Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом, у якому просять усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Свої позовні вимоги мотивують тим, що кожен із них являється співвласником квартири [ADDRESS]. Окрім них, у спірній квартирі зареєстровані дочка [PERSON] та відповідач, з яким [PERSON] перебувала у шлюбі. Після звернення позивачки [PERSON] до суду із позовом про розірвання шлюбу відповідач забрав свої речі та виїхав із спірної квартири, не сплачує за комунальні послуги. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. У зв'язку із тим, що позивачка [PERSON] та відповідач не перебувають у родинних відносинах, останній проживав та був зареєстрований за вищевказаною адресою, лише з її дозволу, відтак немає жодних правових підстав для користування спірною квартирою. Крім того, реєстрація відповідача в квартирі порушує їх права, як співвласників, володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю, тому просять позов задовольнити Суд ухвалив розглядати справу без участі представника позивачів, який представив заяву, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить слухати справу у його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує, що відповідає вимогам ст.158 ЦПК України. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок /частину будинку/, квартири, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 68 кв.м належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] - ? частки та [PERSON] - ? та 2/4 частки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 85426188 від 20.04.2017 р. (а.с.9-10). Згідно копії будинкової книги у квартирі [ADDRESS] прописані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-16). Також встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає у [ADDRESS], що підтверджується актами голови ОСББ «ЛЗМ-42» від 01.12.2016 р. та 01.03.2017 р.(а.с. 19, 20). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Вказане збігається з правовою позицією Верховоного Суду України, що висловлена в Постанові від 16.11.16 року по справі 6-709цс16. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З копії рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2017 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 28 жовтня 2010 року у Міському відділі РАЦСу Львівського міського управління юстиції, актовий запис №3027 - розірвано (а.с. 18). Таким чином, судом встановлено, що відповідач не перебуває в родинних відносинах з позивачкою, не є власником вищевказаної квартири, чинить перешкоди співвласникам в користуванні та розпорядженні квартирою, тому вимоги позивачів підставні. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] тривалий час відсутній за місцем своєї реєстрації, не перебуває в родинних відносинах з позивачкою, не є власником вищевказаної квартири, тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Крім того з відповідачаача слід стягнути суму судового збору.

Outcome: approved