Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації Ѕ частини спільного майна, посилаючись на те, що з 07.08.1999 року по 27.11.2007 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час подружнього життя, 24.05.2006 року, ними було набуто спільне майно, яке придбане за спільні кошти, а саме: автомобіль марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Дане майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Проте, 03.05.2017 року автомобіль марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER] , відповідачем був проданий та перереєстрований на іншу особу. Вартість продажу майна - 35000.00 гривень. Про факт укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу №3247/2017/439907 від 03.05.2017 року позивачка не була проінформована відповідачем, згоди на укладання даного правочину позивачка не надавала. Автомобіль марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER] являвся об`єктом спільної сумісної власності, а тому відчуження майна поза волею позивачки, а також без компенсації половини його вартості є незаконним та порушує її право на володіння та розпорядження спільним майном. Відповідач [PERSON] , укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу від 03.05.2017 року, розпорядився автомобілем на власний розсуд без згоди позивачки, оскільки спілкування позивачки та відповідача з 2008 року носить епізодичний характер, між сторонами існують неприязні відносини, про факт продажу майна позивачка дізналася випадково, наприкінці 2018 року. позивачка також не отримала грошової чи іншої матеріальної компенсації від продажу належної частки у спільному майні. Оскільки відсутні докази того, що набувач спірного автомобіля [PERSON] був обізнаний про те, що автомобіль був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, наразі відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 03.05.2017 року. Права позивачки можуть бути відновлені шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості відчуженого майна. Виходячи з засад рівності часток подружжя у спільному майні подружжя, з відповідача має бути стягнуто 17500.00 гривень, що складає Ѕ частини від вартості продажу автомобіля. Задоволення такої вимоги не потребує визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного автомобіля, оскільки право спільної власності на дане майно презюмоване положеннями ст.60 СК України. Позивачка [PERSON] просить: з [PERSON] стягнути на її користь компенсацію Ѕ частини вартості проданого спільного сумісного майна, автомобіля марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER] , у сумі 17 500.00 гривень. Відповідач [PERSON] у відзиві просив відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що за час шлюбу з 07.08.1999 року по 08.12.2007 рік (час вступу у законну силу рішення суду про розірвання шлюбу) ними купувалися речі, техніка, меблі, все для ремонту до квартири позивачки, у якій вони проживали разом, за адресою: [ADDRESS] . Нами також робився ремонт (клалася плитка, клеїли нові шпалери тощо) в цій квартирі за їхні спільні сімейні кошти та коштами на ремонт допомагали його батьки. Наша сім`я у 2003 році брала споживчий кредит. Між ними була усна домовленість, що він нічого не забирає зі спільно набутого майна у шлюбі і все залишає позивачці з його дитиною. А вона знає, що автомобіль куплений за гроші його батьків та йому подарований на день народження на [INFO] , і оформлений тому був саме на нього і тому вона не претендує на нього, так як документи він щодо подарунку дійсно не збирав. Те, що це подарунок саме йому на день народження, можуть підтвердити його батьки. Також дані обставини підтверджуються, навіть, діями самої позивачки, яка пише, що дізналася у 2018 році, що автомобіль продано, а позов подала тільки у 2019 році. Виходячи з матеріалів - додатків до позовної заяви, позивачка уклала договір з адвокатом наприкінці травня 2019 року. До нього за позасудовим врегулюванням спору не зверталася, тому що знала, що автомобіль не є спільною сумісною власністю. На подання такого позову її наштовхнула розмова з її кумою [PERSON] , у якої вона хрестила доньку. Цей факт може підтвердити [PERSON] , так як вона йому зазначила, що вона ще частину грошей забере від продажу автомобіля, так як її юридично проконсультували, хоча вона і знає, що автомобіль було йому подаровано батьками і це їх подарунок йому на день народження. Позивачка знала, що автомобіль оформлений саме на нього і вона не заперечує цей факт, а не на обох, тому як вважає відповідач, що позивачка знала, що її право власності порушене саме з моменту розірвання шлюбу і вона мала звернутися до суду протягом 3 років саме з моменту розірвання шлюбу, тобто з 08.12.2007 року по 08.12.10 рік. Відповідач вважає, що по справі має бути застосована позовна давність. Самою позивачкою зазначено на 2 сторінці позовної заяви, про те, що з 2008 року спілкування носить епізодичний характер і між сторонами існують неприязні відносини, що чітко вказує на те, що позивач вже з 2008 року могла довідатися про порушення свого права. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У даному випадку відповідач вважає, що днем коли позивачка дізналася, що її право порушене є сам день вступу у законну силу рішення суду про розірвання шлюбу. Також той факт, що автомобіль не куплено за спільні сімейні кошти підтверджується тим, що у нього з нею не було таких доходів, щоб дозволити купити даний автомобіль. Позивачка з 1999 року по 2002 рік працювала вчителькою у школі у селі Кодра Макарівського району. З 2002 року по вересень-жовтень 2003 року вона працювала у Макарівському РАЦС, з жовтня 2003 року по 2006 рік вона перебувала у декретній відпустці та у відпустці по догляду за дитиною. На час оформлення на нього автомобіля позивачка знаходилася у відпустці по догляду за дитиною. Він працював з 29.03.1999 року по 17.06.2014 року на посаді виїзного фельдшера у центрі екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва. Тобто вони обидва отримувала за час шлюбу офіційну заробітну плату, за яку потрібно було проживати і зібрати на купівлю автомобіля у них не було змоги. Також, що у них не було коштів на купівлі автомобіля підтверджується й тим, що у 2003 році вони брали споживчий кредит. Копія видаткового ордеру та копія ордеру за відкриття рахунку надається. Про купівлю автомобіля його батьками для нього, відповідача позивачка знала ще під час шлюбу, про що й зазначає сама у позові, але у позові позивачка не зазначила, навіть, приблизної суми купівлі автомобіля, бо якщо б автомобіль був куплений за спільні сімейні кошти, то позивачка б точно знала суму купівлі автомобіля. Все це підтверджує, що купівлею автомобіля займалися його батьки і вони, сторони по справі, не виділяли на це сімейних коштів. На даний момент у нього немає змоги подати довідку про свої доходи за період шлюбу, так як отримати її швидко не може, так як це залежить від того, коли її видадуть. Власність зобов`язує і власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Також відповідач зазначає, що за весь час з моменту оформлення на нього автомобіля позивачка не приймала жодної участі в утриманні автомобіля, у тому числі і після розлучення наприкінці 2007 року. Протягом більше ніж 10 років вона жодного разу не цікавилася автомобілем як власник. Відповідач вважає, що позивачка своїми діями відмовилася від можливого права власності на автомобіль, який ніколи не був спільною сумісною власністю. Також це підтверджується самою позивачкою і зазначено у позові, про те, що вона випадково дізналася наприкінці 2018 року про продаж автомобіля, що чітко вказує на те, що до цього часу вона жодним чином не цікавилася автомобілем, бо він не був спільною сумісною власністю. Відповідач зазначає, що він користувався та розпоряджався автомобілем на праві особистої приватної власності як даром своїх батьків. Повністю утримував автомобіль, ремонтував, проходив СТО, утримував автомобіль у належному стані, так як власність зобов`язує. Тому він й не звертався до позивачки щодо сплати мені компенсації щодо утримання автомобіля і не подавав до суду подібний позов (а.с.30-32). Також відповідачем надана заява про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що позивачка знала, що автомобіль оформлений саме на нього, відповідача і вона не заперечує цей факт, тому він вважає, що позивачка знала, що її право власності порушене саме з моменту розірвання шлюбу і вона мала звернутися до суду протягом 3 років саме з моменту розірвання шлюбу, тобто з 08.12.2007 року по 08.12.2010 року. відповідач, що по справі має бути застосований строк позовної давності. Самою позивачкою на 2 сторінці позовної заяви зазначено про те, що в 2008 року їхнє спілкування носить епізодичний характер і між ними існують неприязні відносини, що чітко вказує на те, що позивачка вже з 2008 року могла довідатися про порушення свого права. Днем, коли позивачка дізналася, що її право порушене є саме день вступу у законну силу рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.36, 37). У відповіді на відзив представник позивачки [PERSON] адвокат Ганенко Р.А. зазначив, що факти наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву є надуманими, необґрунтованими та не підтверджені жодними належними доказами. Зазначена у відзиві відповідачем дата набуття у власність спірного майна - 03.10.2005 року, не відповідає дійсності, оскільки згідно відповіді на запит від 06.06.2019 року №598, наданої територіальним сервісним центром №3247, автомобіль марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER] , було придбано та зареєстровано за відповідачем 24.05.2006 року. Виходячи з тексту відзиву на позовну заяву, відповідач сам неодноразово підтверджує оформлення саме договору купівлі-продажу автомобіля, а не його дарування, а тому зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності, яке набуте за період шлюбу, а не особистою приватною власністю відповідача, як він зазначає у відзиві. В період спільного сімейного життя сторін по справі батьки відповідача не надавали фінансової допомоги колишньому подружжю [PERSON] , оскільки батько відповідача на той час з сім`єю не проживав, не спілкувався, ніякої допомоги не надавав, а матір перебувала на пенсії та не мала можливості підтримувати фінансово. Доводи про дарування відповідачу спірного майна його батьками та надання ними коштів для його придбання є необґрунтованими та не підтвердженими жодними належними доказами. При цьому факт передачі грошей не може бути підтверджений показами свідків, а лише документальними доказами. Про зазначений відповідачем у відзиві споживчий кредит, який був взятий у 2003 році, цільове призначення коштів на мету його оформлення позивачка нічого не знає, отримання цього кредиту відповідач з позивачкою не погоджував. Щодо строків позовної давності, обраховані відповідачів з моменту розлучення, представник позивачки зазначає, що спірний автомобіль є майном спільно набутим за період шлюбу з відповідачем, а тому будь-які дії (правочини) щодо цього майна, згідно чинному законодавству, мали б вчинятися за згоди позивачки. При відчуженні автомобіля, відповідач не отримав жодної згоди позивачки (усної чи письмової) на вчинення даного правочину. Більш того, він навіть не поінформував позивачку про намір та вчинення ним продажу спільно набутого за період шлюбу майна. Саме з моменту укладення договору відчуження спільно набутого подружжям майна без згоди іншої сторони, права позивачки порушилися, а тому і строки давності по пред`явленню вимоги по справі почали спливати саме з дати відчуження майна, а саме з 03.05.2017 року. тому подання позовної заяви позивачкою в 2019 році знаходиться в межах строків позовної давності (а.с.40-42). В заперечення на відповідь на відзив відповідач [PERSON] заперечив проти відповіді позивачки на відзив, вказав, що фінансову допомогу його батьки колишньому подружжю [PERSON] надавалась. Його вітчим на той момент працював, а мати є ліквідатором ЧАЕС і в неї гарна пенсія, і у них була можливість допомагати фінансово. Позивачка знала, що автомобіль зареєстрований на нього, знала, що її право порушено з моменту розірвання шлюбу, тому має бути застосована позовна давність (а.с.54-56). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Ганенко Р.А. заявлені позовні вимоги підтримав з посиланням на обставини, викладені в позові, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мудролюбова Н.О. не визнала позовні вимоги, просила відмовити в їх задоволенні з посиланням на обставини, які викладені у відзиві. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданому 29.11.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції Київської області, [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , зареєстрували шлюб 07.08.1999 року, про що зроблено відповідний актовий запис №46. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.11). Згідно рішенню Макарівського районного суду Київської області №2-1945/07 від 27.11.2007 року шлюб між [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , розірвано; також стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів доходів до повноліття дитини (а.с.12). Відповідно свідоцтву про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданому 26.03.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макарівського районного управління юстиції у Київській області, шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що 01.04.2008 року складено відповідний актовий запис №38 (а.с.13). Згідно листу-відповіді №598 від 96.96.2019 року територіального сервісного центру №3247 регіонального сервісного центру в Київській області, згідно Єдиному державному реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, автомобіль марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER] , був зареєстрований 24.05.2006 року за [PERSON] [INFO] , а 03.05.2017 року перереєстрований на іншу особу за договором купівлі-продажу №3247/2017/439907 від 03.05.2017 року, вартість продажу 35000.00 гривень (а.с.14, 15). Згідно листу-відповіді №1612 від 20.11.2019 року територіального сервісного центру №3247 регіонального сервісного центру в Київській області, згідно Єдиному державному реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, автомобіль марки FIAT TIPO, 1994 року випуску, об`єм двигуна 1372 зареєстрований 24.05.2006 року на підставі біржової угоди (а.с.65). Відповідно довідки №3157 від 16.11.2019 року Центра екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва про заробітну плату [PERSON] , останній в 1999 році отримав заробітну плату в розмірі 1046.22 гривень; в 2000 році - 1588.53 гривень; в 2001 році - 2634.34 гривень; в 2002 році 0 3280.58 гривень; в 2003 році - 4946.19 гривень; в 2004 році - 74.17.32 гривень; в 2005 році - 9684.39 гривень; в 2006 році - 16231.15 гривень; (а.с.57). При вирішенні спору суд керується вимогами ст.60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України, передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до вимог ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 2 ст.369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У ч.2 ст.72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №584/1319/16-ц (провадження №61-19445св18), від 06.11.2019 року у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки під час відчуження спірного майна було порушене право позивачки, яке підлягає відновленню шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості відчуженого майна.

Outcome: approved