Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

позивачі звернулися до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач порушує їх право на проживання в буд. [ADDRESS]. Зазначили, що спірний будинок до 2003 року належав матері відповідача [PERSON], яку [PERSON] доглядала перед смертю. Остання в листопада 2002 року подарувала будинок сину (відповідачу). В даному будинку вони весь час зареєстровані та постійно проживали, вважають його своїм єдиним житлом. Відповідач, неодноразово піднімав руку на дружину [PERSON] У 2009 році цим судом шлюб між позивачкою [PERSON] відповідачем [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка та відповідач та їх спільні діти ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]) залишились проживати у вказаному будинку. Відповідач вчиняв щодо [PERSON] насильство та виганяти її та інших позивачів по справі з будинку, що їх змушувало звертатись в поліцію. В січні 2017 року відповідач їх остаточно вигнав зі спірного будинку, створив нестерпні умови для проживання, забрав у матері ключі від будинку, не дозволив забрати свої особисті речі. Оскільки відповідач є єдиним власником будинку, їхнє право на проживання в будинку не визнає, створює усілякі перешкоди для цього. Просили позов задовольнити вселити їх до спірного будинку та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні спірним будинком. Позивачка [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила про його задоволення з викладених у ньому підстав. Зазначила, що з липня 1977 року після одруження з відповідачем проживає та прописана в будинку [ADDRESS]. В 2009 році їх шлюб з відповідачем розірвано, однак в спірному будинку вона залишилась проживати з відповідачем в цивільному шлюбі до вересня 2016 року. Відповідач зловживав алкогольними напоями та чинив щодо неї фізичне насильство. У липні 2016 року відносини погіршились, тому вона змушена була рідше з'являтись вдома. Після того, як вона влаштувалась на роботу 5 вересня 2016 року відповідач забрав в неї ключі і вигнав з будинку. Дружина сина [PERSON] та дитина в спірному будинку не проживають, вони мешкають в м. Конотоп Сумської області, а син до них їздить на вихідні. Дитину [PERSON] прописали в спірному будинку, щоб можна було влаштувати в дитячий садочок, однак він взагалі не проживав в будинку. [PERSON] з понеділка по п'ятницю живе в с. Нові Петрівці, а на вихідні їздить до своєї родини. Крім того зазначила, що отримала у спадок будинок в Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, який є непридатним для проживання, оскільки в ньому відсутні вікна та опалення, будинок майже зруйнований. Позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просив про його задоволення з викладених у ньому підстав. Зазначив, що у спірному будинку проживав з самого народження по вересень 2016 рік, в даному будинку він зареєстрований. Потім на період навчання з 1995 по 2001 рік виселявся до гуртожитку КПІ. В січні 2015 року його призивали на військову службу. Служити їхав з спірного будинку, в якому залишились всі його речі. В цей будинок повернувся, однак через брак місця та поведінку відповідача мусив тимчасово поселитися проживати в будинок двоюрідної сестри, яка дозволила їм пожити. Спірний будинок він вважає своїм житлом і іншого житла у нього немає. Будинок складається з двох кімнат 25 та 6 м.кв., має чотири спальних місця, в яких проживали відповідач, мама, сестра і брат. Коли мама [PERSON] пішла роботу, то відповідач її вигнав з дому. У вересні 2016 року відповідач у матері забрав ключі і вигнав з дому, а в січні 2017 року до них приїхали жити сестра та брат. Відповідач в їх частині відключив світло, крім того в кімнаті не було опалення. Відповідач постійно влаштовував бійки та сварки та вигнав їх з дому. Щоб забрати свої особисті речі вони викликали поліцію. Просив вселити їх до спірного будинку та зобов'язати відповідача не чинити їм перешкоди у користуванні спірним будинком. [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила про його задоволення з викладених у ньому підстав. Зазначила, що у спірному будинку проживає з народження. 6 січня 2017 року після чергових погроз вона змушена виселитись з будинку. Пояснила, що наодинці з відповідачем проживати в будинку боїться. Він привів до себе жінку, з якою хотів проживати. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, про день розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач, пороти позову заперечив, зазначив, що позивачі збираються його позбавитися і продати хату. Заперечив проти вселення відповідачів, оскільки побоюється за своє життя. Зазначив, що позивачка отримала у спадок будинок, а тому має де проживати, просив відмовити в позові. Третя особа - Орган опіки та піклування Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області до суду подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з копії договору дарування від 21 листопада 2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] постійно зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] Вишгородського район Київської області. Відповідно до акту від 12 червня 2017 року складеного депутатом Новопетрівівської сільської ради Вишгородського району Київської області Мамчур В.В. встановлено, що [PERSON] дійсно проживала за адресою: [ADDRESS], разом з дітьми [PERSON], [PERSON] до січня 2017 року, а після цього батько [PERSON] вигнав їх з власного будинку та не віддає особисті речі. З довідки від 13.06.2017 року № 124 вбачається, що лейтенант запасу [PERSON] проходив військову службу по мобілізації в період з 30.01.2015 року по 25.08.2016 року та приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 1698 від 05 жовтня 2017 року [PERSON] [INFO] народився в м. Суми, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З пояснень позивачів встановлено, що вони постійно ([PERSON] з часу укладення шлюбу з відповідачем в 1977 р., а їхні діти з народження 1977 по 1983 р.) проживають у вказаному будинку, вважають його своїм єдиним житлом, іншого житла не мають. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 липня 2018 року в відмовлено задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішення суду 11.08.2017 року набрало законної сили. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] чинив перешкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у проживанні у спірному житловому будинку, які в ньому відсутні з поважних причин. Згідно ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Свідок [PERSON], в суді показала, що являється племінницею позивачки, зазначила, що відповідач постійно влаштовує сварки з позивачами. Відповідач свою дружину [PERSON] постійно бив, ображав та влаштував сварки, тому вона мусила втікати з дому та ховатись від нього. Коли відповідач вигнав їх з дому остаточно, то вона запропонувала позивачам тимчасово пожити в своїй хаті. На той час він не дозволив їм навіть забрати свої особисті речі. Позивачі завжди проживали в будинку [ADDRESS] та проводили там ремонт. Іншого житла в них немає. Свідок [PERSON] в суді показала, що відповідач постійно влаштовував сварки з своєю дружиною, тому [PERSON] часто залишалася в неї ночувати. Спірний будинок належав покійній свекрусі позивачки [PERSON], яку та доглядала до смерті. Даний будинок покійна свекруха подарувала своєму сину, відповідачу по справі. Відповідач робив нестерпне життя для своєї дружини і дітей, які його боялись. Зараз відповідач вигнав з дому і свою дружину і дітей. Їм більше немає де жити. Свідок [PERSON] в суді показала, що відповідач неодноразово виганяв позивачів з будинку, влаштовував бійки та сварки, не давав їм життя, до спірного будинку позивачів не пускає. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1,2,5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Встановлено, що відповідач створює нестерпні умови для проживання позивачів у спірному будинку, чинить їм перешкоди, забрав у них ключі, фактично виселив їх з будинку, а тому позивачі були змушені шукати тимчасове житло. Спірний житловий будинок є єдиним житлом позивачів. Судом встановлено порушене право позивачів, яке підлягає захисту, які з поважних причин відсутні у вказаному будинку та не мають змоги самостійно вселитися. Таким чином, позов в частині вселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Крім того, відповідача слід зобов'язати не чинити перешкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в користуванні житловим будинком [ADDRESS]. Що стосується позову в частині вселення малолітньої дитини, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК Украйни, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Тобто, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років є місцем проживання її батьків. Згідно наведених приписів закону слід дійти висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. В той же час, право малолітньої дитини користуватися житлом позивача є похідним від аналогічного права одного з батьків та існує лише за наявності його у одного з них. По справі встановлено, що дитина [PERSON] [INFO] ніколи не проживала та в установленому Законом порядку разом з батьками в спірний житловий будинок не вселялася, а з народження постійно проживає зі своєю матір'ю в іншому житловому приміщенні в Сумській області. Оскільки постійним місцем проживання дитини є інше житлове приміщення, то право на користування спірним житловим будинком, яке б могло бути захищене судом, в неї не виникло. Отже порушених прав малолітньої дитини [PERSON] [INFO], які б підлягали захисту в цій справі в цій частині позову, не встановлено. Відтак суд доходить висновку, що вимоги про вселення до спірного будинку малолітнього [PERSON], [INFO], задоволенню не підлягають. Відтак судом виявлено порушене права позивачів, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial