Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] в якому просять застосувати наслідки нікчемного правочину, витребувати майно з чужого незаконного володіння та визнати правовласності в порядку спадкування. Разом із позовом, стороною позивачів, було подано до суду заяву про забезпечення позову. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що [INFO] помер їх батько [PERSON] , якому на праві приватної власності належала квартира за адресою [ADDRESS] . Після його смерті позивачі дізналися, що 08 червня 2015 року, дана квартира була відчужена на користь [PERSON] . При чому від імені [PERSON] договір був укладений за довіреністю на ім`я [PERSON] . При цьому дана довіреність була нібито посвідчена приватним нотаріусом в м. Челябінськ, Російська Федерація, у вересні 2014 року. Дана довіреність є підробленою, оскільки батько позивачів, згідно із відповіддю Державної прикордонної служби не перетинав державного кордону України, а тому фізично не міг підписати спірну довіреність. Таким чином дана довіреність як односторонній правочин є нікчемним. Отже, спірний договір був укладений за підробленими документами. Після цього[PERSON] відчужила дану квартиру на ім`я [PERSON] за договором купівлі - продажу від 25.06.2015 року. Отже, квартираза адресою [ADDRESS] . вибула із власності батька позивачів поза його волею. Позивачі стверджують, що ними передбаченим законом способом були здійснені дії щодо прийняття спадщини після смерті батька,однак на цей час оформити право власності спадкове майно позивачі не мають можливості, оскільки квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] За таких обставин позивачі звернулись до суду з позовом та просять суд застосувати наслідки нікчемного правочину, витребувати майно з чужого незаконного володіння та визнати право власності в порядку спадкування. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивачів -адвокат Санін А.О.позов підтримали та просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились , про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] у судове засідання не з`явилась , про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила . Зі згоди представника позивача, позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. [INFO] помер батько позивачів [PERSON] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Йому на праві приватної власності належала квартира за адресою [ADDRESS] . Після його смерті позивачам стало відомо, що 08 червня 2015 року, дана квартира була відчужена на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу квартири у [ADDRESS] , посвідчений 08.06.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., реєстровий № 1989 укладений між [PERSON] (в особі представника за довіреністю [PERSON] ) та [PERSON] . Судом встановлено, що від імені [PERSON] договір був укладений за довіреністю на ім`я [PERSON] посвідченої нотаріусом Челябінського міського нотаріального округу Російської Федерації Арбековою Н.В. 19.09.2014 року,зареєстровано в реєстрі за № 1-493. У своїй позовній заяві позивачі стверджують, що їх батько ніколи не був у м. Челябінськ, не перетинав кордон із Російською Федерацією у вересні 2014 році, а тому не видавав таку довіреність відповідно до якої спірний договір був укладений. Таким чином спірний договір купівлі-продажу квартири від 08 червня 2015 року укладений за підробленими документами. У свої письмових поясненнях відповідач [PERSON] такі доводи позивачів заперечував та вказував, що доводи позивачів не були підтверджені відповідними доказами. Проте, в матеріалах справи наявні два інформаційних листи від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.09.2015 року та від 09.11.2015 року відповідно до яких спростовується інформація, щодо перетинання [PERSON] кордону із Російською Федерацією. Також, згідно із даних Федеральної нотаріальної палати РФ (сервіс перевірки довіреностей по реквізитам за посиланням https://www.reestr-dover.ru/ ) довіреність із номером 1-493 від 19.09.2014 року не видавалась. На відповідний запит сервіс перевірки довіреностей надає наступну інформацію: «Документ не найден. Уточните реестровый номер и/или дату удостоверения документа.» До того ж, відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 03.02.2016 року по справі № 643/13528/15-ц позов [PERSON] було частково задоволено - визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири у [ADDRESS] , посвідчений 08.06.2015 року приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., реєстровий № 1989 укладений між [PERSON] (в особі представника за довіреністю [PERSON] ) та [PERSON] . Згідно із постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2018 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року було залишено без змін. Отже доводи відповідача [PERSON] спростовуються вищевказаними доказами, які знаходяться в матеріалах справи, а рішенням Московського районного суду від 03.02.2016 року, яке набуло законної сили, спірний договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року визнано недійсним. Після укладення договору купівлі-продажу від 08.06.2015 року третя особа [PERSON] відчужила вищевказану квартиру на ім`я [PERSON] за договором купівлі - продажу від 25.06.2015 року. Позивачі у своєму позові стверджують, що вони належним чином прийняли спадщину після смерті батька. Судом було встановлено та підтверджено відповідними доказами, а саме інформаційною довідкою посвідченою Завідувачем Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 02.03.2017 року № 1136/02-14, що 10.06.2015 року було заведено спадкову справу № 707/2015 після померлого [INFO] [PERSON] . 10.06.2015 [PERSON] та [PERSON] до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори були подані заяви про прийняття спадщини, які в подальшому були зареєстровані у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1591, № 1592 та долучені до спадкової справи № 707/2015. 15.06.2015 року [PERSON] до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини, яка в подальшому була зареєстровані у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1637 та долучена до спадкової справи № 707/2015. Інших заяв від спадкоємців про прийняття або відмову від прийняття спадщини не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. У свої позовній заяві позивачі стверджують, що їх права як спадкоємців були порушені, останні не мають змоги зареєструвати право власності на спадкове майно, оскільки, квартира за адресою [ADDRESS] . вибула із власності батька позивачів поза його волею та наразі перебуває у власності відповідача [PERSON] . Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Згідно вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, судом установлено, щопомерлий [PERSON] не видававі не міг видати спірної довіреності, оскільки жодного разу не перетинав державний кордон з Російською Федерацією та фізично не міг перебувати в м. Челябінську. Отже суд приходить до висновку, що така довіреність є нікчемною. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Таким способом може бути, зокрема визнання права (частина друга статті 16 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносинна червень 2015 , право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України). Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (стаття 1297 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України . Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18), від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц (провадження № 61-9547св19), від 30 червня 2020 року у справі № 637/897/17 (провадження № 61-42537св18). Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 грудня 2020 року, справа № 522/18100/15-ц. Виселення відповідача з квартири є додатковим способом захисту позивачем свого права власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту її порушених прав, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача без його виселення у примусовому порядку не забезпечить повного захисту права власності позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved