Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON], та просять суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] щодо спадкування домоволодіння по [ADDRESS], посвідчене державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори 15 квітня 2003 р. В обґрунтування позову зазначили, що є дітьми [PERSON], доньки відповідачки. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 26 квітня 1961 року, який 30 серпня 1973 року між ними розірвано, та від шлюбу має доньку [PERSON], яка постійно проживала в [ADDRESS]. Вказаний будинок був побудований протягом 19561-1962 р.р. [PERSON], який помер в 2001 р. Після його смерті його донька [PERSON] вступила в спадщину, однак не встигла зареєструвати своє право власності в КП «Криворізьке БТІ», оскільки [INFO] року померла. Після її смерті [PERSON], не попередивши їх, позивачів, звернулась до нотаріальної контори з заявою про відкриття спадкової справи та 16 квітня 2003 року шляхом обману отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] В момент отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, вона запросила [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса для підпису якихось документів, нотаріус при цьому нічого не пояснивши, надала їм якісь папери та не роз'яснила, що вони мають право також вступити в спадщину після смерті [PERSON], оскільки є спадкоємцями першої черги. Крім того, відповідачка навмисне не розповіла нотаріусу про наявність у померлої [PERSON] ще однієї дитини, на той час неповнолітньої [PERSON], яка проживала зі своїм батьком за іншою адресою. Вони втрьох вважали себе спадкоємцями після смерті матері, поки в грудні 2017 року відповідачка не показала їм свідоцтво про право на спадщину. Вважають, що їм як спадкоємцям першої черги повинно належати право власності в порядку спадкування в рівних частках на домоволодіння № [ADDRESS], оскільки [PERSON] не мала права одержувати спадщину, а могла отримати спірне свідоцтво тільки шляхом оману або в зговорі з нотаріусом, який зобов'язаний перевірити всі фактичні дані та витребувати всі документи, які необхідні для проведення нотаріального правочину. Ухвалою суду від 23 березня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 червня 2018 року за клопотанням представника позивача витребувано з Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області копію спадкової справи № 701/202 заведеної 18 жовтня 2002 року та закінченої 16 квітня 2003 року, після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Протокольною ухвалою суду від 15 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] вимоги позову підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, наполягали на його задоволенні. Відповідач та її представник [PERSON] заявлені вимоги не визнали з підстав, викладених у поясненнях (запереченнях) проти позову (а.с. 230-234), в обґрунтування яких зазначено, що згідно матеріалів спадкової справи, дочки померлої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] своєю колективною заявою відмовилися від належних їм часток у спадщині на корись матері померлої, [PERSON], а відповідно до ст. 553 ЦК УРСР (який діяв в момент виникнення спірних відносин), наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Інших заяв до нотаріальної контори з приводу спадщини після смерті [PERSON] не надходило. Крім того, на дату смерті останньої її донька [PERSON] була неповнолітньою (9 років), однак відповідно до змісту ст.. 535 ЦК УРСР вона повинна була успадкувати обов'язкову частку у спадщині за умови, що її батько здійснить хоч одну із дій, що свідчать про прийняття спадщини, перелічені в ст.. 549 ЦК УРСР. Однак такі дії вчинені не були, що свідчить в силу ч. 2 ст. 533 ЦК УРСР про її відмову від спадщини. Тому просять відмовити в задоволенні позову за недоведеністю та застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки ще з 2002 року [PERSON] та [PERSON] стало відмово про порушення їх прав, однак звернулися вони за їх захистом лише в 2018 році. [PERSON] досягла повноліття в 2011 році, що свідчить в силу ст. 1297 ЦК України про її обов'язок звернутися до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що нею вчинено не було. Третя особа [PERSON] вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник третьої особи Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради в особі Служби у справах дітей Березуцька Н.І. при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Державний нотаріус Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ситнік О.О. звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності та письмовими поясненнями на позов. В обґрунтування письмових пояснень (а.с. 130-132) зазначено, що спадкова справа № 701/2002 заведена 18 жовтня 2002 року та закінчена 16 квітня 2003 року після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, була заведена за заявою матері померлої - [PERSON], яка прийняла все спадкове майно дочки [PERSON] Доньки померлої, [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори з заявами про відмову від належних їм часток на користь [PERSON] При цьому ніхто з них не заявляли нотаріусу про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON], навпаки, в своїй заяві від 16 квітня 2003 р. [PERSON] заявила про відсутність інших спадкоємців за законом. Крім заяв [PERSON] про прийняття спадщини та заяв [PERSON] та [PERSON] про відмову від спадщини, інших заяв не надходило, тому вважає, що нею законодавство, яке регламентує оформлення спадщини в Україні, порушено не було, та проти позову заперечує. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник позивача [PERSON] у відповіді на пояснення третьої особи (а.с. 148-153) зазначили аналогічні обставини, викладені в позовній заяві, про те, що в момент підписання ними в нотаріальній конторі заяв про відмову від спадщини на користь [PERSON], державний нотаріус нічого їм не пояснила, не роз'яснила їх права та настання наслідків відмови від спадщини, не запитала їх щодо наявності інших спадкоємців після смерті їх матері, тільки надала папери, щоб вони поставили на них свої підписи та не надала роз'яснення щодо того, що вони мають право вступити в спадкові права після смерті матері. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, позивачі є дітьми [PERSON], померлої [INFO] року (а.с. 33-46 - копії свідоцтв). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О., [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO] року, яке складається з домоволодіння № [ADDRESS] Дніпропетровської області (а.с. 47,48 - копії свідоцтва, витягу). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Станом на 2002 рік (момент відкриття спадщини) та 2003 рік - (отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину) чинним був Цивільний кодекс УРСР 1963 року, який підлягає застосуванню до виниклих правовідносин. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно із статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов'язком спадкоємця. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 701, заведеної 18 жовтня 2002 року та закінченої 16 квітня 2003 року після смерті [PERSON], померлої [INFO] року (а.с. 172-208), копія якої надану суду на виконання ухвали суду від 08.06.2018 р., 18 жовтня 2002 року до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті доньки [PERSON] (а.с. 174). 18 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Третьої Криворізької державної нотаріальної контори з заявою про відмову від належних їм частин спадкового майна, яке залишилось після смерті їх матері [PERSON] на користь їх бабусі, матері померлої - [PERSON] При цьому їм письмово повідомлено, що заяви про відмову від спадщини не можуть бути повернуті спадкоємцями або скасовані ними (а.с. 173 зворот). Зазначене свідчить про волевиявлення сторін, а тому трактується судом саме так. Доказів того, що [PERSON] та [PERSON] (яким на час написання вказаної заяви було 24 роки та 25 років відповідно) не усвідомлювали значення своїх дій, не ознайомилися з текстом написаного, були під впливом, тиском, тощо, чи сприймали написане по-іншому, суду не надано. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] при оформленні спадщини було приховано від нотаріуса факт наявності ще одного спадкоємця першої черги, неповнолітньої на той час [PERSON], що підтверджується заявою [PERSON] від 16 квітня 2003 року (а.с. 173) про відсутність, крім неї, інших спадкоємців за законом. Так, із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК УРСР слід дійти висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Таке ж правило поширюється і на прийняття спадщини, яка відкривається за заповітом, при спадкуванні обов'язкової частки. Нормами ЦК Української РСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. На день смерті [PERSON] позивачу [PERSON] виповнилося 9 років. Відповідно до положень статті 14 ЦК УРСР угоди від її імені міг укладати батько, у тому числі, в інтересах доньки мав право звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її матері. Однак жодних із визначених законом дій в інтересах своєї малолітньої на той час дитини [PERSON] її батько не вчинив а саме: не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а також, не вступив в управління або володіння спадковим майном. Із позовною заявою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним [PERSON] звернулась лише 01 березня 2018 року (у віці 24 роки), тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття нею повноліття. З заявою до нотаріуса вона не зверталась взагалі. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON], як спадкоємець першої черги, мала право на спадкування за законом, але стосовно неї як малолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак остання не прийняла спадщину. Відповідно до статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений законом, може бути продовжено судом якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України. Отже, передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Перевіряючи доводи позовної заяви суд бере до уваги, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності [PERSON] не звернулася до суду із відповідною заявою. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позивачами не було дотримано вимог закону для отримання свідоцтва про право на спадщину (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2018 року № 667/8257/13-ц (провадження № 61-9324св18). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю. Судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed