Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом про визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS], та примусового зняття його з реєстраційного обліку в даній квартирі. В обгрунтування позову посилаються на те, що є власниками вказаної квартири, відповідач брат [PERSON] на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, з вересня 2005 року по даний час, за нею не проживає та не зявляється, що підтверджується актами ОСББ „Беркут. У звязку з тим, що вони змушені надмірно сплачувати комунальні послуги, які фактично не надаються, але нараховуються на [PERSON], просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та примусового зняття його з реєстраційного обліку в даній квартирі. [PERSON], [PERSON] та представник [PERSON] подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позов підтримують у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином по останньому відомому місцю проживання, про що свідчать поштові повідомлення. За таких обставин суд визнав неявку відповідача неповажною, провівши розгляд справи у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обовязки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. А згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 23.06.2016 № 62080465 квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] 2/4 частки, [PERSON] 1/4 частки, [PERSON] 1/4 частки. Згідно Будинкової книги у вищевказаній квартирі, зокрема, зареєстрований [PERSON]. Відповідно до Актів від 24.02.2017 № 585, від 22.05.2017 № 628, від 18.07.2017 № 644 складених комісією в складі голови ОСББ „Беркут [PERSON], сусідів позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS], [PERSON] прописаний, але фактично не проживає. У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як розяснив Верховний Суд України, право члена сімї власника жилого будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) згідно зі ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сімї останнього і перейшла проживати в інше місце. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], та не навідується за вказаною адресою. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності [PERSON] у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачам. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач не проживає у житлі позивачів понад встановлені законом строки, добровільно це житло залишив, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а тому його слід визнати такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В постанові від 01.03.2016 у справі № 21-5446а15 (825/1335/13-а) ВСУ залишив без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014, якою було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2010 та задоволено позов: визнано дії відповідача про зняття з реєстрації місця проживання позивачів протиправними; зобовязано управління ДМС вчинити необхідні дії щодо реєстрації обліку та поновити реєстрацію місця проживання позивачів за Адресою 1. Тобто спори про зобовязання реєстраційного органу зняти з реєстраційного обліку фізичну особу підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином провадження у справі в частині позову про зобовязання зняти з реєстраційного обліку [PERSON] [INFO], у квартирі за адресою: [ADDRESS], підлягає закриттю. Крім того, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи наведене,

Outcome: partial