Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася 08.04.2016 року до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що вона зареєстрована за адресою: [INFO], як член сімї власника сина [PERSON], та постійно мешкала за вказаною адресою. Відповідач змінив замки та безпідставно не пускає позивачку до будинку з березня 2016 року. З огляду на викладене позивачка просила визнати за нею право користування спірним житловим приміщенням та вселити до нього. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 07.09.2016 року пояснив, що фактично між ним та матірю досягнуто домовленість щодо врегулювання спору мирним шляхом, та він не заперечує проти вселення її до будинку у будь-який час. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом частини 1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Частиною першою ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] з 10.01.2012 року як член сімї власника (мати). Вказана обставина сторонами не оспорюється, а також підтверджена записами в домовій книзі на спірний обєкт нерухомості та довідкою ТОВ «Николаєвдомсервіс» №118 від 09.06.2016 року про склад сімї власника [PERSON] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №57416950 від 15.04.2016 року право власності на будинок 93/1 по вулиця Скороходова у місті Миколаєві зареєстровано за сином позивачки відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2011 року. З березня 2016 року у звязку із наявністю побутових конфліктів [PERSON] перешкоджав своїй матері, позивачці [PERSON], мешкати в належному йому будинку. Наразі, згідно пояснень, наданих у судовому засіданні 07.09.2016 року, конфлікт вичерпано та відповідач не заперечує проти вселення матері до належного йому обєкту нерухомого майна. Таким чином судом встановлено, що позивачка [PERSON] вселилася до будинку 93/1 по вулиця Скороходова у місті Миколаєві з дотриманням встановленого законом порядку;з 10.01.2012 року зареєстрована за вказаною адресою; використовувала приміщення як своє постійне місце проживання; певний порядок користування жилим приміщенням при вселенні позивачки не обумовлювався. Вимоги про виселення [PERSON] з житлового приміщення власником житла не заявлялись та у встановленому законом порядку не розглядались. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд, з урахуванням визнання позову відповідачем, вважає позовні вимоги обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволених позовних вимог з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 551 гривні 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved