Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання за кожним з них права власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] як за колишніми членами робітничого двору посилаючись на те, що Реєстраційна служба Ніжинського міськрайонного управління юстиції відмовляє їм в оформленні права власності. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] пояснив, що станом на 15.04.1991 року житловий будинок [ADDRESS] мав статус робітничого двору. [PERSON], її чоловік [PERSON] та четверо їх синів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як члени робітничого двору набули права власності на 1/6 частину будинку кожен оскільки проживали в даному будинку. [INFO] [PERSON] помер. 25.09.2013 року позивачі звернулись до реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції з заявами про реєстрацію права власності на 1/6 частину будинку за кожним з них, але отримали відмову, так як в них відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Враховуючи викладене просив суд визнати право власності на 1/6 частну житлового будинку [ADDRESS], за кожним з позивачів. Відповідач представник Стодольської сільської ради Ніжинського району в судове засідання не з'явився надіславши заяву про визнання позовних вимог і розгляд справи в його відсутність. Заслухавши представника позивачів, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до довідки-характеристики Ніжинського МБТІ від 18.11.2013 року (а.с.6) право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстроване ні за ким. На а.с 8-12 містяться листи Реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції від 27.11.2013 року адресовані позивачам з яких вбачається, що позивачам відмовлено в реєстрації за ними права власності на будинок [ADDRESS] так як ними не надано жодного документу на підтвердження їх права власності як того вимагає ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до довідки виконкому с/ради с. Стодоли індивідуальним забудовником житлового будинку [ADDRESS] був [PERSON] (а.с. 46), який є батьком позивачки [PERSON] і побудував будинок власними силами та за власний кошт як індивідуальний забудовник. Свідоцтвом про смерть, що на а.с. 47, доводиться що [PERSON] помер [INFO]. Відповідно до довідки Стодольської сільської ради від 17.10.2013 року станом на 15.04.1991 рік домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] відносилось до типу робітничого двору в якому мешкали [PERSON] - власник, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] - син [PERSON] - син [PERSON] - син (а.с 4). Як суспільна група, робітничий двір існував до 15 квітня 1991 року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української РСР № 885 - ХІІ, якою було введено в дію Закон України «Про власність». Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, до правовідносин, які виникли до прийняття 15 квітня 1991року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Таким чином після сметрі [PERSON], який був індивідуальним забудовником робітничого двору і помер [INFO] відкрилась спадщина. Дані правовідносини регламентуються ст. 549 ЦК Української РСР (в ред. 1964 року), відповідно до якої [PERSON], яка є донькою і спадкоємицею по заповіту від 18.12.1990 року (а.с. 49), фактично вступила у спадщину оскільки проживала в даному будинку разом із батьком і вважається спадкоємицею яка прийняла спадщину. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є єдиною спадкоємицею після свого батька. Суд не може погодитись з вимогою представника позивачів, які є дітьми [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо їх права на частки у будинковолодінні, оскільки спірне господарство не віднесено до суспільної групи колгоспного двору. Не заслуговують на увагу і посилання представника позивача на вимоги постанови Верховної Ради Української РСР № 885 - ХІІ , оскільки правовідносини виникли до її прийняття тому має застосовуватись законодавство чинне на час відкриття спадщини. Таким чином позивачка [PERSON] має право на спадкування всього належного її батьку майна, тобто будинку в цілому, однак вона не заявляє вимог щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування, а просить визнати право власності з інших підстав, з посиланням на Закон від 15 квітня 1991 року, визначивши з цих підстав свою частку в розмірі 1/6 частини. З огляду на викладене, інші позивачі, які є її дітьми не мають права вимагати визнання за ними права власності на частки в будинку, оскільки сам лише факт проживання та реєстрації в будинку на момент смерті його забудовника [PERSON], не породжує виникнення права власності за даними особами. Оскільки суд не може вийти за межі заявлених вимог як і не може змінити підстави позову з власної ініціативи, а представник позивачів наполягає на підставах зазначених в позовній заяві, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed