Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право спільної часткової власності за набувальною давністю у рівних частках на квартиру, житловою площею 28,1 кв.м., загальною площею 48,0 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], що є підставою для реєстрації за ними права спільної часткової власності у рівних частках на вказану квартиру в органах державної реєстрації.. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначають, що Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від 21 вересня 2005 року № 206 «Про надання житлової площі», за клопотанням Дніпродзержинського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області, відповідно до ст. 51, п.5 ст. 71 Житлового кодексу України, ст. 22 Закону України «Про міліцію», статтями 52, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», позивачу [PERSON], як співробітнику Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська, який перебував в черзі на отримання житлової площі, на склад сімї із двох осіб: позивача [PERSON], його дружини - позивача [PERSON], була виділена двокімнатна квартира, житловою площею, 28,6 кв.м., загальною площею 49,0 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення виконкому від 21 вересня 2005 року, позивачу, [PERSON], 23 вересня 2005 року був виданий ордер №11 на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. Після отримання ордеру позивач, [PERSON] 14 жовтня 2005 року та його дружина позивач, [PERSON] 18 жовтня 2005 року, зареєструвалися за місцем знаходження квартири, і на імя позивача був відкритий особовий рахунок на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], з комунальними службами міста були укладені договори про надання послуг. Зазначена вище квартира належала на праві приватної власності [PERSON], [INFO], і була передана йому у власність згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Виділення вказаної квартири сімї позивача відбулося внаслідок направлення органом опіки та піклування та перебування власника житла, самотньої людини, інваліда, у будинку-інтернаті для психотроників в м. Кривий Ріг (путівка № 295 від 24 червня 2005 року) на повному державному забезпеченні, зі зняттям його з реєстрації за місцем проживання за адресою: [INFO], та з метою збереження житлової площі, з якої він вибув. Рішенням виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від 21 вересня 2005 року № 206 «Про надання житлової площі» також було встановлено, що житлова площа зберігається за [PERSON] протягом усього часу його перебування у будинку-інтернаті, й в разі його повернення йому надається житлова площа, з якої він вибув. Позивачам було розяснено, що користування виділеним житлом на законних підставах, в подальшому надасть їм право визнати за собою право власності на квартиру. З моменту надання житлового приміщення і реєстрації в ньому до теперішнього часу, позивачі постійно проживають в [INFO], вона є їх єдиним постійним зареєстрованим місцем проживання, вони підтримують квартиру у належному житловому стані, виконали капітальний ремонт квартири, регулярно оплачують квартирну плату та комунальні послуги, що надаються до житлового приміщення. 02 серпня 2007 року до особового рахунку на квартиру були внесені відомості і про малолітню дочку позивачів [PERSON], яка народилася 23 червня 2007 року, і з моменту народження до теперішнього часу постійно мешкає у квартирі разом із позивачами. В 2015 році позивачам стало відомо, що у квітні 2014 року власник квартири [PERSON], перебуваючи у будинку-інтернаті, помер, і актовий запис про його смерть виконаний Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції. Після його смерті ніякі особи із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] не зверталися, фактично спадщину не приймали, спадкова справа після померлого [PERSON] не заводилася і свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося. Після спливу одного року після смерті [PERSON] орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини отримав право на подання до суду заяви про визнання спадщини відумерлою. Але у встановленому законом порядку ні Адміністрація Дніпровського району, ні Дніпродзержинська міська рада до суду не звернулися, не визнавали спадщину [PERSON] відумерлою, і не визначили правовий статус квартири, як такої, що належить комунальній власності міста Дніпродзержинська. Позивачі з 21 вересня 2005 року добросовісно, зі згоди органу місцевого самоврядування, заволоділи квартирою, розташованою [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві приватної особистої власності, і продовжують, зі згоди органу місцевого самоврядування, до теперішнього часу, тобто більше десяти років відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, тобто виконувати всі дії, які належить виконувати власнику нерухомого майна. Вважають, що на теперішній час вони набули право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], і мають право просити суд визнати за ними право спільної часткової власності в рівних частках на зазначене нерухоме майно. Представник позивачів [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Адміністрації Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позовних вимог заперечували вказавши на те, що відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради від 21.09.2005 №206 «Про надання житлової площі» позивачу [PERSON] було надане житлове приміщення за адресою: бульвар Будівельників, 27-46, яке належало [PERSON] у тимчасове користування, а саме на час перебування у будинку-інтернаті його власника [PERSON], оскільки після його повернення з інтернату йому надається житлова площа з якої він вибув. Спірне жиле приміщення було власністю гр. [PERSON], а отже у разі його смерті є спадковим майном. У разі відсутності спадкоємців спадщина може бути визнана відумерлою за заявою органу місцевого самоврядування. Зазначив, що адміністрації Дніпровського району не було відомо про те, що гр. [PERSON], власник квартири за адресою бульвар Будівельників, 27-46 помер, ще у 2014 році. А отже, це пояснює чому саме адміністрація Дніпровського району не зверталася до суду про визнання спадщини відумерлою. Враховуючи, що чинним законодавством не передбачено строків давності на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, адміністрація Дніпровського району не відмовляється від свого права подати таку заяву до суду. Просили відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази\~ у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська ради від 21 вересня 2005 року № 206 «Про надання житлової площі», за клопотанням Дніпродзержинського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області, відповідно до ст. 51, п.5 ст. 71 Житлового кодексу України, ст. 22 Закону України «Про міліцію», статтями 52, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», позивачу [PERSON] на склад сімї із двох осіб: його та дружини [PERSON], була виділена двокімнатна квартира, житловою площею, 28,6 кв.м., загальною площею 49,0 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Архівним витягом від 28 вересня 2015 року № Б-58/02-22 Архівного управління м. Дніпродзержинська Дніпродзержинської міської ради (а.с.15). На підставі рішення виконкому від 21 вересня 2005 року, позивачу, [PERSON], 23 вересня 2005 року був виданий ордер №11 на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією ордеру на житлове приміщення № 11 (а.с.13). З матеріалів справи вбачається, що після отримання ордеру позивачі зареєструвалися за місцем знаходження квартири, на імя [PERSON] був відкритий особовий рахунок на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією особового рахунку № 280636, виданого ТОВ «Абонент ХХІ» від 10 жовтня 2015 року (а.с.17). Судом встановлено, що з часу надання вищезазначеної квартири сімя позивача постійно проживає у ній, вони проводять поточні та капітальні ремонти, сплачують кошти за відповідні комунальні послуги, що підтверджується копіями договорів про надання послуг, платіжними квитанціями (а.с.19-20, 32-37). Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON], [INFO], і була передана йому у власність згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що надання вказаної квартири позивачам відбулося внаслідок направлення органом опіки та піклування та перебування власника житла, самотньої людини, інваліда, у будинку-інтернаті для психотроників в м. Кривий Ріг (путівка № 295 від 24 червня 2005 року) на повному державному забезпеченні, зі зняттям його з реєстрації за місцем проживання за адресою: [INFO], та з метою збереження житлової площі, з якої він вибув. Рішенням виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від 21 вересня 2005 року № 206 «Про надання житлової площі» також було встановлено, що житлова площа зберігається за [PERSON] протягом усього часу його перебування у будинку-інтернаті, й в разі його повернення йому надається житлова площа, з якої він вибув (а.с.15, 18). З моменту надання житлового приміщення і реєстрації в ньому і до теперішнього часу, позивачі постійно проживають в [INFO], вона є їх єдиним постійним зареєстрованим місцем проживання, позивачі підтримують квартиру у належному житловому стані, регулярно сплачують квартирну плату та комунальні послуги, що надаються до житлового приміщення, що підтверджується копією договорів, укладених з комунальними службами, та квитанціями про сплату комунальних послуг (а.с.19-20, 32-37). З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2014 року власник квартири [PERSON], перебуваючи у будинку-інтернаті, помер, що підтверджується копією актового запису про смерть № 393 від 05.03.2014 р. (а.с.62). Після смерті [PERSON] ніякі особи із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] не зверталися, фактично спадщину не приймали, спадкова справа після померлого [PERSON] не заводилася, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 08.07.2016 р. (а.с. 77). Адміністрація Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради та Дніпродзержинська міська рада до суду не зверталися, не визнавали спадщину [PERSON] відумерлою, і не визначили правовий статус квартири, як такої, що належить комунальній власності міста Дніпродзержинська, що підтверджується поясненнями, наданими у запереченнях відповідача (а.с.66-67). Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.\~\~ Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації права власності є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Як розяснено у п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає із положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивачі довели факт набуття ними права власності за набувальною давністю, оскільки вони добросовісно, відкрито, безперервно користуються нерухомим майном на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Зазначений факт відповідачем у справі не спростовано. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved