Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивачка 11.03.2016 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частину земельної ділянки з кадастровим номером 2625881601:02:012:1030 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Галицькій, 32 в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області загальною площею 0,1281 га та на ? частину домоволодіння № 32 по вул. Галицька в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 31.10.1981 р., шлюб розірвано згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 31.03.2016 р. За час проживання у шлюбі подружжям [PERSON] придбано та створено спільне майно, зокрема, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по вул. Галицькій, 32 в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, площею 0,1281 га з кадастровим номером 2625881601:02:012:1030 та домоволодіння № 32 по вул. Галицька в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, що складається з житлового будинку загальною площею 292,0 кв.м житловою площею 94,3 кв.м, сараю площею 13,0 кв.м та вбиральні площею 1,0 кв.м. На присадибну земельну ділянку площею 0,1281 га відповідачу 27.12.1994 р. видано державний акт на підставі рішення Клузівської сільської ради від 28.12.1993 р. У 2015 р. виготовлено та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, спірна земельна ділянка 09.11.2015 р. зареєстрована у Державному земельному кадастрі та 10.11.2015 р. проведена реєстрація права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На вказаній земельній ділянці подружжя [PERSON] спорудило житловий будинок, право власності на який також зареєстровано на відповідача. Останньому на підставі рішення виконкому Клузівської сільської ради від 29.12.2011 р. видано свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння від 11.01.2012 р., право власності зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Все майно набуте у шлюбі сторін за їх спільні кошти при трудовій участі двох сторін, протягом всього подружнього життя сторони працювали та вкладали свої кошти, особисту трудову участь у спорудження будинку. Оскільки вона набула права власності на ? частину створеного у шлюбі домоволодіння, до неї відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України переходить також право власності на ? частину присадибної земельної ділянки, приватизованої відповідачем у шлюбі. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що спірна присадибна земельна ділянка передана відповідачеві у приватну власність рішенням Клузівської сільської ради Тисменицького району від 28.12.1993 р., 27.12.1994 р. йому видано державний акт на право власності на землю. Земельна ділянка отримана відповідачем у порядку безоплатної приватизації. У 2015 р. він замовив відповідну технічну документацію із землеустрою, на підставі якої його земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2625881601:02:012:1030, у листопаді 2015 р. проведена державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та зареєстроване його право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Правовідносини між сторонами щодо спірної земельної ділянки виникли в 1993-1994 р.р., тому регулюються нормами КпШС України, які не передбачали віднесення земельної ділянки, набутої внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя за рішенням органу місцевого самоврядування, до обєктів спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, що встановлено також п.5 ч.1 ст.57 СК України. Не можуть застосовуватись до даних правовідносин і вимоги ст.120 ЗК України, яка регулює перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок на підставі договору. Щодо вимоги про поділ будинковолодіння, то ст.71 СК України передбачає єдиний спосіб поділу спільного майна подружжя, а саме поділ в натурі, а такої вимоги позивачка не заявила. Крім того, право на звернення до суду з позовом про поділ майна виникає у разі недосягнення між дружиною і чоловіком домовленості про порядок поділу майна в натурі. Позивачка не зверталась до відповідача з пропозиціями щодо реального поділу будинковолодіння. Заявлений позов слід розцінювати як зловживання правом на звернення до суду. Просили у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 31.10.1981 р. до 12.04.2016 р., коли набрало чинності рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.03.2016 р. про розірвання між ними шлюбу (а.с.7, 151). Під час шлюбу сторони побудували домоволодіння № 32 по вул. Галицька в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, яке складається з житлового будинку А загальною площею 292,0 кв.м житловою площею 94,3 кв.м, сараю Б площею 13,0 кв.м та вбиральні В площею 1,0 кв.м. Відповідно до технічного паспорту від 09.12.2011 р. (а.с.16-20) інвентаризаційна вартість спірного домоволодіння складала 356849 грн. Право власності на спірне домоволодіння оформлено на відповідача на підставі виданого останньому 11.01.2012 р. Клузівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області згідно рішення виконкому вказаної ради від 29.12.2011 р. свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.13). Право власності 11.01.2012 р. зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав Івано-Франківського ОБТІ (а.с.14). Крім того, право власності на спірне домоволодіння 10.11.2015 р. зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.15). Судом встановлено, що сторони разом будували спірне домоволодіння, протягом подружнього життя працюючи та вкладаючи зароблені кошти, особисту трудову участь у спорудження будинку, що позивачка працювала офіційно, крім того, тривалий час (біля десяти років) неофіційно підробляла на речовому ринку. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки позивачки (а.с.24-25) та показаннями у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] Останній свідок пояснила, що вона з чоловіком та сторони паралельно споруджували будинки на отриманих її чоловіком та відповідачем, які працювали на цементно-шиферному комбінаті, земельних ділянках; сторони всі зароблені кошти вкладали у будівництво, не дозволяючи ні собі, ні своїм дітям навіть відпочинку. Таким чином, спірне домоволодіння є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], чого сторона відповідача не заперечувала. Суд вважає необґрунтованим твердження вказаної сторони про безпідставність заявленої позивачкою вимоги про визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння, так як ст.71 СК України передбачає єдиний спосіб поділу спільного майна подружжя, а саме поділ в натурі. При цьому суд враховує, що нормами Сімейного кодексу України не заборонено проведення поділу спільного майна подружжя шляхом визначення часток співвласників у цьому майні. Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У відповідності з вимогами ч.3 ст.372 ЦК України, яка регулює поділ майна, що є у спільній сумісній власності, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З цього випливає можливість поділу спільної сумісної власності шляхом визначення часток співвласників, які після поділу стають співвласниками майна на праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що домоволодіння побудоване сторонами на отриманій відповідачем у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Клузівської сільської ради від 28.12.1993 р. спірній земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1300 га, яка розташована в с. Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, відповідно до виданого відповідачеві державного акту на право приватної власності на землю від 27.12.1994 р. (а.с.8). Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за 2015 р. (а.с.55-73) дійсна площа присадибної земельної ділянки складає 0,1281 га. Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2625881601:02:012:1030 зареєстрована 09.11.2015 р. у Державному земельному кадастрі (а.с.10-12), 10.11.2015 р. проведена реєстрація права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.9). Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.18-2 постанови № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19.03.2010 р.), згідно положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Згідно вимог ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З огляду на викладене, з урахуванням того, що право власності на побудоване сторонами у шлюбі домоволодіння зареєстровано у січні 2012 р.; враховуючи, що ч.1 ст.57 СК України, яка містить перелік майна, що є особистою приватною власністю одного з подружжя, доповнена п.5 щодо земельної ділянки, набутої одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації, лише з 17.05.2012 р., суд, застосовуючи за аналогією закону вказані норми ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, вважає, що до позивачки, яка набула права власності на ? частину створеного у шлюбі домоволодіння, переходить також право власності на ? частину спірної присадибної земельної ділянки, приватизованої відповідачем у шлюбі. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11.02.2015 р. у справі № 6-2цс15, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до якої аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Суд критично оцінює посилання відповідача на зловживання позивачкою своїм правом на звернення до суду, яке, на думку сторони, могло виникнути у неї лише у разі недосягнення домовленості з відповідачем щодо порядку поділу майна в натурі після звернення до останнього з відповідними пропозиціями, з огляду на те, що відповідачем не визнається право позивачки на поділ майна шляхом визначення часток та заперечується її право на половину земельної ділянки. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70 СК України, ст.ст. 368, 372, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України,

Outcome: approved