Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.04.2004 року, видане державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори [PERSON] на ім'я [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: Львівська область, м. Стебник вул.. Дрогобицька, 11, визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №347890 виданий 13.02.2006 року та серія ЯБ №347889 на ім'я [PERSON], а також просить повернути у її власність вказаний житловий будинок, витребувавши такий з володіння відповідачки та виселити останню та членів її сім'ї без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.02.1998 року на підставі договору дарування будинку, укладеним між її батьком [PERSON] та нею, вона стала власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: Львівська область, м. Стебник вул.. Дрогобицька, 11, У зв'язку з тяжкими сімейними обставинами, після укладення вищевказаного договору, вона була змушена поїхати за кордон, звідки повернулась в Україну лише в жовтні 2012 року. У 2003 році її батько [PERSON] помер, проте про його смерть їй ніхто не повідомив. По приїзду у 2012 році в Україну, їй стало відомо, що в її подарованому будинку незаконно проживає відповідачка, яка придбала будинковолодіння на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - її сестрою. Після смерті батька [PERSON] протиправно успадкувала вказаний будинок, так як знала про те, що спірний будинок батько подарував їй. Вважає, що оскільки її батько на момент смерті не мав на вищевказаний будинок права власності, так як подарував його їй, і вона набула право власності на такий з моменту підписання нотаріального договору, то, відповідно, вказаний будинок не міг бути включений у спадкову масу і [PERSON] не могла успадкувати і відчужити його. З таких підстав вважає, що як свідоцтво про право на спадщину за законом, так і договір купівлі-продажу слід визнати недійсними, оскільки вони порушують її права як власника майна. Окрім цього, як їй стало відомо, відповідачка по справі приватизувала земельні ділянки, відведені під обслуговування житлового будинку та ведення садівництва за адресою: Львівська область, м. Стебник вул.. Дрогобицька, 11. Оскільки цільове призначення даних земельних ділянок є обслуговування житлового будинку та ведення садівництва і розташовані за однією адресою місця знаходження будинку, вважає, що державні акти на право приватної власності на вищезгадані земельні ділянки слід визнати недійсними. Вважає, що оскільки вона не мала наміру на відчуження свого майна, а [PERSON] не мала права відчужувати спірний будинок, то такий має бути витребуваний у відповідачки.\~\~ [PERSON] звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом до [PERSON] за участю третьої особи Стебницької державної нотаріальної контри про визнання особи добросовісним набувачем нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого 18 травня 2004 року Стебницькою державною нотаріальною конторою за р. № 497, зареєстрованого Дрогобицьким Державним КП МБТІ та ЕО в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за р. № 5348492, вона отримала у власність житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Дрогобицькій, 117 у м. Стебнику Львівської області. Договір купівлі - продажу житлового будинку був укладений між нею та [PERSON]. Вони, як сторони даного правочину, підписуючи цей договір, діяли добровільно, розуміючи значення своїх дій, умови договору їм були зрозумілі і відповідали їм інтересам та реальній домовленості між ними. При цьому, продавець - [PERSON] свідчила, окрім іншого, що від неї, як Покупця будинку, не приховано обставин, які мають істотне значення; будинок під забороною (арештом), в заставі не перебуває; будинок є її особистою власністю, а будь-яких прав у третіх осіб щодо будинку не має. При цьому, факт відсутності заборони відчуження зазначеного будинку підтверджувався довідками, виданими Стебницькою ДНК. Під час укладення вище вказаного договору та посвідчення його державним нотаріусом, були дотриманні всі вимоги, визначені законодавством щодо такого роду правочинну. Зокрема, належність Продавцю ([PERSON]О.) відчужуваного будинку на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2004 року ( р. № 405), зареєстрованого Дрогобицьким ДК МБТІ та ЕО в книзі № 9 за р. № 1283, особисто перевірялась нотаріусом, про що зазначено в даному Договорі. Про існування договору дарування будинку від 27.02.1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], на який посилається [PERSON] у своєму позові, як на підставу набуття нею права власності на спірний будинок вона не знала і знати не могла: в 1998 році вона проживала за іншою адресою, вона не була знайома ані з [PERSON], ані з [PERSON], їй не були відомі обставини їхнього особистого життя, вона не мала наміру придбати спірний будинок, тощо. Більше того, піл час нотаріального оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку від 18.05.2004 року , за яким вона набула його у власність, не існувало жодного джерела інформації, з якого б вбачалась належність спірного будинку [PERSON]: відсутність реєстрації договору дарування в БТІ спричинило відсутність інформації про справжнього власника. Також не існувало жодного джерела інформації, з якого б вбачалась неправомірність набуття [PERSON] права власності на будинок в порядку спадкування. Придбаваючи спірне нерухоме майно, вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON], успадковуючи будинок, який є предметом даного спору, не зазначила, окрім себе, спадкоємцем майна померлого батька і свою сестру [PERSON]. не поставила до відома державного нотаріуса про існування останньої, а відтак успадкувала цілий будинок, замість ? його ідеальної частини. На сьогоднішній день [PERSON]О є померлою особою, а відтак неможливо зясувати причини таких її дій. Таким чином, не маючи жодних сумнівів з приводу того, що [PERSON] є повноправним власником цілого житлового будинку, що, в свою чергу підтверджувалось належними правовстановлюючими документами, які були перевірені відповідальними особами (державним нотаріусом, працівниками МБТІ), за відсутності будь-якої інформації про іншу спадкоємицю та про існування договору дарування будинку від 27.02.1998 року, вона за відплатним договором придбала житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Дрогобицькій, 117 у м. Стебнику Львівської області, а відтак є його добросовісним набувачем та просить залишити у її власності вище вказаний житловий будинок . Представник позивача [PERSON] та сама позивачка [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала, з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково в обгрунтування позовних вимог вказала, що після укладення між її довірителькою та її батьком договору дарування в силу тяжких сімейних обставин вона була змушена виїхати за кордон, в м.Анапа. Через це [PERSON] не мала можливості зареєструвати такий договір в БТІ у встановленому законом порядку. Проте, даний договір ніким не скасовано, не визнано не дійсним, що презюмує правомірність набуття нею права власності на предмет договору - житловий будинок. [PERSON] не мала можливості приїхати на Україну до 2012 року, вона не приїздила на похорон ані батька, ані сестри. Вважає, що певні особи підробили документи, скориставшись відсутністю родичів та власників спірного будинку на території України. [PERSON] нікого не уповноважувала на відчуження належного їй будинку. З таких підстав, просить позов задоволити. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов заперечили з підстав, викладених у письмовому запереченні долученому до матеріалів справи, просять в задоволенні позову відмовити. А зустрічні позовні вимоги задоволити. Представник відповідача [PERSON] додатково в обґрунтування заперечення та підтримання зустрічного позову вказує на те, що тяжкі сімейні обставини, через які позивач не мала можливості зареєструвати договір дарування у встановленому законом порядку, на які покликається позивач, жодним чином не підтвердженні. Безпідставними також вважає й покликання позивачки на підроблення документів, адже такі жодним чином не підтверджені, до правоохоронних органів з цього приводу ніхто не звертався. Окрім цього, зазначала, що її довірителька про існування договору дарування будинку від 27.02.1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], на який посилається [PERSON] у своєму позові, як на підставу набуття нею права власності на спірний будинок вона не знала і знати не могла: в 1998 році вона проживала за іншою адресою, вона не була знайома ані з [PERSON], ані з [PERSON], їй не були відомі обставини їхнього особистого життя, вона не мала наміру придбати спірний будинок, тощо. Більше того, піл час нотаріального оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку від 18.05.2004 року , за яким вона набула його у власність, не існувало жодного джерела інформації, з якого б вбачалась належність спірного будинку [PERSON]: відсутність реєстрації договору дарування в БТІ спричинило відсутність інформації про справжнього власника. Також не існувало жодного джерела інформації, з якого б вбачалась неправомірність набуття [PERSON] права власності на будинок в порядку спадкування. Придбаваючи спірне нерухоме майно, вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON], успадковуючи будинок, який є предметом даного спору, не зазначила, окрім себе, спадкоємцем майна померлого батька і свою сестру [PERSON]. не поставила до відома державного нотаріуса про існування останньої, а відтак успадкувала цілий будинок, замість ? його ідеальної частини. На сьогоднішній день [PERSON]О є померлою особою, а відтак неможливо зясувати причини таких її дій. В даний час її довірителька зробила ремонт у вказаному будинку, приватизували земельні ділянки. Представник Стебницької нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. Причини неявки суд не повідомив. Представник Реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутності, з приводу задоволення позову покладається на думку суду.\~\~ Заслухваши сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що первісний позов слід задоволити частково та зустрічні позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 27 лютого 1998 року між [PERSON] та її батьком [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в м. Стебник вул. Дрогобицька 117 Львівської області. Договір дарування житлового будинку був посвідчений державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори 27.02.1998 року.( а.с.З). Відповідно до умов договору [PERSON] подарував належний йому на праві власності житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці 0,10 га в м. Стебник вул. Дрогобицька, 117 Львівської області разом з приналежними до нього господарськими будівлями своїй дочці [PERSON] Відповідно до ст.128 ЦК УРСР у редакції 1963 року, що діяв на момент укладення договору, право власності у набувача майна за договором дарування виникає з моменту передачі речі, якщо інше не встановлено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Отже, позивачка [PERSON] вважала себе власником будинковолодіння в м. Стебник вул. Дрогобицька, 117 з 27.02.1998 року . 04.06.2003 року [PERSON] помер (а.с.53). Після смерті [PERSON] його друга дочка [PERSON], а рідна сестра [PERSON], яка проживала в [PERSON], не повідомивши сестру про смерть батька, отримала свідоцтво про право на спадщину по закону на спірний житловий будинок №117 на вул. Дрогобицькій в м. Стебник( а.с.66), видане державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори. 18 травня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала спірний житловий будинок відповідачці по справі [PERSON] Договір посвідчено в державній нотаріальній конторі м. Стебник та зареєстровано у БТІ ( а.с.113-114). Згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №347889 та серія ЯБ № 347890 [PERSON] на підставі рішення Стебницької міської ради від 28.09.200-1 року № 405 та вказаного вище договору купівлі - продажу, належить земельна ділянка, площею 0.1000 га цільове призначення : обслуговування житлового будинку та земельна ділянка площею 0.1200 га цільове призначення: ведення садівництва, що знаходяться в м. Стебник вул. Дрогобицька. 117 (а.с. 119-120). Суд не бере до уваги посилання відповідачки та її представника, що позивачка [PERSON], яка отримала в дар від батька [PERSON] житловий будинок 27.02.1998 року не зареєструвала такого у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів, що унеможливило прослідкували наявність даного договору при визначенні спадкової маси та прийняття спадщини [PERSON], оскільки відповідно до вимог ст.ст. 128, 153, 227 Цивільного кодексу в редакції 1963 року позивачка [PERSON] набула право власності на житловий будинок та господарські будівлі в м. Стебник вул. Дрогобицька 117 Львівської області на підставі договору дарування від імені її батька [PERSON] ( а.с.З) . Відповідно до останнього абзацу зазначеного договору дарування у відповідності до ст.227 Цивільного кодексу України, цей договір підлягає реєстрації у Дрогобицькому МБТІ. Не реєстрація даного договору у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів чи у МБТІ не тягне недійсності договору і Законом на цей період часу позивачка не була обмежена у часі такої реєстрації, хоч згідно своїх пояснень розуміла про необхідність такої з технічної процедури та при необхідності для вчинення інших правочинів. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.55 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Стаття 5 Цивільного кодексу України в редакції 2003 року гласить, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов»язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.п. 4.9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Таким чином не реєстрація договору дарування від 27.02.1998 року у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів не є законною підставою для спадкування спірного житлового будинку [PERSON] після смерті [PERSON], а в подальшому і його відчуження відповідачці [PERSON] Із матеріалів інвентаризаційної справи Дрогобицького МБТІ вбачається, що дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок в м. Стебнику вул. Дрогобицька, 117 на померлого [PERSON] з метою прийняття спадщини після смерті останнього 04 червня 2003 року був виготовлений на підставі рішення органу місцевого самоврядування Стебницької міської [PERSON], незважаючи на те, що у матеріалах інвентаризаційної справи було замовлення [PERSON] за 1998 рік про видачу йому витягу про інвентаризаційну вартість будівлі