Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з даним позовом, посилаючись на те, що у серпні 1981 року її було прийнято на роботу на посаду зубного техніка [PERSON] районної стоматологічної поліклініки. Згідно наказу головного лікаря [PERSON] районної стоматологічної поліклініки від 30.10.2015 року за № 131-к її з 02.11.2015 року звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. У трудовій книжці станом на сьогоднішній день не зроблено запис про її звільнення. Вважає її звільнення незаконним та безпідставним, оскільки звільнено її згідно штатного розпису на 2015 рік, затвердженого 01.07.2015 року начальником відділу охорони здоровя [PERSON] РДА, яким скорочені посади техніків зубних і який визнаний недійсним на підставі розпорядження голови [PERSON] РДА від 27.08.2015 року № 339 «Про приведення у відповідність чинного законодавства штатного розпису [PERSON] районної стоматологічної поліклініки». Також відповідачем порушено чинне законодавство про працю і не отримано згоди на її звільнення від профспілкового органу та відмовлено їй у видачі трудової книжки. Просить суд винести рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря [PERSON] РСП від 30.10.2015 року № 131-к, поновити її на посаді техніка зубного госпрозрахункового відділення [PERSON] РСП, стягнути на її користь з [PERSON] РСП середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 03.11.2015 року та допустити негайне виконання рішення у частині поновлення її на роботі і стягнення зарплати, але не більше чим за один місяць. Позивачка [PERSON] в судовому засідання позов підтримала, просила його задоволити з мотивів, наведених у заяві. Представник відповідача [PERSON] РСП та відповідач головний лікар [PERSON] РСП [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON]І не визнав, подав письмове заперечення на позов, вважає, що звільнення позивачки було проведено відповідно до вимог діючого законодавства, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з мотивів, наведених у запереченні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на посаді техніка зубного ортопедичного відділення [PERSON] районної стоматологічної поліклініки. Наказом головного лікаря [PERSON] РСП від 30 жовтня 2015 року за № 131-к вона звільнена 02 листопада 2015 року із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Отже, за встановлених фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю, а також Статутом підприємства. При цьому у спорах про поновлення на роботі з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України, доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, зазначених у п.19 Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» ( з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва та праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Підставами звільнення позивачки [PERSON] є наказ [PERSON] РСП від 30.06.2015 року № 9-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників», письмове попередження про скорочення від 03.08.2015 року та новий штатний розпис, затверджений начальником відділу охорони здоровя [PERSON] РДА від 01.07.2015 року. Однак, як вбачається з матеріалів справи розпорядженням голови [PERSON] РДА від 27.08.2015 року за № 339 штатний розпис госпрозрахункового відділення [PERSON] районної стоматологічної поліклініки на 2015 рік, затверджений начальником відділу охорони здоровя [PERSON] РДА 01 липня 2015 року визнаний недійсним. Отже, підстав для скорочення штату у відповідачів станом на день звільнення позивачки не було. На підставі ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За таких обставин, відповідач повинен був попередньо погодити з профспілковим комітетом працівників [PERSON] РСП, членом якої є позивач [PERSON], питання щодо розірвання з нею трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Як вбачається з протоколу № 21 від 05.10.2015 року, протоколу № 1 від 26.01.2016 року та листа голови профспілкового комітету [PERSON] РСП, профспілковий комітет [PERSON] РСП відмовив у наданні згоди на звільнення [PERSON], оскільки скорочення у госпрозрахунковому відділенні [PERSON] РСП є безпідставним та не може вважатися законним. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до переконання, що звільнення позивачки було проведено відповідачем без дотримання вимог п. 1 ст. 40 та ч. 1 ст. 43 КЗпП України, а тому такі дії відповідачів слід визнати незаконними і наказ № 131-к від 30.10.2015 року таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач звільнив позивачку без дотримання порядку, встановленого законом, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із положеннями п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункти 2,4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями). Як вбачається з довідки про заробітну плату і план виконання УОП зубного техніка [PERSON] за останні два місяці перед звільненням становила: вересень 2015 року 0 грн.; жовтень 2015 року 1242,18 грн. Сумарний заробіток [PERSON] за вересень та жовтень 2015 року складає (0+1242,18 = 1242,18) 1242,18 грн., тому із вказаної суми підлягають вирахуванню кошти як середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з нижче наведеного розрахунку: 1. загальна кількість робочих днів, що припадають на розрахунковий період вересень, жовтень 2015 року становить 43 дні (у вересні 22 дні, у жовтні 21 день (22+21=43); 2. середньоденна заробітна плата за розрахунковий період становить 28,89 грн.(1242,18 : 43 = 28,89). 3. Час вимушеного прогулу з 03.11.2015 року по 28.01.2016 року складає 62 робочі дні: у листопаді 2015 року 20 робочих днів, у грудні 2015 року 23 робочі дні, у січні 2016 року 19 робочих днів (20+23+19 = 62); 4. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 1791,18 грн. (28,89х62 = 1791,18). Виходячи з наведеного підрахунку, з [PERSON] РСП на користь позивачки слід стягнути 1791,18 гривень як середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.11. 2015 року по 28.01. 2016 року без податків. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] РСП слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та виплату місячного заробітку.

Outcome: approved