Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання права спільної сумісної власності на майно та розподіл майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який в ході судового розгляду неодноразово уточнювала та доповнювала, посилаючись, що з осені 2003 року по 05.12.2006 року з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім'єю як чоловік та жінка, 25.01.2004 року здійснили вінчання в церкві, а 05.12.2006 року офіційно зареєстрували шлюб, в якому перебували до червня 2011 року. Постійно мешкали як подружжя у належній їй квартирі у період з осені 2003 року до червня 2011 року, мали сімейний бюджет та вели спільне господарство, на спільні кошти придбавали продукти харчування та одяг, відвідували разом курорти, та несли інші незначні побутові витрати. Відповідач весь період спільного проживання працював та отримував заробітну плату, а вона з 2007 року, крім офіційного заробітку, стала отримувати пенсію. Восени 2006 року вони за спільною згодою придбали автомобіль ЗАЗ DAEWOO T13110, державний реєстраційний номер [NUMBER], власником якого зареєстрований відповідач. Однак, автомобіль був придбаний за її власні грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, які ще до шлюбу у лютому 2002 року подарувала її мати - [PERSON] в присутності її сина - [PERSON] та близької подруги [PERSON] Навесні 2004 року близько 7000 доларів США було внесено до установи банку на депозитний рахунок, який було відкрито на ім'я відповідача з наданням їй права користування грошовими коштами, які в 2006 році вона особисто отримала з рахунку в сумі 6000 доларів США для придбання за договором купівлі-продажу спірного автомобіля, який знаходився у їх спільному користуванні до червня 2011 року, після чого сімейні стосунки між ними припинилися, а відповідач повернувся мешкати до свого будинку, привласнивши автомобіль, яким користується до теперішнього часу. Оскільки автомобіль придбаний ними під час спільного проживання за її власні кошти, отриманні нею до шлюбу, а відповідач не бажає його повертати, остаточно просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем з 2003 року, визнати автомобіль ЗАЗ DAEWOO T13110, державний реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, визнати її право власності на ? частину та встановити між нею та відповідачем порядку володіння та користування ним шляхом його передачі почергово кожні три місяці співвласниками за актом приймання та передачі. Також просила, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 928,22 гривень та на послуги адвоката в сумі 5000 гривень. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, яким просив здійснити поділ спільно набутого майна під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 05.12.2006 року по червень 2011 році, а саме побутових приладів та меблів, які складають: кухонний гарнітур, кухонний куток, газова плита, два телевізор «Самсунг», шаф-купе, ліжко, комод, пральну машину «Вірлпол», кондиціонер «Беко», на загальну суму 31100 гривень, визнавши за ним право та залишивши у його користуванні кухонний гарнітур, вартістю 3000 гривень, шаф-купе, вартістю 3500 гривень, пральну машину «Вирлпол», вартістю 4800 гривень та кондиціонер «Беко», вартістю 3000 гривень, та стягнути на його користь компенсацію витрат, понесених на здійснення ремонту в квартирі позивачки під час спільного життя, в розмірі 9700 гривень. Позивачка в судовому позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обставини, викладені в заяві, підтвердила, уточнивши період проживання без реєстрації шлюбу з відповідачем, факт якого вона просить встановити судовим рішенням, з листопаду 2003 року до дня офіційної реєстрації шлюбу, а саме 04.12.2006 року. Додатково суду пояснила, що спірний автомобіль вони з відповідачем придбали за належні їй кошти, що були розміщенні у відділені Промінвестбанк. Вона під час укладення угоди особисто отримувала з рахунку та передавала відповідачу 6 тисяч доларів США, але ніяким офіційним документом дарування грошової суми її матір'ю та внесення її на рахунок відповідача не оформлювалось, оскільки вона дійсно мала з ним сімейні стосунки та ставилася з довірою до їх припинення у червні 2011 року. Зустрічний позов не визнала, стверджуючи, що вся побутова техніка та меблі, які на час розгляду справи знаходяться в її квартирі та заявлені відповідачем, крім телевізора та комп'ютера, придбані нею до 2003 року та до початку спільного життя з відповідачем за особисті грошові кошти, а на ремонт, що здійснений у період перебування з ним в зареєстрованому шлюбі 2009-2010 роках в квартирі, де вони спільно мешкали, нею було витрачено приблизно 60000 гривень з коштів, отриманих нею від продажу іншої квартири по вул. Сеченова в м.Маріуполі, що належала їй на праві приватної власності, тому вважає, що витратила власні кошти, які поділу не підлягають. Представник позивачки [PERSON] також позовні вимоги за первісним позовом підтримала, а у задоволенні зустрічного позову просила відмовити, оскільки факт спільного проживання з 2003 року, придбання та спільне використання спірного автомобіля у цей період часу підтверджується показаннями свідків з боку позивачки та свідоцтвом про вінчання. Вартість автомобіля на час розгляду справи підтверджена довідкою спеціаліста, а вартість, яка зазначена у контракті про продаж в розмірі 1000 гривень не може відповідати дійсності. За зустрічним позовом не надано на доказ обґрунтованості вимог належних доказів, а саме документів, що підтверджують придбання меблів та побутової техніки, вартість ремонтних робіт та джерела, з яких витрачені на їх здійснення кошти, що також спростовано доказами, поданими позивачкою, яка саме у цей час продала свою квартиру та отримала гроші на ремонт. Також просила стягнути з відповідача витрати/, понесені позивачкою на правову допомогу в розмірі 5000 гривень, сплата яких останньою підтверджена квитанцією та договором, а обсяг фактичного їх виконання випливає з матеріалів справи. Відповідач позовні вимоги за первісним позовом не визнав, посилаючись на те, що був знайомий з позивачкою з 2003 року, однак їх стосунки за своїм характером сімейними не були, оскільки разом до реєстрації шлюбу з позивачкою постійно не проживав, спільного бюджету не мав, а мешкати в квартирі з позивачкою почав лише в грудні 2006 року. До часу реєстрації шлюбу він просто приходив до неї декілька разів в неділю в гості, в квартирі особистих речей не мав та спільним господарством з позивачкою не займався. Спірний автомобільний придбаний ним до укладення шлюбу з позивачкою за 1000 гривень, а тому не може відповідати розміру вартості у довідці, який на час розгляду справи його перевищує. Грошові кошти на придбання автомобіля витратив з особистих зберігань, а тому він не є спільною власністю подружжя та поділу не підлягає. Зустрічний позов обґрунтовував тим, що перебував з позивачкою у зареєстрованому шлюбі з 05.12.2006 року по 14.11.2014 рік, однак фактично сімейні відносини між ними припинені в червні 2011 року, коли він з квартири позивачки повернувся проживати до свого будинку по вул.Федорова в м. Маріуполі. За час спільного проживання ними були придбані меблі та побутова техніка в квартиру позивачки, де знаходяться до теперішнього часу за адресою: [ADDRESS]. Також, у 2009-2010 роках у належній позивачці квартирі ними спільним зусиллями був проведений поточний ремонт, вартість якого значно більша, ніж зазначена ним в позові, тому, погодившись з зазначеною позивачкою вартістю в розмірі 60000 гривень, наполягав, що грошові кошти на ремонт витрачалися із спільного бюджету, а про використання сум, отриманих з продажу квартири, йому нічого невідомо. Однак, не змінюючи вимог, просив стягнути на його користь компенсацію в розмірі 9700 гривень та виділити йому перелічені в позові побутову техніку та меблі на загальну суму 14300 гривень. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає що первісний позов є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов задовольняє частково з наступних підстав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є рідним сином позивачки, суду пояснив, що у листопаді-грудні 2003 року позивачки почала проживати однією сімє'ю з відповідач, про повідомила його особисто. Пізніше між ними було укладено шлюб. За час їх фактичних шлюбних стосунків спільно ними був придбаний автомобіль, який відповідач купував на гроші його матері, що були подаровані бабусею у сумі близько 8 тис. доларів США, які вона внесла на депозитний рахунок відповідача, а у подальшому отримала з процентам для укладення угоди під час купівлі. Більше ніякого майна, крім телевізора, ними спільно не придбавалося, оскільки позивачка мала в побуті все ще до знайомства з відповідачем. Також підтвердив, що у 2010 році в квартирі його матері було проведено ремонт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1980 року працювала з позивачкою на одному підприємстві та до теперішнього часу підтримує з нею дружні стосунки. З жовтня - листопада 2003 року з позивачкою в її квартирі почав проживати відповідач [PERSON] Вважала їх стосунки сімейними, оскільки зі слів позивачки їй відомо, що відповідач віддавав їй свою заробітну плату, вони мали спільний бюджет, разом придбавали продукти харчування та несли витрати на інші потреби, пов'язані з побутом. Коли приходила в гості до квартири позивачки, бачила особисті речі відповідача, декілька разів зустрічала його, коли він повертався з роботи. В 2004 році сторони вінчалися у церкві, в 2005 році бачила, як відповідач