Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивачка 28.01.2015 року звернулася з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] за минулий час (за останні три роки). Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, відомостей про постійне місце роботи, доходи та наявність інших утриманців суду не надав. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, враховуючи заяву позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст.181,183,184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає на даний час з позивачкою окремо від відповідача. Позивачка не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини, а саме матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності, оскільки на її утриманні перебуває є двоє неповнолітній дітей від іншого шлюбу. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, відомостей щодо стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідача не має. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Положеннями ст. 184 СК України передбачено, що розмір аліментів може бути визначений у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як випливає зі змісту даної норми, нерегулярним доходом вважається дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами. Дохід може бути нерегулярним, у випадку, якщо оплата праці відбувається по завершенні її виконання в частині або повністю. Враховуючи те, що відповідач відомості про дохід не надав, але як батько зобов'язаний утримувати сина, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та враховуючи майновий стан позивачки, також матеріальні та духовні потреби дитини вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1000,00 грн. щомісячно. Разом з цим, суд вважає за належне роз'яснити сторонам, що відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, а відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Стосовно вимог позивачки про стягнення аліментів за минулий час слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, установлених законом, тобто позивач повинен надати суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. Заходи позивача щодо одержання аліментів можуть полягати у неодноразових зверненнях з вимогами про надання утримання дитині до відповідача, який свідомо прагнув ухилитись від виконання обов'язку по утриманню. Між тим, позивачка, заявляючи вимогу про стягнення аліментів на утримання сина за минулий час, в силу ч.2 ст.191 СК України, посилалась на нездійснення нею права на одержання аліментів, вказуючи лише на співчуття до відповідача, який мав на утриманні хвору матір. Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Разом з тим, жодних доказів того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати в зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, вона до суду не надала, а, навпаки, в судовому засіданні зазначала, що з вимогами про стягнення аліментів до відповідача не зверталась, свідки підтвердили лише не здійснення відповідачем дій по утриманню сина, тому суд не вбачає за доцільне обтяжувати відповідача зобов'язанням виплатити понесені позивачкою витрати на утримання сина за минулий час, оскільки вона за власним бажанням не здійснювала право на одержання аліментів і створення відповідачем їй перешкод в цьому не встановлено.

Outcome: partial