АР Крим [PERSON] від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] посвідчені довіреності, згідно змісту яких позивачі уповноважили [PERSON] продати належні їм частки квартири [ADDRESS] (а.с.73-76). 04.06.2011 року відповідач [PERSON], яка діяла на підставі зазначених вище довіреностей від імені позивачів продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] за 34276 гривень 00 копійок, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Джанкойського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за № 1380 (а.с. 41-42). Суть спору полягає у стягненні отриманої суми від продажу квартири, належної на праві спільної часткової власності позивачам. Правовідносини сторін регулюються ст.ст. 237, 240, 244, 509, 525, 526, 639, 1000-1006 ЦК України. Заперечуючи проти позову представник відповідача посилається на те, що обов'язок передачі грошових коштів на відповідача не покладався, позивачем не доведено факт укладання між сторонами договору доручення, між сторонами існувала лише наявність правовідносин представництва, а довіреності, якими позивачі уповноважили [PERSON] вчинити певні дії, не має ознак договору доручення. Суд не може погодитися з запереченнями відповідача та вважає, що між сторонами виник спір про повернення коштів, який базується на правовідносинах, що випливають з договору між довірителем і повіреним. Відповідно до частин 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно з ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Частинами 1, 3 ст.244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України). Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. З системного аналізу зазначених правових норм слідує, що укладення представником правочинів на підставі довіреності по суті є свідченням існування між ним та особою, яку він представляє, домовленості на вчинення юридичних дій і, що договір доручення як підстава представництва може укладатися в усній формі із зазначенням обсягу повноважень у нотаріально посвідченої довіреності. На підставі наведеного до спірних правовідносин застосовуються норми, які регулюють договір доручення. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Статтею 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. Відповідно до ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Частиною 1 ст.1004 ЦК України передбачено, що повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Згідно з ст.1005 ЦК України повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), якщо це передбачено договором або якщо повірений був вимушений до цього обставинами, з метою охорони інтересів довірителя. Повірений, який передав виконання доручення замісникові, повинен негайно повідомити про це довірителя. У цьому разі повірений відповідає лише за вибір замісника. Статтею 1006 ЦК України закріплено обов'язки повіреного, який зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Згідно з ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Нормами ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Таким чином, відповідач [PERSON] не виконала усі покладені на неї обов'язки за договором та продавши квартиру від імені позивачів, грошові кошти від її продажу отримала, однак позивачам не передала. Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача в тій частині, що вона передала кошти від продажу квартири позивачам особисто, однак розписки сторонами не складалося. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доводи [PERSON] щодо виконання ним своїх зобов'язань по передачі позивачам грошей, отриманих від виконання доручення, згідно вимог ст. 545 ЦК України відповідними доказами не підтверджені, а тому не можуть бути визнані обґрунтованими. Таким чином, враховуючи об'єм прав та обов'язків представника щодо створення, зміни та припинення прав і обов'язків саме для сторони, яку він представляє; зміст договору купівлі-продажу, за яким власник передає у власність іншої особи майно та отримує за це від покупця певну грошову суму (ст. 655 ЦК України), гроші, отримані від продажу майна особи, яку він представляє, повинні бути негайно передані саме цій особі, якщо інше не визначено домовленістю між ними, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. При цьому суд враховує, що позивачі уповноважили відповідача на продаж кожен свої частки квартири, що є рівними, тому стягненню з відповідача на користь позивачів підлягає по 8569 грн. 00 коп. (34276 грн. :4). Посилання позивача як на підставу позову на ст. 1212 ЦК України суд до уваги не приймає. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч.1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим. Таким чином, до правовідносин, що склалися між сторонами не можна застосовувати положення ст.1212 ЦК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує положення ст. 6 Закону України «Про судовий збір» згідно яких, якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Всього ціна позову складає 34276 грн., пропорційно до заявлених вимог сума судового збору щодо кожного з позивачів складає 85 грн.69 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи задоволення позову, стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає по 85 грн.69 коп. Позивачем [PERSON] сплачено 342 грн. 76 коп., судового збору, сума 257 грн. 07 коп. є зайво сплаченою та підлягає поверненню в порядку передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене,

Outcome: approved