Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом, змінивши під час розгляду справи предмет позову, до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поварова Л.В., Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація (як орган опіки та піклування), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири, договору дарування квартири, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позову зазначили, що позивач [PERSON] з вересня 1995 року по 13.12.2010 перебувала у фактичних шлюбних відносних з [PERSON] . Вони спільно проживали у належній останньому квартирі за адресою: [ADDRESS] та були в ній зареєстровані. В період їхнього спільного проживання в них народилася донька [PERSON] , [INFO] . З 13.12.2010 вони позивачі перестали мешкати у вказаній квартирі у зв`язку з погіршенням психічного стану [PERSON] та його неадекватною поведінкою. Задля збереження спокою дитини та її нормального розвитку вони виїхали з квартири та з того часу почали мешкати у будинку батьків [PERSON] у м. Миронівка Київської області, тим самим вона була змушена погіршити умови проживання доньки. У подальшому [PERSON] було визнано недієздатним та опікуном призначено його сина, відповідача у справі, [PERSON] . За позовом останнього у грудні 2013 року вони з донькою у судовому порядку були визнані такими, що втратили право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Вказане заочне рішення суду у подальшому було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. 11.01.2016 Оболонським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу про поворот виконання рішення від 04.12.2013 шляхом поновлення їхньої з донькою реєстрації у вищевказаній квартирі. Незважаючи на вказане, відповідач, як опікун недієздатного [PERSON] , у червні 2016 року продав вказану квартиру [PERSON] . Остання, у свою чергу, подарувала квартиру [PERSON] на підставі договору дарування від 02.07.2016. Позивачі вважають, що вказаними правочинами порушено їхні права користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , оскільки вони зареєстровані за вказаною адресою, а у квартирі не проживали, оскільки змушені були мешкати іншому місці через психічний стан власника житла [PERSON] . Внаслідок укладення відповідачем договору купівлі-продажу квартири, а в подальшому й договору дарування квартири, порушено права [PERSON] як спадкоємиці майна її батька [PERSON] , яке було незаконно відчужене, позивач позбавлена можливості проживати в м. Києві. Укладаючи договір купівлі-продажу відповідач діяв лише у власних інтересах за рахунок майна свого підопічного. Підставою для визнання договору дарування від 02.07.2016 недійсним позивачами у позові зазначено про те, що вказаний договір суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема, ст.ст 68, 720 ЦК України, якими встановлено, що опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного. У заяві про зміну предмету позову позивачами наголошено про те, що підстави для визнання недійсним договору дарування залишаються незмінними. Крім того зазначили, що у спірній квартирі на час, коли вони були змушені з неї виїхати, залишилося майно, придбане за власні кошти позивача [PERSON] , а саме: холодильник, вартістю 2597 грн., кухонна витяжка, вартістю 500 грн., шафа від набору стінки, вартістю 700 грн., диван-книжка, вартістю 3000 грн., крісло-книжка, вартістю 1800 грн., килим (Бельгія), вартістю 3000 грн. в сього на суму 11 597 грн. У зв`язку з тим, що відчужуючи квартиру, відповідач порушив права і і інтереси не тільки свого підопічного, а їхні права як користувачів квартири, зокрема права неповнолітньої на той момент [PERSON] , позивачі просять визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] 11.06.2016; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] 02.07.2016; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення квартири у власність [PERSON] ; стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 11 597 гривень, що дорівнює вартості майна, яке залишилося у квартирі та було придбане за власні кошти позивачем [PERSON] . Відповідачем [PERSON] у грудні 2016 року подано письмові заперечення на позовну заяву, у яких остання зазначила про те, що нею жодних договорів дарування з [PERSON] не укладалося. Також зазначила про те, що права неповнолітньої [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] жодним чином не було порушено, оскільки остання тривалий час мешкала разом з матір`ю [PERSON] у належному останній приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто за фактичним місцем проживання матері. Окрім того, батькові неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] , на праві власності належить інша квартира за адресою: [ADDRESS] , і за згодою батьків місце проживання неповнолітньої може бути визначено і за вказаною адресою також. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа поживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Місце проживання дитини за місцем реєстрації не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Враховуючи, що у судовому порядку підлягають захисту порушені, оспорювані чи не визнані права, а не права теоретичні та примарні, позивачами не доведено, у чому саме полягає порушення їхніх прав внаслідок укладення оспорюваних договорів по відчуженню квартири [ADDRESS] , просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачем [PERSON] 14.02.2017 подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поварова Л.В., Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація (як орган опіки та піклування), про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим прощенням. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.07.2016, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. Після набуття нею права власності у вказаній квартирі зареєструвалися відповідачі на підставі судового рішення. Проте, відповідачі не перебувають з нею у родинних стосунках, у квартирі фактично не проживають з 2010 року, жодної участі в утриманні квартири не беруть. Вона має своїх дітей, проте не має змоги зареєструвати їх у належній їй квартирі через реєстрацію там відповідачів, що порушує її права власника щодо користування належним їй майном. Крім того, у зв`язку з реєстрацією у квартирі відповідачів вона змушена сплачувати за комунальні послуги у більшому розмірі. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовляються, що перешкоджає їй здійснювати права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст. 391 ЦК України, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . 27.03.2018 позивачами [PERSON] та [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому вони зазначили про безпідставність заявлених позовних вимог з огляду на те, що підставами для скасування оспорюваного правочину є, по-перше, те, що договір дарування квартири, яка належала недієздатній особі, укладено не у спосіб передбачений чинним законодавством для таких договорів, тобто без відповідних згод органу опіки та піклування, передбачених ст. 71 ЦК України; по-друге, вчиняючи такий правочин від імені недієздатного [PERSON] , його опікун [PERSON] порушив передбачені вимогами ст. 405 ЦК України, права позивачів за первісним позовом, що на законних підставах, проживали у зазначеній квартирі. Поважність причин відсутності зазначених осіб за місцем проживання тривалий час встановлена судом. Крім того, відповідач у своєму зустрічному позові наводить судову практику відносно спорів про повернення майна з чужого незаконного володіння, в свою чергу, така практика не може застосовуватись у зазначеному спорі, оскільки предметом спору є визнання договору недійсним. Щодо посилань [PERSON] на те, що права неповнолітньої дитини не порушені, оскільки Відповідач [PERSON] надав нотаріальну згоду на проведення реєстрації неповнолітньої [PERSON] у квартирі, що належить [PERSON] та знаходиться у м. Ірпінь Київської області, зазначили, що така реєстрація за іншим місцем проживання дитини є фактично звуженням її прав, оскільки, квартира знаходиться за межами м. Києва, тобто за межами адміністративно-територіальної одиниці, на території якої знаходилась квартира, що є об`єктом оспорюваною правочину, а сам [PERSON] , як опікун власника квартири, знову ж таки не має права надавати таку згоду без згоди органу опіки та піклування, у відповідності до ст. 71 ЦК України, оскільки, це є фактично розпорядженням майном. У зв`язку з наведеним у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. У судовому засіданні позивачі та їхній представник заявлені вимоги підтримали повністю з викладених у позові та заяві про зміну предмету позову підстав. Проти задоволення зустрічного позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов. Позивач [PERSON] додатково суду пояснила, що була змушена з донькою у 2010 році виїхати з квартири [PERSON] , з яким вона перебувала у цивільному шлюбі, через загострення в останнього психічної хвороби, неадекватної поведінки, що негативно впливало на психічне здоров`я дитини. З донькою вони увесь цей час мешкали у будинку її батьків в м. Миронівка Київської області. У 2014 році відповідач у судовому порядку зняв їх з реєстрації у спірній квартирі та здійснив її відчуження за оспорюваними договорами, що є предметом позову, тим самим порушивши їхні з донькою права на користування вказаною квартирою, право на проживання доньки разом з батьком у спірній квартирі, а також право доньки на спадкування майна, розташованого в м. Києві, яке належало її батькові [PERSON] та яке було незаконно відчужене. Позивач [PERSON] у судовому засіданні додатково пояснила, що у грудні 2010 року вони з матір`ю буди змушені виїхати з квартири в м.Києві, яка є предметом оспорюваних правочинів через нестерпну поведінку батька [PERSON] та загострення в нього психічної хвороби. Відповідачем порушено її право на користування житлом у м.Києві, оскільки останній зняв їх з реєстрації у вказаній квартирі, здійснив її незаконне відчуження та придбав квартиру у м. Ірпінь, що фактично звужує її права. Її становище значно погіршилося порівняно з тим, якби вона жила у відчуженій квартирі батька, оскільки на теперішній час вона навчається у м. Києві та змушена проживати у гуртожитку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгялду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у раніше поданих суду письмових запереченнях та зустрічному позові. Вимоги зустрічного позову підтримав повністю. Представник Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, надіслали заяву з проханням розглянути справу за відсутності їх представника адміністрації. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поварова Л.В. у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності тих учасників справи, які не з`явились до суду. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Батьківство [PERSON] щодо доньки було встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.02.2016 У червні 2004 року, зі згоди власника [PERSON] , місце проживання [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] . З грудня 2010 [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі не мешкають. Вказані обставини сторонами не оспорюються та встановлені попередніми судовими рішеннями, зокрема, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.03.2015 у справі № 756/8338/13-ц та рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.02.2016 у справі № 756/2474/15-ц, а тому не підлягають доказуванню в сиул ст.82 ЦПК України. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.07.2012 [PERSON] було визнано недієздатним. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.09.2012 [PERSON] було призначено опікуном недієздатного [PERSON] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] 28.01.2014 були зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2013 у справі № 756/8338/13-ц. У подальшому вказане заочне рішення ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.09.2014 було скасовано та 26.03.2015 ухвалено нове рішення, яким у позові [PERSON] , який діяв як опікун [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Оболонським районним судом м. Києва 11.01.2016 постановлено ухвалу про поворот виконання рішення від 04.12.2013 шляхом поновлення реєстрації [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] . 11.06.2016 між [PERSON] (продавцем), який діяв як опікун від імені недієздатного [PERSON] , та [PERSON] (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 36,60 кв. м, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Трестом «Київміськбуд 6» м. Києві 21.06.1995, за ціною 424 202 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П, реєстраційний номер 4736. На час укладення вказаного договору у квартирі [ADDRESS] був зареєстрований лише [PERSON] з 18.11.2014 (довідка № 4849 від 03.06.2016, видана [PERSON] . Комунальним концерном «Центр комунального сервісу»). Того ж дня, 11.06.2016 [PERSON] , діючи як опікун від імені недієздатного [PERSON] , придбав у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,10 кв. м, за ціною 424 202 грн. (договір купівлі-продажу квартири від 11.06.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстраційний номер 4735. Як вбачається з матеріалів справи, зазначені правочини було вчинено з дозволу Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, якою 10.06.2016 було видано Розпорядження за № 332 про надання [PERSON] , опікуну недієздатного [PERSON] , дозволу на продаж належної недієздатному [PERSON] , який постійно проживає в Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однокімнатної квартири, загальною площею 36,6 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , за умови попереднього придбання на ім`я [PERSON] окремої однокімнатної квартири, загальною площею 39,10 кв. м в новозбудованому будинку за адресою: [ADDRESS] , з метою покращення умов проживання недієздатного. Зазначеним розпорядженням [PERSON] було надано право представляти інтереси підопічного під час укладання договорів купівлі-продажу житла. Згідно з довідкою від 21.06.2016 ОСББ «Фортеця-22А» у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов, складеним головою ОСББ «Фортеця-22А» за дорученням органу опіки та піклування Оболонської РДА, у вищевказаній квартирі зроблений євроремонт, усі санітарно-гігієнічні умови дотримані, проведено усі необхідні комунікації, квартира у гарному стані, нова, обладнана усім необхідним для проживання. За повідомленням відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в опікунську раду при Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації від 03.06.2016 [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не були зареєстровані та не зверталися на той час до Оболонської РДА щодо реєстрації за вищевказаною адресою. У подальшому, 02.07.2016 між [PERSON] (дарувальницею) та [PERSON] (обдаровуваною) укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В., реєстраційний номер 731. Згідно з довідкою № 5131 від 01.07.2016, виданою [PERSON] Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», у квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 75583159 від 13.12.2016 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину з травня 2009 року належить будинок за адресою: [ADDRESS] . За загальним правилом діючим цивільним законодавством встановлена презумпція дійсності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; п равочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 68 ЦК України опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов`язуватися від його імені порукою. Згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, укладати договори щодо іншого цінного майна. Частиною другою статті 720 ЦК України визначено, що опікуни не мають права дарувати майно підопічних. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири та договору дарування квартири недійсними позивачі посилалися на те, що вказані оспорювані правочини укладено з порушенням норм діючого цивільного законодавства, не у спосіб, передбачений чинним законодавством для таких договорів, та усупереч інтересам неповнолітньої дитини, яка була зареєстрована та проживала у квартирі, що була предметом договорів. Проте, як встановлено судом, опікуном недієздатного [PERSON] - [PERSON] , укладався лише один договір - договір купівлі-продажу від 11.06.2016. Вказаний договір було укладено між [PERSON] та [PERSON] з дозволу Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування. Крім того, відповідачем, з метою дотримання прав та інтересів підопічного [PERSON] , було виконано умову органу опіки та піклування щодо попереднього придбання на ім`я останнього окремої однокімнатної квартири, загальною площею 39,10 кв. м в новозбудованому будинку за адресою: [ADDRESS] , з метою покращення умов проживання недієздатного. Отже, порушення норм чинного законодавства у сфері укладення правочинів опікунами від імені підопічних з боку відповідача [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2016 судом не встановленою. Як вже встановлено під час розгляду справи жодних договорів дарування [PERSON] від імені підопічного [PERSON] не укладалося, а отже вимоги позивачів щодо визнання договору дарування від 02.07.2016 з підстав того, що його укладено всупереч вимогам Цивільного Кодексу України, норми якого містять пряму заборону опікунам дарувати майно підопічних, є безпідставними. З приводу нібито порушення під час укладення оспорюваних договорів прав неповнолітньої [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею другою Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, положення вказаного закону не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає, а місце проживання дитини за місцем реєстрації не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). При вирішенні даного позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками, а у даній справи опікуном недієздатного батька, неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками, або особами, що їх представляють, без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Застосовуючи вказані положення національного законодавства та висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, до спірних правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваних правочинів право [PERSON] , яка на той час була неповнолітньою, на користування житлом, що належало її батькові, жодним чином не було порушено. При цьому суд виходить з того, що [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] , якій на той час виповнилося дев`ять років, у грудні 2010 року добровільно виїхали з квартири [ADDRESS] , яка на той час належала [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували, неповнолітня [PERSON] на час, коли вони з матір`ю виїхали зі спірної квартири, не вважалася донькою [PERSON] . Батьківство останнього щодо [PERSON] було встановлено набагато пізніше - у лютому 2016 року. Отже, починаючи з 2010 року малолітня [PERSON] мешкала разом з матір`ю [PERSON] у будинку в м. Миронівка Київської області, який на праві власності належить останній. Навіть після поновлення у судовому порядку у січні 2016 року її реєстрації у спірній квартирі [ADDRESS] та визнання [PERSON] у лютому 2016 року її батьком, [PERSON] , якій на той час вже виповнилося чотирнадцять років і вона могла вільно обирати собі місце проживання, також продовжувала мешкати разом з матір`ю у належному останній будинку. На час укладення оспорюваних правочинів у червні та липні 2016 року органом опіки та піклування перевірялася реєстрація неповнолітніх осіб у квартирі, що була предметом договорів, проте на час їх укладення позивачі у спірній квартирі зареєстровані не були та мешкали за іншою адресою. З огляду на викладене суд не знаходить підстав для визнання недійсними договорів щодо майна, право на яке мала дитина, оскільки сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення таких договорів не є достатньою підставою для їх оспорювання. При цьому, суд звертає увагу на те, що на момент укладання оспорюваних договорів (11.06.2016 та 02.07.2016) зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі неповнолітня [PERSON] не мала, не зважаючи на те, що рішенням суду від 26.03.2015 визнано необгрунтованими вимоги про зняття її та її матері з реєстраційного обліку у спірній квартирі, а ухвалою суду від 11.01.2016 допущено поворот виконання рішення і поновлено їх реєстрацію у спірній квартирі. Позивачами не доведено факту порушення майнових прав дитини внаслідок укладення таких договорів. Про відсутність порушення майнових прав [PERSON] під час укладання спірних правочинів купівлі-продажу та дарування квартири свідчить також те, що відчужуючи належну [PERSON] квартиру в м.Києві, [PERSON] придбав від імені і в інтересах останнього квартиру у м. Ірпінь, Київської області. І така угода, за висновком органу опіки та піклування, була здійснена з дотриманням інтересів недієздатного [PERSON] та з метою покращення умов його проживання. Тож безпідставними, на думку суду, є твердження позивачів про те, що відчуження відповідачем квартири в м.Києві та придбання квартири в м. Ірпінь Київської області призвело до фактичного звуження прав [PERSON] , вказане є лише її власним припущенням. Більше того, відповідачем [PERSON] 08.02.2017 надано нотаріально посвідчену заяву про те, що він дає згоду на реєстрацію місяця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , тобто у квартирі, власником якої на даний час є її батько [PERSON] . Втручання у право [PERSON] на користування спірним житлом, на думку суду, було здійснено з дотриманням вимог діючого законодавства та справедливого балансу між інтересами як неповнолітньої дитини, якою на той час була [PERSON] , так і недієздатного [PERSON] - власника житла. З огляду на викладені обставини суд не знаходить підстав для задоволення позову про визнання договору купівлі продажу квартири від 11.06.2016 та договору дарування від 02.07.2016 недійсними, та, як наслідок, вимог про застосування наслідків недійсності правочину, які є похідними від попередніх вимог. З приводу вимог позивачів про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 11 597 грн. суд зазначає наступне. Як вбачається з позову, вказана сума матеріальної шкоди обумовлена вартістю майна, яке нібито було придбане позивачем [PERSON] за власні кошти та залишене у спірній квартирі, і яку позивачі просять відшкодувати їм. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Статтями 77, 78, 80 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На доведення заподіяння матеріальної шкоди позивачами надано суду акт, нібито складений у присутності мешканців будинку [ADDRESS] про те, що у квартирі № 63 вказаного будинку залишились речі, придбані особисто [PERSON] , загальна вартість яких складає 11 597 грн. Проте, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не приймає до уваги вказаний акт, оскільки він є неналежним доказом і не підтверджує ні факту придбання речей безпосередньо [PERSON] , ні їх вартості. Крім того, у вказаному акті маються виправлення у даті його складання, не зрозуміло рік складання - 2014 чи 2015, у зв`язку з чим у суду виникають сумніви у достовірності вказаного письмового доказу. У зв`язку з наведеним позов в цій частині також задоволенню не підлягає як необгрунтований. З приводу заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Як вже встановлено судом, [PERSON] є власником вказаної квартири на підставі договору дарування від 02.07.2016, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поваровою Л.В. Відповідачі зареєстровані у належній їй квартирі, проте фактично в ній не проживають з грудня 2010 року, жодної участі в утриманні квартири не беруть. Через реєстрацію у помешканні відповідачів позивач змушена нести додаткові витрати на квартиру, сплачуючи за комунальні послуги у більшому розмірі. Вказані обставини порушують її права власника щодо користування та розпорядження належним їй майном. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовляються. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст.317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові вирати суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] в дольовому порядку на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн., з кожної по 320 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved