Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 10 жовтня 2016 року вони надали у борг [PERSON] , [PERSON] грошові кошти в розмірі 1500 євро та 1300 гривень, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 5 % від суми боргу на місяць у відповідній валюті, які останні зобов`язались повернути до 10 грудня 2016 року. При фактичному отриманні зазначеної суми коштів 10 жовтня 2016 року [PERSON] та [PERSON] власноручно написали розписку, за якою вони отримали кошти зазначені в розписці та узгодили умови та строк договору позики. Однак, до зазначеної дати відповідачі отримані кошти не повернули та незважаючи на їх неодноразові вимоги про повернення суми боргу ухиляються від її виплати, посилаючись на відсутність грошей та інші причини. 14 лютого 2017 року [PERSON] , згідно усної домовленості із [PERSON] та [PERSON] про сплату своєї частини боргу, повернула їм в рахунок погашення боргу за вищевказаним договором позики 750 євро та 225 гривень. На підставі викладених обставин, позивачі звернулися до суду з позовом в якому просили стягнути солідарно з відповідачів на їх користь 44113 гривень 97 копійок, в тому числі: несплачену суму боргу за договором позики в розмірі 750 євро, що за курсом НБУ становить 23535 гривень та несплачену суму боргу в розмірі 1075 гривень, а також відсотки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 19503 гривні 97 копійок. Разом з тим, у власноручно написаній розписці від 14 лютого 2017 року [PERSON] та [PERSON] засвідчили факт отримання ними від [PERSON] коштів в розмірі 750 євро та 225 гривень в рахунок погашення боргу, зазначивши, що претензій майнового характеру до [PERSON] не мають, оскільки її частина від загального боргу є погашеною. Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року прийнято відмову [PERSON] та [PERSON] від заявлених позовних до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в зв`язку з тим, що нею повністю виконані взяті на себе боргові зобов`язання, а провадження у справі, в частині стягнення боргу з [PERSON] , закрито. В поданій заяві про збільшення позовних вимог позивачі наполягають на стягненні з відповідача [PERSON] несплаченої 1/2 частини боргу отриманої ним за вищевказаною розпискою від 10 жовтня 2016 року. В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог зазначили, що відповідач [PERSON] не повернув кошти за договором позики в розмірі 750 євро та відсотки за користування позикою за період з 11 жовтня 2016 року по 17 січня 2020 року в розмірі 1471,75 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 січня 2020 року становить 39590 гривень 07 копійок; а також позику в розмірі 650 гривень та відсотки за користування нею за вказаний період в розмірі 1274 гривні 83 копійки. На підставі викладених обставин, позивачі просять стягнути з відповідача [PERSON] борг в розмірі 650 гривень, відсотки за користування цими коштами за період з 11 жовтня 2016 року по 17 січня 2020 року в розмірі 1274 гривні 83 копійки, а також борг в розмірі 750 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 січня 2020 року становить 20175 гривень, та несплачені відсотки за користування позикою в іноземній валюті за вказаний період в розмірі 1471,75 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 17 січня 2020 року становить 39590 гривень 07 копійок. Крім того позивачі просять стягнути з відповідача на свою користь судові витрати пов`язані із сплатою судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивача [PERSON] - Холодняк В.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Просили позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак 23 січня 2020 року направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, посилаючись на те, що в подальшому його інтереси в судовому засіданні буде представляти його представник - адвокат Шумейко В.І. Представник відповідача Шумейко В.І. в судовому засіданні позов визнала частково, та не заперечувала факт отримання 10 жовтня 2016 року [PERSON] та [PERSON] позики від [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1500 євро та 1300 гривень, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 5 % від суми боргу на місяць у відповідній валюті, які останні зобов`язались повернути до 10 грудня 2016 року. В свою чергу, [PERSON] 14 лютого 2017 року повернула позивачам свою частину боргу, а останні у власноручно написаній розписці від 14 лютого 2017 року засвідчили факт отримання ними від [PERSON] коштів у розмірі 750 євро та 225 гривень, зазначивши, що половина від загального боргу за розпискою від 10 грудня 2016 року є погашеною та претензій до неї позивачі не мають. Інша частина боргу, отримана відповідачем [PERSON] , в розмірі 650 гривень та 750 євро залишилася несплаченою, вказана сума боргу ним не заперечується, відтак позовні вимоги в цій частині [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує щодо стягнення з нього на користь позивачів боргу в розмірі 20175 гривень, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 17 січня 2020 року становить 750 євро та боргу в розмірі 650 гривень. Разом з тим, представник відповідача Шумейко В.І. не погодилась із наданими позивачами розрахунками нарахованих відсотків за користування позикою. Зауважила, що за погодженням між сторонами, позику отримано під 5 відсотків на місяць щодо взятих у борг коштів в іноземній валюті та в гривні, але лише в межах двох місяців, тобто до дати повернення боргу - 10 грудня 2016 року. Таке право встановлено ч.1 ст. 1048 ЦК України і сторони ним скористалися. Про таку домовленість свідчать підписи сторін у розписці від 10 жовтня 2016 року. Представник відповідача зазначила, що у вказаній розписці сторони не передбачили наслідки порушення договору позичальниками, а тому представник відповідача Шумейко В.І. вважає безпідставними вимоги позивачів про стягнення з [PERSON] нарахованих процентів за користування коштами за період після закінчення строку дії договору позики, а саме з 11 грудня 2016 року по 17 січня 2020 року, оскільки вимога щодо сплати відсотків може бути пред`явлена лише за два місяці, тобто до 10 грудня 2016 року, з чим погоджується і відповідач [PERSON] . Крім того, в разі винесення судом рішення про часткове задоволення позовних вимог, представник відповідача [PERSON] Шумейко В.І. просила стягнути з позивачів на користь відповідача судові витрати по оплаті правничої допомоги адвоката в розмірі 812 гривень 11 копійок. Заслухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву [PERSON] та [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Як вбачається з розписки від 10 жовтня 2016 року [PERSON] , та [PERSON] взяли у борг у [PERSON] , [PERSON] 1500 євро та 1300 гривень, під п`ять відсотків від загальної суми у гривнях, які зобов`язалися повернути до 10 грудня 2016 року (а.с. 5). Із розписки від 14 лютого 2017 року вбачається, що [PERSON] повернула [PERSON] та [PERSON] 750 євро та 225 гривень боргу, а останні засвідчили факт отримання ними від [PERSON] коштів у розмірі 750 євро та 225 гривень, зазначивши, що половина від загального боргу за розпискою від 10 грудня 2016 року є погашеною та претензій матеріального характеру до [PERSON] позивачі не мають. (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76, 89 ЦПК України, на підтвердження повного погашення заборгованості, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачам (невиконання умов договору тощо) відповідачем [PERSON] суду не надано. Крім того, відповідач [PERSON] визнав позов в частині стягнення з нього боргу в розмірі 20175 гривень, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 17 січня 2020 року становить 750 євро та боргу в розмірі 650 гривень. З врахуванням того, що 1/2 частина боргу за розпискою від 10 жовтня 2016 року сплачена [PERSON] , провадження по справі в частині заявлених позивачами вимог до [PERSON] закрито, відтак з відповідача [PERSON] на користь позивачів підлягає стягненню борг в розмірі 20175 гривень, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 17 січня 2020 року становить 750 євро та борг в розмірі 650 гривень. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Із змісту розписки від 10 жовтня 2016 року також вбачається, що відповідачі погодили отримання коштів взятих у борг в іноземній валюті та в гривні на умовах платності під 5% на місяць, але лише в межах двох місяців, тобто до дати повернення боргу - 10 грудня 2016 року. Таке право встановлено ч.1 ст. 1048 ЦК України і сторони ним скористалися, про таку домовленість свідчать підписи [PERSON] та [PERSON] у розписці від 10 жовтня 2016 року. При цьому із змісту розписки вбачається, що сторони не обумовили наслідки порушення договору позичальниками, встановлені ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК, адже це суперечить положенням ч. 1 ст. 1048 ЦК. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем [PERSON] борг не було повернуто в строк до 10 грудня 2016 року, а договором не були визначені проценти за користування цими коштами понад встановлений в розписці двомісячний термін, з [PERSON] слід стягнути 5 відсотків за користування коштами в межах строку договору позики, а саме з 10 жовтня 2016 року по 10 грудня 2016 року. Вказане узгоджується із зазначеними нормами матеріального права та правовою позицією Великої палати Верховного Суду викладеній у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 -ц. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно правової позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду №723/304/16-ц від 23.10.2019 року після закінчення дії строку позики дія договору припиняється і кредитор не може нараховувати проценти вказані у борговому документі. При цьому так як зобов`язання є грошовим, то кредитор має право вимагати нарахування платежів згідно зі статтею 625 ЦК України, тобто, 3 % річних та інфляційні. При цьому, якщо позики була видана у іноземній валюті, то інфляційні не нараховуються, так як індексації підлягає лише українська валюта - гривня. Такий висновок, також був зазначений у постанові Касаційного цивільного суду № 756/3128/16-ц від 09.08.2019 року. Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності зі ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат позивачів на правничу допомогу в розмірі 3000 гривень до суду надано: - копію договору про надання правничої допомоги від 24 жовтня 2019 року укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом - Холодняк В.М.; - акт виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 24 жовтня 2019 року; - розрахунок суми судових витрат; - квитанцію №14-20 про оплату позивачем [PERSON] адвокату - Холодняк В.М. 3000 гривень витрат за надання правничої допомоги. В свою чергу представником відповідача [PERSON] - Шумейко В.І. на підтвердження розміру витрат відповідача на правничу допомогу до суду надано наступні документи: - копію договору про надання правничої допомоги від 05 грудня 2019 року укладений між відповідачем [PERSON] та адвокатом - Шумейко В.І.; - квитанцію № 29 від 05 грудня 2019 року про оплату відповідачем [PERSON] адвокату - Шумейко В.І. 300 гривень витрат за допомогу в складанні відзиву на позовну заяву; - квитанцію № 4 від 23 січня 2020 року про оплату відповідачем [PERSON] адвокату - Шумейко В.І. 500 гривень витрат за вивчення та ведення цивільної справи в Смілянському міськрайонному суді; - квитанцію № 29 від 28 серпня 2020 року про оплату відповідачем [PERSON] адвокату - Шумейко В.І. 500 гривень витрат за ведення цивільної справи в Смілянському міськрайонному суді. Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені сторонами підлягають відшкодуванню. А саме, понесені позивачем [PERSON] підлягають відшкодуванню в розмірі 3000 гривень, а витрати за надання правничої допомоги понесені відповідачем [PERSON] - в розмірі 812 гривень 11 копійок. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивачів слід стягнути сплачений ними судовий збір в розмірі 120 гривень 09 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial