Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивачка 25 вересня 2015 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу по договору займу. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу по договору займу задоволені в повному обсязі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу по договору займу скасоване та призначений розгляд справи в загальному порядку. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що 11 жовтня 2007 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] взяли у неї в борг 13500 Євро, що еквівалентно 312256 гривням 65 копійкам за курсом НБУ строком на один рік, що підтверджується розпискою. З 11 жовтня 2007 року позивачка перебувала в Греції на заробітках та періодично приїжджала до України. В цей час відповідачі просили її трохи почекати з поверненням боргу. Повернутися до України позивачка змогла тільки 23 липня 2014 року, бо закінчився термін дії закордонного паспорту і їй потрібно було отримати новий паспорт. Весь цей час вона спілкувалася з відповідачами по телефону і вони обіцяли повернути борг, коли вона повернеться до України, однак борг не повернули. Позивачка просила стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 312256 гривень 65 копійок, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 62159 гривень 32 копійки та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала. Просила суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення боргу по договору займу та відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом строку позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. До суду надійшла заява від [PERSON], в якій вона зазначила, що у звязку з тим, що вона проживає на території Російської Федерації, не має можливості прибуди на судове засідання. Також зазначила, що вони з колишнім чоловіком [PERSON] брали в борг кошти у позивачки в розмірі 13500 Євро и досі його не повернули. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений правочин, за умовами якого [PERSON], [PERSON] взяли у борг грошові кошти у [PERSON] у розмірі 13 500 Євро, та зобовязалися повернути позичені кошти, на протязі року. На підтвердження укладення договору та отримання коштів [PERSON], [PERSON] склали розписку. Однак, в зазначений в розписці строк грошові кошти відповідачами повернуті не були. Зокрема, відповідно до приписів ст. 1046 ЦПК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦПК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Всупереч вищевикладеним положенням, відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконали, борг за договором позики від 11.10.2007р. у розмірі 13 500,00 Євро не повернули. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З розписки від 11 жовтня 2007 року вбачається, що строк повернення позики встановлено на протязі поточного року тобто до 11.10.2008 року. За змістом ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Як зазначила, позивачка вона зверталася до відповідачів з проханням повернути її суму борг, однак вони просили її почекати з поверненням боргу. На підставі ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Договір про збільшення строку позовної давності між сторонами не укладався. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позов до суду було подано 25 вересня 2015 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення неповернутої суми позики, який встановлено ст. 257 ЦК України, а також позивачем не надано суду договору про збільшення позовної давності. Разом з тим, позивачем не надано суду обгрунтованих причин пропуску строку позовної давності, а за таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. З урахуванням того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, також не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при поданні позову до суду. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення суми боргу за договором займу з [PERSON], [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed