Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів, позовні вимоги якого пізніше уточнили, в якому просять скасувати рішення № 25 [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 09 липня 1998 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі [PERSON] безкоштовно у власність земельних ділянок площею 0,48 га., зокрема в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с. Волиця Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ЛВ № 057627 виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,5121 га. розташовану в с. Волиця Чишківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства, виданий [PERSON] сільською радою. В обґрунтування своїх вимог позивачі покликають на такі обставини : відповідно до рішення № 15 [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 09 липня 1998 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передано безкоштовно [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,23 га для ведення особистого підсобного господарства в с. Волиця Чишківської сільської ради, всього разом 0,48 га., на підставі чого було видано Державний акт на право приватної власності на землю серія ІІ-ЛВ № 057627 на ім'я [PERSON], на земельну ділянку площею 0,5121 га. в с. Волиця Чишківської сільської ради для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства. 13 серпня 1981 року [PERSON] сільська рада народних депутатів Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення, яким заяву [PERSON] задовольнила і дозволила провести капітальний ремонт стайні з добудовою літньої кухні. 04 липня 1989 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської [PERSON] народних депутатів [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 11. Відповідно до цього заповіту [PERSON], на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належне їй на праві особистої власності житловий будинок, який знаходиться в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області заповіла дочці [PERSON], а стайню з літньою кухнею заповіла синові [PERSON]. Відповідно до погосподарської книги № 8 на 1996-2000 роки домогосподарство за особовим рахунком № 687 належало [PERSON] 1921 р. н., про що свідчить лист № 49 від 01.02.2013 року. Рішенням [PERSON] сільської ради № 53 від 11.11.1999 року надано дозвіл на прописку до незавершеного будовою житлового будинку в с. Волиця гр. [PERSON]. На земельній ділянці площею 0,2500 га. призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в с. Волиця, фактично є два житлові будинки та господарські споруди де проживають в одному [PERSON], в іншому [PERSON] та [PERSON] разом із своїми неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], 07.09.2013 р. н., про що свідчить рішення № 20 [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 24.06.2014 року, протокол № 1 від 17.06.2014 року та довідка № 1109 від 18.12.2014 року. Відповідно до погосподарської книги № 10 на 2001-2005 роки домогосподарство за особовим рахунком № 707 належало [PERSON], 1921 р. н., яке фактично знаходиться за адресою: вул. Коновальця, 59, с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, а домогосподарство за особовим рахунком № 708 належало [PERSON], про що свідчить лист № 49 від 01.02.2013 року, яке фактично знаходиться за адресою: вул. Коновальця, 59а, с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, про що свідчить довідка № 679 від 18.07.2014 року. 25 грудня 2004 року померла [PERSON]. 03 квітня 2009 року помер [PERSON]. Позивачі вказують, що є спадкоємцями [PERSON], якому належав житловий будинок за адресою: вул. Коновальця, 59а, с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, отже мають право на земельну ділянку необхідну для обслуговування житлового будинку. Таким чином, оскаржуваним рішенням порушено їх майнові справа як спадкоємців [PERSON] На підставі наведеного позивачі просять суд, позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просять суд задоволити повністю. В судому засіданні представники відповідачки [PERSON] за дорученням [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги позивачів не визнали та заперечили. Свої заперечення мотивують тим, що [PERSON] не був спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом, майна [PERSON]. За життя право власності на старий житловий будинок не отримував, а тому, у позивачів як спадкоємців майна [PERSON] відсутні правові підстави на претендування на спірну земельну ділянку, оскільки оскаржуваним рішенням сільської ради та в подальшому реєстрація права власності на неї, їх прав не порушує. А тому, вважають позовні вимоги безпідставними та просять суд в їх задоволенні відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON] пояснив, що особовий рахунок міг бути відкритий на [PERSON], оскільки останній проживав у спірному господарстві. Вислухавши сторони, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: згідно довідки [PERSON] сільської ради\~\~за № 49 від 01.02.2013 року, виданої на підставі погосподарської книги № 10 на\~\~2001-2005 роки домогосподарство за особовим рахунком 707, яке знаходиться за адресою: вул. Коновальця, 59, с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, належало [PERSON] [INFO], яка в 2004 році померла. Згідно акту обстеження\~земельної ділянки від 15 липня 2011 року на спірній (присадибній) знаходяться два житлові будинки та господарські споруди, в одному\~\~житловому будинку [PERSON], в іншому [PERSON] та [PERSON] разом із своїми неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що також свідчить рішення № 20 [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 24.06.2014 року, протокол № 1 від 17.06.2014 року та довідка № 1109 від 18.12.2014 року. Судом встановлено, що рішенням виконкому [PERSON] сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області від 13.08.1981 року (а.с. 26), [PERSON] надано дозвіл на проведення капітального ремонту стайні, з добудовою літньої кухні. Сторонами всупереч вимог ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України не представлено суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України того, що [PERSON] набув у власність частину спірного господарства, право на яку позивачі вважають частиною спадщини останнього. Із наведеного слідує висновок, що в межах цієї справи, у суду відсутні підстави вважати [PERSON] власником частини спірного будинковолодіння. Суд вважає не обґрунтованими покликання позивача на те, що відповідно до погосподарської книги № 10 на 2001-2005 роки домогосподарство за особовим рахунком № 707 належало [PERSON] 1921 р. н., яке фактично знаходиться за адресою: вул. Коновальця, 59, с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, а домогосподарство за особовим рахунком № 708 належало [PERSON], про що свідчить лист № 49 від 01.02.2013 року, яке фактично знаходиться за адресою: вул. Коновальця, 59а, с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, про що свідчить довідка № 679 від 18.07.2014 року. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Інформаційний лист ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Такий висновок суду слідує і того, що ВССУ у вказаному листі розяснив судам наступне: до компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку На виконання постанови [PERSON] Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними [PERSON] народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних [PERSON] із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Враховуючи той факту, що сторонами не надано суду доказів, при сукупній оцінці яких можна було б зробити висновок, що [PERSON] набував право на спірне майно, покликання позивача вказане вище є недоречним. Судом встановлено, що 04 липня 1989 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської [PERSON] народних депутатів [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 11. Відповідно до цього заповіту [PERSON], на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належне їй на праві особистої власності житловий будинок, який знаходиться в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області заповіла дочці [PERSON], а стайню з літньою кухнею заповіла синові [PERSON]. Однак, 26.07.2004 року, [PERSON] склала заповіт, який згідно ч. 3 ст. 1254 ЦК України є дійсним, відповідно до якого все своє майно заповіла своїй доньці [PERSON]. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування обставини встановлені рішенням Апеляційного судом Львівської області від 18.12. 2013 року у справі 1316/4341/12 провадження № 22-ц/783/8079/13 (а.с. 62-65), а саме, те що однозначним та єдино правильним та вірним є факт відсутності у [PERSON] права на спадщину матері [PERSON]. В свою чергу ВССУ у ухвалі від 09.04. 2014 року зазначив, що позивачами ([PERSON] та [PERSON]) не доведено наявності у них майнових прав на спірне майно. Позивачі у цій справі, як на підставу позову, покликаються на те, що має місце порушення їх прав, як спадкоємців [PERSON]. Судом встановлено та зазначено вище, що [PERSON] спадщини після смерті матері не приймав, тому права його спадкоємців не стосуються майна, що є предметом спору, відтак не порушуються. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Враховуючи той факт, що права позивачів відповідачами не порушено, суд прийшов до переконання, що заявлені позивачами позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed