Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

позивачі звернулись до відповідачки з позовом про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у будинку №50 по вул. Сонячній в с. Ярушичі Стрийського району Львівської області зі зняттям її з реєстрації. В обґрунтування покликались на те, що вони є власниками зазначеного будинку в рівних частках на праві спільної часткової власності. В будинку зареєстрована відповідачка [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача [PERSON] У 2008р. відповідачка залишила сімю і відтоді в зазначеному будинку не проживає, місце знаходження останньої їм невідоме. Відповідачка не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг, що підтверджують актом, складеним 23.11.2016р. комісією в складі сільського голови, секретаря сільської ради натомість, натомість, залишається зареєстрованою за даною адресою, чим чинить перешкоди в користуванні спірним нерухомим майном. В судовому засіданні позивачі та їхній представник - адвокат [PERSON] уточнили позовні вимоги, просили вирішити тільки позовну вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом у будинку №50 по вул. Сонячній в с. Ярушичі Стрийського району Львівської області, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, не заперечили проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України викликалася в судове засідання через оголошення у пресі (газета «Високий замок» від 21.02.2017р.), однак в судове засідання не зявилась. Тому суд розглянув справу за відсутності останньої та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивачів, їх представника, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений ЦК України й законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачі на підставі свідоцтва про право власності серії АА №002660, яке видане Стрийським МБТІ 24.02.2000р. та зареєстроване 24.07.2000р. за №42 (а.с.8) є власниками будинку №50 по вул. Сонячній в с.Ярушичі Стрийського району Львівської області. Такий належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках. З будинкової книги для прописки громадян в буд. №50 по вул. Сонячній в с. Ярушичі Стрийського району, акту обстеження господарства за згаданою адресою від 23.11.2016р., проведеного комісією в складі сільського голови Підгірцівської сільської ради, секретаря сільської ради та зав. ВОС (а.с.9-12) та відповіді на запит суду в порядку ст.122 ЦПК України Відділу АДР ДМС України у Львівській області №17312 від 20.12.2016р. вбачається, що відповідачка зареєстрована у вищезазначеному будинку. Згаданим актом від 23.11.2016р. стверджується, що [PERSON]Я, не проживає в [INFO] з 2008р. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка [PERSON] з 2008р. в будинку №50 по вул. Сонячній в с. Ярушичі Стрийського району не проживає та не навідується у це житло. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 15.11.2016р. в справі №456/2734/16-ц шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ст.214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд з-поміж іншого вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених\~пунктами 1, 2\~частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік». В силу вимог ст.360-7 ЦПК України правові позиції ВСУ є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Судом не встановлено, що між позивачами і відповідачкою, яка є колишнім членом сімї власників житла, існували будь-які домовленості щодо порядку користування спірним житлом; відповідачка як колишній член сім`ї власників житла була зареєстрована в будинку, однак без поважних причин не проживає в ній понад один рік. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачка [PERSON] обрала собі інше місце проживання, спірне житло залишив і в ньому не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, тобто понад рік; не сплачує витрат на утримання квартири; позивачі, як співвласники будинку, мають право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житлом.

Outcome: approved