Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог вказали, що згідно ЗУ «Про приватизацію житлового фонду» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули право власності на житло - двохкімнатну квартиру житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею - 42,70 кв.м. Вартість квартири на момент її приватизації становила 747250 карбованців. На даний час, згідно проведеної ПП «ЮРЕКС» оцінки вартість квартири становить 264254 грн. 1/6 частина квартири померлого [PERSON] у порядку спадкування перейшла до [PERSON] З 15.06.2007 позивачі почали проживати у квартирі [ADDRESS] . Попередні власники - відповідачі по справі виїхали до іншого міста та віддали ключі позивачам, оскільки сторони дуже добре спілкувались, дозволивши Позивачам не лише проживати, але й оформити на себе рахунки та здійснювали ремонт. Повертатися назад наміру Відповідачі не мали, у зв`язку з чим надали копії документів на квартиру. Позивачі не знали і не могли знати про те, що вони володіють чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати позивачам, як володільцям сумніву щодо правомірності їхнього володіння майном. Позивачі добросовісно заволоділи чужим майном у вигляді квартири, яка на той час мала власників. Володіли квартирою відкрито, безперервно, не вчиняли дій, спрямованих на приховування від третіх осіб про своє володіння. Переоформити особові рахунки на сплату комунальних послуг позивачі не могли, оскільки право власності було зареєстровано за відповідачами. При вселенні [PERSON] та [PERSON] , сплатили всі борги, які були за комунальні послуги та продовжують і до теперішнього часу їх сплачувати, у квартирі здійснили капітальний ремонт та перепланування квартири. Зв`язок з попередніми власниками давно втрачений, щодо відновлення права власності на квартиру до Позивачів ніхто не звертався . Оскільки позивачі більше дванадцяти років відкрито, безперервно володіють квартирою, мають право набути право власності на квартиру у порядку набувальної давності, а тому звернулись до суду з даним позовом. Позивачі просять визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою суду від 23.08.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачі: [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Вказали, що в квартирі власники не проживали, особа, яка орендувала квартиру до їх вселення віддала їм ключі, будь - яких договірних відносин ні з ким не мали. З 2007 року позивачі проживають в даній квартирі, зробили ремонт та проводять оплату всіх комунальних послуг. В судове засідання відповідачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відзив відносно позовних вимог не подали, будь-яких заяв та клопотань до суду не подавали, а тому суд здійснює розгляд справи у їх відсутність. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що позивачі з 2007 року проживають в даній квартирі, зробили там ремонт, зі слів сусідів вони її купили. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що приблизно до 2007 року там жила родина [PERSON] , які виїхали і туди заселились [PERSON] та [PERSON] , які зробили там ремонт, сплачують комунальні послуги. Квартира була закрита, відповідачі віддали ключі позивачам, зі слів сусідів [PERSON] дану квартиру купили. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що в даній квартирі проживали квартиранти, яка була занедбана, потім вселились позивачі. [PERSON] говорив свідку, що дану квартиру вони купили. Родина [PERSON] зробили в ній ремонт, сплачують комунальні послуги. Вислухавши позивачів та їх представника, свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до свідоцтва № 1170 на право власності на житло від 11.05.1995, що видане Представництвом фонду державного майна України у Коростишівському районі Житомирської області квартира [ADDRESS] на праві спільної власності належить [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 30-31). З свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2000 , що видане державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] . Спадкове майно складається з 1/6 частини квартири [ADDRESS] . (а.с.29). З актів № 1279 від 14.08.2019 , складених депутатом Коростишівської міської ради, [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають без реєстрації з липня 2007 року [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 94,95). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачі були обізнані, що власниками квартири, яка є предметом спору та на яку вони просять визнати право власності за набувальною давністю, є відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а тому не можна вважати володіння позивачами добросовісним. Окрім того позивачі користуються даною квартирою з дозволу власника ( попереднього користувача) . Тривалий час проживання, відкритість і безперервність користування спірним майном, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовними та достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки позивачі не є добросовісними набувачами, а відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦПК України, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивачів. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed