Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПрАТ «ВУСО» про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних збитків. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 30.01.2013 року на її користь зі страхової компанії була стягнута своєчасно невиплачена відповідачем сума страхового відшкодування - 19 157,88 грн. та пеня за прострочення виконання зобов'язання в сумі 5 326,94 за період з 22.06.2010 року по 20.04.2011 року (302 дні). Оскільки вона не скористувалася своїм правом на стягнення пені за період з 21.04.2011 року по 13.05.2013 року, тому просила стягнути пеню за 753 дні у розмірі 14 425,88 грн., а також на підставі ст. 625 ЦК України - інфляційні збитки в розмірі 3 681,27 грн., та 3 % річних - 1 662,80 грн. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 27 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволенні частково. Стягнуто з ПрАТ СК «ВУСО» на користь [PERSON] суму збитків від інфляції в розмірі 429,13 грн., суму трьох відсотків річних від простроченої суми - 624,58 грн., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування - 7 562,61 грн., а всього - 8 616,32 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ СК «ВУСО» в дохід держави судовий збір у розмірі 229,40 грн. На вказане рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити та стягнути з ПрАТ СК «ВУСО» пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 3 560,08 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначає, що суд не врахував положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, який встановлює, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Вказує, що з врахуванням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України сума пені повинна нараховуватися за період з 13.05.2012 року (дата підписання позовної заяви) по 23.04.2013 року, тобто з моменту звернення до суду по день фактичного виконання відповідачем зобов'язання. Сторони, належним чином сповіщені про час та місце розгляду справи, не з'явилися. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ПрАТ СК «ВУСО». Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2009 року між позивачем та ПрАТ СК «ВУСО» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 059182-02-10-01, предметом якого є страхування майнових інтересів позивача, пов'язаних з володінням, використанням і розпорядженням автомобілем позивача FORD FIESTA, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 22.11.2009 року в м. Києві по вул. Козицького, 7 позивачка виявила пошкодження автомобілю, а саме: тріщини вітрового скла, вм'ятини та подряпини переднього лівого крила, вм'ятини та подряпини на задній поверхні лівого боку, що підтверджується постановою ДІМ Солом'янського РУ ГУМВС України про відмову у порушенні кримінальної справи від 28.11.2009 року. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 30.01.2013 року у справі за позовом [PERSON] до ПрАТ СК «ВУСО» було встановлено, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума страхового відшкодування в розмірі 19 157,88 грн. за договором добровільного страхування наземного транспорту № 059182-02-10-01 від 10.04.2009 року. Вказаним рішенням суд стягнув з відповідача на користь позивачки пеню в сумі 5 326,94 грн. за період з 22.06.2010 року, тобто з періоду прострочення виконання зобов'язання, по 20.04.2011 року. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06.06.2013 року зазначене рішення змінено, стягнуто з ПрАТ «ВУСО» страхове відшкодування в розмірі 10 289,26 грн. та пеню в розмірі 3 114,35 грн. Задовольняючи позов, суду першої інстанції виходив з того, що пунктом 12.1 договору страхування передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальникові пені в розмірі 0,1 % від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний календарний день прострочення виплати. Розмір пені розрахований судом за період з 21.04.2011 року по 24.04.2013 року та за розрахунком сума пені складає - 10 289,27 грн. х 0,001 х 735= 7 562,61 грн. Суд першої інстанції дійшов до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача наступних сум: збитки від інфляції в розмірі 429,13 грн., три відсотка річних від простроченої суми - 624,58 грн., а також пеня за прострочення виплати страхового відшкодування - 7 562,61 грн. Колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо розрахунку розміру пені, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як встановлено п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність один рік. З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася з даним позовом до суду 03.06.2013 року. (а. с. 1) Рішенням апеляційного суду Донецької області від 06.06.2013 року змінено рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 30.01.2013 року - стягнуто з ПрАТ «ВУСО» страхове відшкодування в розмірі 10 289,26 грн. та пеню в розмірі 3 114,35 грн. (а. с. 36) 24 квітня 2013 року страхова компанія сплатила [PERSON] недоплачену суму страхового відшкодування за рішенням суду першої інстанції від 30.01.2013 року у розмірі 19 157,88 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4627 від 24 квітня 2013 року. (а. с. 38) З огляду на викладене, зі страхової компанії підлягає стягненню пеня, яку слід обчислювати за один рік до моменту звернення позивача до суду з даним позовом - до виплати суми страхового відшкодування. Тобто період прострочення 03.06.2012 року - 23.04.2013 року. Суд на порушення зазначеної норми, стягуючи пеню в сумі 7 562,61 грн. за 735 днів (з 21.04.2011 року по 24.04.2013 року), на зазначене уваги не звернув. Тому рішення в цій частині підлягає зміні, а розмір пені складе наступну суму: 10 289.26 грн. х 0,1 % х 325 днів = 3 344.01 грн., де 10 289.26 грн. - сума боргу; 325 - кількість днів прострочення; 0,1 % - розмір пені за кожний день прострочення від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права в частині позову про стягнення пені призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені слід змінити та стягнути зі страхової компанії на користь позивачки 3 344,01 грн. З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні у вказаній вище частині. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Outcome: approved