Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивачі звернулися до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності. У судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги, викладені в позовній заяві та просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 28 вересня 1993 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON]; визнати за ними право власності на вищезазначену квартиру; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 375 площею 0,08 га та садового будинку в садівничому товаристві «Мелиоратор», яке розташоване на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 28 вересня 1993 року між [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату та час його проведення, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, у якій просить суд розглядати справу без його участі та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ ДОР» в реєстровій книзі за № 1п за реєстровим номером 18, на праві спільної часткової власності кожному належало по 1/3 частини квартири [ADDRESS]. З 06 травня 1991 року [PERSON] зареєстрований та проживає у вищезазначеній квартирі, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання (перебування) особи від 17 листопада 2014 року та відміткою в його паспорті. 28 вересня 1993 року у нотаріуса під час укладення та посвідчення договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири [PERSON] не було, його підпис відсутній як на зазначеному договорі, так і в журналі реєстрації нотаріальних дій. Також в нотаріальній справі відсутня заява [PERSON] про надання дозволу своїй дружині на продаж майна їхньої доньки, якій на той час було 3 роки. Зазначені обставини підтверджуються копією нотаріальної справи, яку на відповідний запит суду було надано Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Також судом встановлено, що 28 вересня 1993 року [PERSON] уклала в простій письмовій формі з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки на якій збудований садовий будинок, що знаходиться на території садового товариства «Мелиоратор». [PERSON] проживає у вищезазначеній квартирі та сплачує за неї комунальні послуги, що підтверджується довідкою КП «ЖЕП №49» від 01 грудня 2014 року. Зазначені обставини підтвердила й відповідач, [PERSON], зазначивши їх в своїх письмових поясненнях. З метою продажу вищезазначеної квартири та у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на цю квартиру позивачі вирішили звернутися до заступника начальника управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради [PERSON] з заявою про виготовлення дублікату свідоцтва про право власності на житло, ля чого їм були надані запити до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та текст з об'явою в газету про втрату оригіналу правовстановлюючого документу. 10 грудня 2014 року позивач отримав відповідь від КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 13631, у якій зазначено, що квартира [ADDRESS], яка належала позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року, вже через чотири, дні після того як вони отримали свідоцтво про право власності на житло, була продана [PERSON]. Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Проте, якщо суд вважатиме, що пропуск позовної давності відбувся з поважної причини, порушене право підлягає захисту. У зв'язку з вищевикладеним суд вважає за можливе поновити строк для захисту їх порушеного цивільного права. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР «Недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону»: недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до п. 5,16 ППВСУ від 28.04.1978 року (з відповідними змінами, яка втратила чинність 06.11.2009 року) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»: - п. 5. За правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). ( Абзац другий пункту 5 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92 ). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. - п. 16. При вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке: а) недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст.27 ЦПК ( 1501-06 ) засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст.376 ЦК ( 1540-06 ). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.» Відповідно до ст. 59 ЦК УРСР «Момент, з якого угода вважається недійсною»: угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Тому вищезазначений договір купівлі-продажу є недійсним з моменту його укладення. Згідно зі ст. 78 Кодексу про шлюб і сім'ю Української РСР, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Статтею 142 КпШС Української РСР передбачено, що опікуни та піклувальники забов'язані піклуватися про осіб, які перебувають у них під опікою та піклуванням, про створення цим особам необхідних побутових умов і про забезпечення їх доглядом і лікуванням. Зі змісту ст. 145 КпШС УРСР вбачається, що опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань. Пунктом 35 Глави I «Посвідчення угод» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом від 31 жовтня 1975 р. N 45/5, яка була чинною з 31.10.1975 року до 14.06.1994 року, передбачено: «Угоди за неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також від імені громадян, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки, усиновителі або опікуни (статті 14, 16 Цивільного кодексу УРСР ( 1540-06 ). У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] не надавав дозволу своїй дружині, [PERSON], на укладання договору купівлі-продажу майна його малолітньої доньки, [PERSON]. Суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 28.09.1993 року без волевиявлення співвласника квартири, [PERSON], обмежує майнові права його малолітньої доньки, [PERSON], а тому відповідно до ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вищезазначений договір купівлі-продажу є недійсним. Належним способом захисту порушеного права в такому разі (якщо квартира не вибула з володіння позивачів) є визнання за ними права власності згідно ст. 392 ЦК України. Стосовно визнання за позивачами права власності на спірну земельну ділянку, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки здійснювати відчуження майна може тільки власник цього майна. В судовому засіданні було встановлено, що спірна земельна ділянка не була приватизована, тому у позивача та [PERSON] було тільки право користування земельною ділянкою. Оскільки земельна ділянка знаходилася за межами населеного пункту, то право розпорядження державними земельними ділянками на той час належало Дніпропетровській районній державній адміністрації Дніпропетровської області. Вимога про визнання незаконним прийняття [PERSON] до членів садівничого товариства «Мелиоратор» позивачами не заявлялась.

Outcome: partial