для відчуження. Така послідовність документів у інвентаризаційній справі зобов»язувала належно перевірити та встановити власника житлового будинку, яким на той час була [PERSON] про що добре знала її сестра [PERSON]О та сусіди, що було і підтверджено у судовому засіданні з пояснень свідків. Крім того [PERSON] приховала у заяві про прийняття спадщини по закону факт наявності ще однієї дочки померлого, а саме позивачки [PERSON], яка з 1994 року постійно проживала в [PERSON] та про день смерті батька її не було повідомлено. Відповідно до ст.1301 ЦК України 2003 року суд зобов»язаний визнати недійсним свідоцтво на прийняття спадщини, якщо буде встановлено, що особа, якій воно було видане не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Як вбачається із змісту самого договору купівлі - продажу спірного житлового будинку від 18 травня 2004 року, ( а.с.112-113) то такий укладений та посвідчений нотаріусом на невигідних для [PERSON] як продавця умовах в частині вартості за який проданий будинок 2625 грн. при інвентаризаційній вартості будинку 14979 грн. Крім цього, [PERSON] значиться зареєстрованою у житловому будинку, який купляє. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст..216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути дру стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданні послуг,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи із вище зазначеного, суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом та договір купівлі - продажу спірного житлового будинку слід визнати недійсними, оскільки такими правочинами порушено право позивачки [PERSON] Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці об»єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відтак визнанню недійсними та скасуванню підлягають і державні акти на право приватної власності на земельну ділянку площею 0.10 га , цільове призначення якої ведення садівництва за адресою Львівська область м. Стебник вул.. Дрогобицька, 117 серія ЯБ № 347890 виданий 13.02.2006 року на ім.»я [PERSON] та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0.12 га , цільове призначення якої обслуговування житлового будинку за адресою Львівська область м. Стебник вул. Дрогобицька, 117 серія ЯБ № 347890 виданий 13.02.2006 року на ім.»я [PERSON]. Що стосується первісних позовних вимог, щодо повернення у власність позивачки вказаний житловий будинок, витребувавши такий з володіння відповідачки та виселити останню та членів її сім'ї без надання іншого житла та зустрічних позовних вимог, щодо залишення у власності відповідачки вказаний будинок, то ці вимоги задоволенні не підлягають з таких підстав. У відповідності до ст. 330 Цивільного Кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 338 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом ч.5 ст. 12 ЦКУ добросовісність набувача презюмується. З нормативних вимог ст. 388 Цивільного Кодексу України вбачається наступне: «Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом». Згідно роз'яснень у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 відповідно до пункту 10 частини\~третьої постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~та частини п'ятоїстатті 12 ЦК\~добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями\~215,\~216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені\~статтею 388 ЦК, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. При цьому, як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 свого листа № 24- 150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року, стосовно відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна, то такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Як відомо, кошти по договору купівлі-продажу отримала відповідачка від [PERSON], яка в 2007 році померла. Слід також відзначити, що окремим пунктом в договорі купівлі-продажу житлового будинку вказано про необхідність повідомити Продавця ([PERSON]О.) у випадку, якщо третя особа, на підставах, що виникли до продажу будинку, предявить до Покупця (тобто до мене) вимоги про витребування будинку. В такому випадку [PERSON] мала би бути залучена до участі в справі на моїй стороні в якості співвідповідача, що не вбачається за можливе здійснити у звязку зі смертю останньої. Крім того позовна вимога [PERSON] щодо виселення відповідачів зі спірного будинку, є категорією житлового законодавства, тому, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Водночас, не є підставою для виселення членів сімї власника житлового будинку сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, оскільки їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. З ст. 9 ЖК України). Тому суд вважає, що така вимога позивачки [PERSON] ї є передчасною, і може бути предявлена тільки з підстав, визначених житловим та цивільним законодавством України.

Outcome: dismissed