Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 20.06.2018 року в особі належного уповноваженого представника - адвоката [PERSON] (ордер серія ЛВ № 098487 від 18.06.2018 року) звернулися у суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просять визнати за ними право спільної часткової власності - по ? частині кожному на житловий будинок, розташований у [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] у с. Сможе Сколівського району Львівської області. Ухвалою судді від 25.06.2018 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 21.08.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувся 28.09.2018 року, без участі сторін. Позов обґрунтовано тим, що батько позивачів, а чоловік відповідача, за життя володів вказаним вище домоволодінням, однак таке право не було зареєстроване у встановленому порядку. Це пов'язано з тим, що житловий будинок побудований на законних підставах ще у 1990 році і у такому стані, за винятком поточних ремонтних робіт, існує на даний час. Домоволодіння було збудоване за час перебування відповідача із спадкодавцем у зареєстрованому шлюбі, під час котрого також народилося двоє дітей - позивачів у справі. Спадкодавець за життя заповіту не складав, у зв'язку з чим, спадкування повинно відбуватись за законом. Спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця [PERSON] є позивачі, які є його дітьми, а також відповідач як та з подружжя, котра його пережила. Інших спадкоємців, які б претендували на обов'язкову частку у спадковому майні і таких, які прийняли спадщину у встановленому порядку, немає. У свою чергу, відповідач у встановленому порядку відмовилась від прийняття спадщини після смерті її чоловіка на користь позивачів. Таким чином, на даний час позивачі є єдиними спадкоємцями прав та обов'язків, котрі залишились після смерті їх батька, у тому числі і права на спірне домоволодіння у цілому, однак оформити таке право на нього позивачі не можуть у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно та реєстрації права власності на таке нерухоме майно. З огляду на вказане, отримавши відмову державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, пов'язаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачі були змушені звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивачі у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з'явилися, хоча були належно повідомленими про дату, час та місце судового засідання у справі, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення почтового відправлення - судової повістки від 30.08.2018 року (а. с. 53-54). Разом з тим, позивачі в особі належно уповноваженого представника - адвоката [PERSON] подали суду клопотання вх. № 4590 від 28.09.2018 року (а. с. 72), в якому позов підтримали, просили такий задовольнити з наведених у ньому підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечували. У зв'язку із встановленням обставин, визначених ст. 280 ЦПК України, судом у письмовій формі постановлено ухвалу про заочний розгляд даної справи (а. с. 95). Оскільки у судове засідання не з'явилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі 28.09.2018 року без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз'яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] у с. Сможе Сколівського району Львівської області у віці [INFO] помер [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого [INFO] Сможенською сільською радою Сколівського району Львівської області (а. с. 13). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав. Відтак, спадкування після смерті спадкодавця [PERSON] повинно відбуватись за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 вказаного Кодексу діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, а також його батьки, мають право на спадкування у першу чергу за законом. Встановлено, що батьки спадкодавця [PERSON] померли до його смерті. У свою чергу, позивачі є синами спадкодавця [PERSON], що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER], виданого Сможенською сільською радою Сколівського району Львівської області 19.05.1983 року (а. с. 15) та серії [NUMBER], виданого 10.06.1981 року Сможенською сільською радою Сколівського району Львівської області 19.05.1983 року (а. с. 16). Відповідач є тим з подружжя, яка пережила спадкодавця [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого Мохнатською сільською радою Турківського району Львівської області 20.04.1980 року (а. с. 14). Відтак, позивачі та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом після смерті своїх чоловіка та батька [PERSON], що також стверджується довідкою за вих. № 575, виданою Сможенською сільською радою Сколівського району Львівської області 03.05.2018 року (а. с. 33). Інших спадкоємців за законом першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] немає. Позивачі та відповідач постійно проживали разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, що підтверджується відмітками про реєстрацією у їх паспортах громадянина України (а. с. 7, 9, 11), з огляду на що прийняли спадщину. Позивачі у встановлені законом порядку та строки не відмовився від спадщини, прийняли таку шляхом подання заяви про прийняття спадщини у нотаріальну контору 04.05.2018 року (а. с. 22, 25). Натомість, як встановлено судом, відповідач у встановлені законом порядку та строки відмовилася від спадщини на користь позивачів, що стверджується копією поданої нею 24.05.2018 року заяви у нотаріальну контору про відмову від прийняття спадщини (а. с. 28). Відтак, позивачі вправі успадкувати усі права та обов'язки, які належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а також входили до складу спадщини. Так, детально перевіряючи права та обов'язки, які належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а також входили до складу спадщини, зокрема прав на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS], котре є предметом спору у межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. Зокрема, розмежовуючи під час вирішення спору час і підстави виникнення права власності у спадкодавця [PERSON], які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, судом з'ясовано, що відповідне свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння відсутнє, реєстрація такого домоволодіння не здійснювалась в силу незнання спадкодавцем відповідних прав та обов'язків з вказаного приводу. Так, з копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленого на замовлення позивача КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 26.02.2018 року (а. с. 29-31) вбачається, що вказаний будинок збудований у 1990 році. Загальна площа такого будинку становить 73,2 кв. м., з яких 44,2 кв. м. - житлова, а 29,0 кв. м. - допоміжна. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою Б-1, з верандою (позначена у технічному паспорті літерою «б1»), сходами (позначені у технічному паспорті літерою «б»), підвалом (позначений у технічному паспорті літерою «о») та огорожею № 1, а також господарськими будівлями - п'ятьма сараями (позначені у технічному паспорті літерами Д, З, Л, О, М), убиральнею (позначена у технічному паспорті літерою Г) та навісом (позначений у технічному паспорті літерою Е). Відмітка про самочинну побудову відсутня. Згідно довідки КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за вих. № 666 від 02.04.2018 року (а. с. 32), чинної станом на дату звернення до суду із даним позовом, вказаний вище житловий будинок у цілому не являється самочинним будівництвом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, у даному випадку, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів.Якщо право власності на спірне домоволодіння, незважаючи на відсутність свідоцтва про право власності, підтверджувалося належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, як про це стверджують сторони, то орган місцевого самоврядування в особі Сможенської сільської ради Сколівського району Львівської області зобов'язаний видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві [PERSON], а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Судом також встановлено, що, незважаючи на викладене вище, спадкодавець [PERSON] своє право власності в органах БТІ не зареєстрував (не оформив). Разом з тим, вже згадана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У матеріалах справи наявні належно засвідчені архівні копії проекту забудови земельної ділянки у с. Сможе Сколівського району, відведеної спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської районної Ради народних депутатів трудящих № 271 від 17.07.1986 року (а. с. 17-18, 19), акту виносу у натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель від 15.07.1986 року (а. с. 21), дозволу на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво від 15.07.1986 року (а. с. 20). Крім того, суду надані належно засвідчені копії погосподарського обліку (погосподарських книг) за період з 1996 по 2020 роки (а. с. 76-94), у котрих містяться відомості про спадкодавця [PERSON] як забудовника та голови двору (категорія робітнича). Відтак, при вирішенні питання щодо визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування, суд оцінює наявність належних доказів на підтвердження правомірності забудови у період з 1986 по 1990 рік спадкодавцем [PERSON] земельної ділянки у [ADDRESS] у сукупності з іншими доказами, зібраними у матеріалах справи, у тому числі виготовленим на замовлення позивача технічним паспортом на спірне домоволодіння, де відсутня відмітка про самочинне будівництво, а також витягами із погосподарського обліку. Зазначені обставини повністю підтверджують право спадкодавця [PERSON] на спірне домоволодіння, яке не залежало від його реєстрації на момент здійснення. Судом також встановлено, що позивачі, які прийняли спадщину у встановленому порядку, зверталися до державного нотаріуса Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюка В.І. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак кожен з них одержав відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність усіх необхідних правовстановлюючих документів, а також довідки Сможенської сільської ради Сколівського району Львівської області про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON] (а. с. 23, 24). Після вчинення вказаних дій позивачі звернулися до суду. Як уже йшлося вище, позивачі вправі успадкувати усі права спадкодавця [PERSON], оскільки інших спадкоємців після його смерті, які б у встановленому порядку прийняли спадщину та не відмовились від неї, немає. На підставі вказаного вище, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на житловий будинок загальною площею 73,2 кв. м., з яких 44,2 кв. м. - житлова, а 29,0 кв. м. - допоміжна (позначений у технічному паспорті літерою Б-1), з верандою (позначена у технічному паспорті літерою «б1»), сходами (позначені у технічному паспорті літерою «б»), підвалом (позначений у технічному паспорті літерою «о») та огорожею № 1, а також господарськими будівлями - п'ятьма сараями (позначені у технічному паспорті літерами Д, З, Л, О, М), убиральнею (позначена у технічному паспорті літерою Г) та навісом (позначений у технічному паспорті літерою Е), розташований по [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Outcome: approved