Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з цим позовом до відповідача та просять визнати останню, такою, що втратила право користуватися житлом в належній ним квартирі [ADDRESS] у зв»язку з відсутністю в ній без поважних причин понад один рік та стягнути судові витрати . В обґрунтування позову зазначає, що їм належить вище вказана квартира, в якій зареєстрована відповідач, однак вже з кінця грудня 2015 року не проживає у ньому, при цьому продовжує перебувати на реєстраційному обліку і в добровільному порядку знятись з нього не бажає. Сторони в судове засідання не прибули. Позивачі надіслали до суду письмові заяви, в якій просять розглядати справу у їх відсутності, свої вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позові, просили їх задовольнити. Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд, вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі, проти чого позивачі не заперечили. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2007 року, та копії свідоцтва про право власності на житло від 07.02.1997 року позивачі є власниками квартири [ADDRESS] (а.с.5-8) . Згідно довідки наданої Житомирським адресно-довідковим бюро від 07.03.2017 року, довідки відділу державної реєстрації Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 28.02.2017 року, відповідач перебуває на реєстраційному обліку в квартирі [ADDRESS] (а.с.17, 20). Як зазначено в акті про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.02.2017 року, складеному за підписом голови правління ОСББ «Ластівка +» , відповідач за місцем реєстрації за адресою [ADDRESS] не проживає з грудня 2015 року постійно без поважних причин (а.с. 11). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як встановлено судом, відповідачка в спірному житлі була зареєстрована як член сім»ї власника з 01.03.2011 року, однак після припинення подружніх відносин з відповідачем [PERSON] з грудня 2015 року вона, зібравши свої особисті речі, залишила місце своєї реєстрації та до цього часу проживає за іншими адресами. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.02.2016 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано ( а.с. 9). Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням: фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як убачається із змісту позовної заяви, позивачі просили визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у зв'язку з тим, що та зареєстрована в її будинку, але не проживає понад один рік. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.02.2017 року в спірному будинку є беззаперечним та належним доказом вибуття відповідача з місця реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом спірне житло належить позивачам, а відповідачка по справі не проживає у ньому з 2015 року, втратила статус члена сім»ї, оскільки розірвано шлюб з позивачем [PERSON], однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивачів, як власників, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивачів щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі. Також суд стягує з відповідача на користь позивача [PERSON] судові витрати в сумі 640 грн..

Outcome: approved