доглядав позивачку в лікарні, а в 2006 році сторони уклали шлюб. Проживали разом до листопада 2011 року, а після погіршення стосунків відповідач став проживати окремо в своєму будинку. За час спільного життя сторони придбали лише автомобіль «Деу», який після припинення сімейних стосунків залишився у відповідача. Більше ніякого майна не купували, а меблі та побутова техніка знаходилися в квартирі позивачки та придбавалися нею самостійно ще до знайомства з відповідачем у 2002 році. В період 2009-2010 року позивачкою спільно з відповідачем було проведено ремонт в квартирі, де вони разом проживали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що познайомилася зі сторонами у 2004 році під час відпочинку в санаторії, тому зробила висновок, що вони є сімейною парою. Іноді відвідувала позивачку за адресою її місця проживання, а тому їй відомо, що у 2005 році спільно з відповідачем вони придбали телевізор та комп'ютер, в 2006 році автомобіль, а в 2010 році в квартирі був здійснений ремонт. Щодо обставин придбання іншого спірного майна та вартості ремонту точних пояснень надати не може. З пояснень свідка [PERSON] судом встановлено, що вона є сусідкою позивачки, та з грудня 2003 року помітила, що з нею в квартирі почав проживати відповідач, а через 2 роки ними був придбаний автомобіль Деу, який вона часто бачила на дворі будинку під керуванням відповідача. Свідок [PERSON], яка проживає в сусідньому з відповідачем будинку [ADDRESS], а з позивачкою не знайома та жодного разу її не бачила. Точно стверджувати, що в період 2003 - 2006 роки відповідач не мешкав в своєму будинку не може, однак інколи не бачила його по декілька днів на тиждень та за його проханням годувала його собаку, однак ці обставини не дозволяють їй зробити висновок, що у той час він в своєму будинку взагалі не мешкав. Згідно з ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 58 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З наданих сторонами доказів судом встановлено наступне. За довідкою КСН «Бригантина» №07/183/17 від 09.07.2014 року відповідно запису з домової книги [PERSON] з 05.12.1986 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується копією паспорта відповідача серії [NUMBER], виданим Приморським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 17.09.1999 року/а.с.62,77/ З акту обстеження №3 від 03.112014 року, складеного головою КСН «Бригантина» шляхом опитування сусідів також вбачається, що в будинку [ADDRESS] проживає [PERSON]./а.с.61/ З копії паспорту позивачки серії [NUMBER], виданого Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 20.08.1997 року на сторінці 6 у відомостях про місце проживання наявний штамп реєстрації за адресою: [ADDRESS], з 03.05.1983 року та до теперішнього часу відмітки про зняття її з реєстрації відсутні./а.с.5-6/ 19.09.2006 року за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу №595665 [PERSON] купив автомобіль ЗАЗ-Daewoo Lanos Т13110, 2003 року випуску. Вартість автомобілю за договором складає 1000 гривень./а.с.63/ Згідно з довідкою від 04.11.2014 року № 9/53061, виданою Центром ДАІ №2 м.Маріуполя при УДАІ УМВС України в Донецькій, станом 04.11.2014 рік автомобіль ЗАЗ-Daewoo,Т13110, 2003 року випуску, д/н [NUMBER], з 27.09.2006 року зареєстрований за [PERSON], [INFO], що мешкає за адресою: [ADDRESS]/а.с.60/ Згідно довідки відділу ДАІ з обслуговування м.Маріуполь від 27.11.2014 року №9/4-3304 спірний автомобіль станом на 29.02.2009 року знаходиться у задовільному технічному стані, за результатам останнього огляду виданий талон 2011 року серії [NUMBER] /а.с.119/ Повідомленням директора ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» надана інформація про середню вартість продажу технічно справного автомобіля ЗАЗ-Daewoo,Т13110, 2003 року випуску, двигун 1299 см.куб станом на 27.06.2014 рік, яка складає 44101,08 гривень./а.с.9/ Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області підтверджується, що 05 грудня 2006 року [PERSON] до [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 554 /а.с.8/ З пояснень сторін судом встановлено сімейні стосунки між ними припинені з листопаду 2011 року, а з ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.04.2014 року вбачається, що за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу відкрите провадження у цивільній справі №266/992/14-ц./а.с.151/ Згідно ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно роз'яснень, викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Умовами для виникнення права спільної сумісної власності на певне майно на підставі ст. 368 ЦК України та ст. 74 СК України є придбання його в період проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, та таке майно повинно бути результатом їх праці, тобто необхідно, щоб подружжя спільно проживали та вели спільне господарство, а лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього. Суд вважає, що наданими доказами не доведені обставини, якими позивачкою обґрунтовані вимоги за первісним позовом щодо проживання однією сім'єю з відповідачем з листопаду 2003 року до дня офіційної реєстрації шлюбу, а саме 04.12.2006 року, та обставини, на підставі яких спірний автомобіль може бути визнаний спільною сумісною власністю сторін. Всі досліджені судом матеріали справи свідчать про те, що позивачка та відповідач завжди мали різні адреси зареєстрованого місця проживання, з яких вбачається, що з 03.05.1983 року та до теперішнього часу [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] з 05.12.1986 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS], де фактично проживає до теперішнього часу. Позивачкою не надано суду жодного акту житлово-експлуатаційних організацій, які уповноважені складати такі акти, які свідчили б про спільне проживання однією сім'єю разом з відповідачем у період з листопаду 2003 року по 05.12.2006 рік в квартирі [ADDRESS]. Крім того, з біржового договору та довідки Центру ДАІ №2 м.Маріуполя, вбачається, що на час придбання та реєстрації спірного автомобіля місце проживання відповідача також вказане за адресою: [ADDRESS]. Відсутність відповідача за місцем свого проживання та постійне проживання за іншою адресою у вказаний період також спростовуються свідченнями [PERSON], яка протягом всього часу мешкала в сусідньому будинку з відповідачем та не могла не помітити його відсутність в будинку потягом 2-3 років. При таких обставинах, суд не може прийняти, як об'єктивні показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо проживання позивачки з відповідачем однією сімє'ю до реєстрації шлюбу, оскільки жоден з них спільно зі сторонами не проживав та постійну присутність відповідача в квартирі позивачки підтвердити не може, про характер відносин, що склалися між сторонами у той період часу їм відомо лише зі слів самої позивачки, щодо ведення сторонами спільного господарства та розподілу витрат вони нічого повідомити не змогли, а тому їх висновки про сімейні стосунки між позивачкою та відповідачем суд вважає оціночними та суб'єктивними, а присутність відповідача в квартирі під час перебування свідків в гостях у позивачки, їх спільний відпочинок, та навіть перебування відповідача в квартирі позивачки протягом ночі не можуть свідчити про наявність відносини, що притаманні подружжю. Враховуючи, що ствердження позивачки про проживання відповідача в її квартирі спростовується наявними доказами в матеріалах справи, а жодний свідок не знаходився зі сторонами в квартирі тривалий час та не має дійсної уяви про їх побут, спілкування, господарювання, що склалися у спірний період часу, а їх свідчення не виключають можливості існування тих відносин, про які стверджує відповідач, суд вважає, що наведені позивачкою обставини не доведені. Свідоцтвом про вінчання наявність між чоловіком та жінкою стосунків подружжя також підтверджено бути не може, оскільки повноваженнями щодо реєстрації шлюбу наділені лише відповідні державні органи, а права та обов'язки подружжя не можуть виникати у зв'язку із здійсненням вінчання, яке за своєю природою настання будь-яких юридичних наслідків не передбачає./а.с.7/ При вирішенні справи суд також враховує, що позивачкою не надано суду жодного офіційного документу, який би свідчив про придбання нею спірного автомобіля разом з відповідачем за спільні кошти, або за її власні. Більше того, всі надані суду документи свідчать, що автомобіль придбаний відповідачем особисто, всі документи на нього, а також і автотранспортний засіб, знаходяться саме у користуванні відповідача. Жодної розписки або будь-якого іншого документу про те, що позивачка отримала в подарунок зазначену нею суму та передавала грошові кошти відповідачу під купівлі автомобіля суду не надано, а показаннями свідків ці обставини доводитися не можуть. Крім того, ствердження позивачки про внесення нею грошових коштів на рахунок відповідача в установі банку, а також і наявність такого рахунку, також свого підтвердження за результатами витребування зазначених відомостей з ПАТ «Промінвєстбанк» не знайшли./а.с.91/ Таким чином, жодних об'єктивних даних про спільне проживання з відповідачем однією сім'єю з 2003 року до часу реєстрації шлюбу позивачкою не надано, а тому суд у встановленні даного факту відмовляє. У зв'язку з відсутністю встановленого факту проживання сторін однією сім'єю суд вважає, що автомобіль, придбаний ЗАЗ-Daewoo,Т13110, 2003 року випуску, д/н [NUMBER], 19.09.2006 року, є його особистою власністю, а тому підстав для визнання його спільною сумісною власністю подружжя не має, в зв'язку з чим суд відмовляє у задоволені первісного позову і в частині визнання за позивачкою права власності на 1\\2 його частину та визначенні порядку користування, як спільним майном. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд виходить з відносин, що склалися між сторонами вже після реєстрації шлюбу, законодавчих норм, що їх регулюють а також обставин, встановлених судом під час розгляду справи. Стаття 60 СК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 3 ст. 368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 62 СК України встановлено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи, пояснень сторін та свідків судом встановлено, що сторони спільно мешкали, як подружжя з дня реєстрації між ними шлюбу 05.12.2006 року до часу фактичного припинення між ними сімейних стосунків у листопаді 2011 року. З пояснень сторін та свідків також встановлено, що під час шлюбу сторонами на спільні кошти придбані комп'ютер, що не є предметом заявлених вимог, та телевізор «Самсунг», який вже знаходиться у користуванні відповідача з моменту припинення між сторонами сімейних стосунків, та спору щодо володіння та користування ним у сторін не виникає. Відповідачем жодного доказу для встановлення обсягу майна, що набуте з позивачкою у шлюбі, та є спільною сумісною власністю подружжя, не надано. Позивачкою наявність в її квартирі на час розгляду справи майна, що перелічене у зустрічному позові та заявлене, як таким, що підлягає поділу між подружжям не заперечує, однак стверджує, що придбане нею особисто за іншу вартість до реєстрації шлюбу з відповідачем, а тому не об'єктом право спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає. При цьому на доведення цих обставин жодного доказу не надає. В матеріалах справи відомості щодо придбання сторонами під час шлюбу будь-якого майна взагалі відсутні, а тому зробити висновок про час його придбання, вартість та наявність підстав для поділу суд можливості не має. Враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів щодо часу придбання з позивачкою переліченого у зустрічній позовній заяві майна під час шлюбу, як і його вартості, а відповідачкою заперечуються ці обставини, суд вважає заявлені вимоги [PERSON] про поділ меблів та побутової техніки необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні, оскільки ним не доведено у передбачений законом спосіб, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. З пояснень сторін, а також допитаних свідків, судом встановлено, що у 2009-2010 роках в квартирі [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON], був проведений ремонт, на який понесені витрати в розмірі 60000 гривень. Оскільки сторонами визнані та неоспорюються обсяг виконаних робіт під час проведення ремонту, а також розмір понесених витрат, суд на підставі ст.61 ЦПК України, вважає ці обставини встановленими та таким, що доказуванню іншими засобами не підлягають. Враховуючи, що ремонтні роботи в належній позивачці квартирі, виконані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, їх спільними зусиллями, що покращило житлові умови позивачки, у володінні якої залишається це житло після припинення сімейних стосунків, то суд вважає, що відповідач має право на компенсацію понесених ним внаслідок цього витрат, та розглядаючи позов в межах заявлених вимог, стягує на його користь з відповідачки суму понесених витрат в розмірі 9700 гривень. При цьому, суд не приймає до уваги, як належний доказ договір від 04.11.09р. про надання ріелторських послуг по ексклюзивному продажу об'єкта нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS], наданий позивачкою на підтвердження своїх заперечень та доведення того, що ремонт здійснений в квартирі на її особисті кошти від продажу належного їй майна, що позбавляє відповідача на отримання ним компенсації. Зазначений договір за своїм предметом та змістом не є договором відчуження нерухомого майна, та факт його укладення позивачкою не може свідчити як про наявність у неї у власності цього майна, так і отримання нею від його продажу будь-якої грошової суми. Тим більше, цей документ не може підтверджувати витрату цих грошових коштів саме на виконання ремонтних робіт та розмір їх вартості./а.с.144-145/ Враховуючи, що судом прийнято рішення про відмову у задоволенні первісного позову, то на підставі ст.88 ЦПК України, витрати понесені позивачкою на сплату судового збору та правової дороги, також стягненню з відповідача не підлягають. Та саме з цих підстав, задовольняючи зустрічні вимоги, суд покладає судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, на відповідача за зустрічним позовом. На підставі ст.60, ст.61, ч.1 ст.62, ст.69, ст.70, ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 74 СК України,

Outcome: partial