Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом в якому просять визнати за ними право власності в порядку спадкування за правом представлення по 1/8 частини квартири [ADDRESS] , яка в порядку спадкового майна залишилась після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] . Мотивуючи вимоги позову позивач зазначає, що постановою державного нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. від 27 червня 2015 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто частку квартири [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] з підстав того, що правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру знаходиться на руках у [PERSON] , а тому в зв`язку з відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва документів [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду. Ухвалою судді від 15 лютого 2016 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Матеріали справи містять заяву про розгляд справи за відсутності позивача, вимоги позову підтримує просить задовольнити. Ухвалою суду від 24 лютого 2017 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання витребувано спадкову справу № 365/2013 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , а також матеріали цивільної № 2-1540/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання (догляду), укладеного 03 липня 2009 року та посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Гуль Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1610. Ухвалою суду від 18 липня 2017 року витребувано у Шостої київської нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №365/2013. 22 листопада 2017 року на виконання ухвали суду надійшла спадкова справа №365/2013, а 26 липня 2017 року матеріали цивільної справи № 2-1540/12. Ухвалою суду від 28 січня 2019 року за клопотанням відповідача витребувано у Київського міського бюро технічної інвентаризації відомості щодо власника (власників) квартири [ADDRESS] , а також призначено підготовче засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений ухвалою судді строк до суду від представника відповідача надійшов відзив, а відповіді на відзив, заяв або клопотань від позивачів не надходило. Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Вислухавши відповідача, який в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити, а позивачі в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими, не повідомивши причин своєї неявки, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивачів у зв`язку з її смертю відкрилась спадщина на спадкове майно та державним нотаріусом Шостої київської нотаріальної контори за заявами позивачів відкрито спадкову справу № 365/2013 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] На день її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з частки квартири [ADDRESS] . 26 серпня 2008 року [PERSON] на випадок її смерті складено заповіт, яким зроблено розпорядження, зокрема, але не виключно належну їй квартиру [ADDRESS] вона заповідає [PERSON] . Належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,0635 га, яка розташована на [ADDRESS] ; садовий будинок, який розташований на [ADDRESS] , який знаходиться в ГБК «Печерський» Києва; автомобіль марки ГАЗ-24, 1985 року випуску; прицеп автомобільний № [NUMBER] , 1991 року випуску, остання заповіла [PERSON] , а також все інше її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. 03 липня 2009 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання. [PERSON] , [INFO] помер. 06 червня 2013 року Шостою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 365/2013 до майна [PERSON] , померлої [INFO] та яка проживала в [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що 26 серпня 2008 року за р. №1-4573 Шостою київською державною нотаріальною конторою був посвідчений заповіт, згідно з яким [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , який помер [INFO] , належну їй земельну ділянку площею 0,0635 га, яка розташована на [ADDRESS] , садовий будинок, який розташований на [ADDRESS] , який знаходиться в ГБК «Печерський» міста Києва, автомобіль марки ГАЗ-24, 1985 року випуску, прицеп автомобільний № [NUMBER] , 1991 року випуску, заповіла [PERSON] та все інше своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] та [PERSON] , в рівних частинах кожному. До складу спадкового майна входить частка квартири [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. від 27 червня 2015 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто частку квартири [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо частки майна померлої, державний нотаріус виходив з того, що правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру знаходиться на руках у [PERSON] , а за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва документів нотаріус роз`яснив останньому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Вважаючи порушеним своє право, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності в порядку спадкування по 1/8 частини квартири [ADDRESS] , який не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторонами не заперечується факт того, що спадкодавець [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, щодо всього належного їй на праві власності майна, яке виклала в заповіті від 26 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-4573. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що передбачає ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець [PERSON] , квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Земельну ділянку площею 0,0635 га, яка розташована на [ADDRESS]; садовий будинок, який розташований на [ADDRESS] , який знаходиться в ГБК «Печерський» міста Києва; автомобіль марки ГАЗ -24, 1985 року випуску; прицеп автомобільний № [NUMBER] , 1991 року випуску, заповіла [PERSON] , все інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках кожному. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, (заповіт у нас є) визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Отже, воля спадкодавця [PERSON] у визначенні кола спадкоємців, а саме двох своїх синів [PERSON] та [PERSON] , була виражена в заповіті, відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Позивачі, в позові не заперечують факт того, що як вбачається з формулювання заповіту: «все інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках кожному», а саме квартира [ADDRESS] , належала на праві власності спадкодавцю [PERSON] на день смерті, а значить вона охоплена заповітом з визначеним колом спадкоємців. Однак, як вбачається з матеріалів справи спадкоємець [PERSON] , визначений в заповіті [PERSON] , помер [INFO] (а.с. 23), тобто раніше за спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.11). Позивачі вказують на те, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] за наявності в матеріалах спадкової справи заповіту (а.с. 7), яким охоплено все майно спадкодавця [PERSON] , в тому числі і вищезазначеної квартири, повинна спадкуватись за законом в порядку ч. 1 ст. 1266 ЦК України (спадкування за правом представлення), є помилковим та таким що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки в даному випадку є заповіт і спадкування здійснюється за заповітом в силу ч. 1 ст. 1223 ЦК України. Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу у певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини. (За умови спадкування за законом). У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності заповіту на все майно правило ч. 2 ст. 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма ч. 1 ст. 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Отже, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розглянути питання співвідношення ст.ст. 1223 ЦК України та 1275 ЦК України, якими регулюються схожі ситуації. Таким чином, позивачі помилково стверджують про те, що залишилася не охопленою заповітом 1/2 частина квартири, а тому ця частина квартири успадковується за законом, однак з заповіту вбачається протилежне - саме вся спадщина в тому числі вся квартира, розподілялася між вказаними в заповіті особами. Смерть же одного з спадкоємців не свідчить, що 1/2 частка спадкової квартири, яка призначалася за заповітом [PERSON] , залишилася нерозподіленою. Тому не може застосовуватися й ст. 1245 ЦК України. Відповідно до ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Отже, в разі смерті одного із спадкоємців за заповітом до відкриття спадщини, слід виходити насамперед з волі заповідача. Вбачається, що воля спадкодавця [PERSON] полягала в тому, щоб спадкували особи, зазначені в заповіті її діти [PERSON] та [PERSON] . В заповіті чітко визначено волю заповідача стосовно того, що спадкуватимуть саме ці особи і саме в цій частині. Проте, зі змісту заповіту не вбачається, що крім них, будуть спадкувати й інші спадкоємці, а саме діти [PERSON] , щодо яких заповідач волі в заповіті не висловлював. А тому, доводи позивачів, що волевиявлення їх бабусі відносно розпорядження свого майна було чітким, а саме, що квартира [ADDRESS] буде належати сім`ї сина [PERSON] , оскільки після складення заповіту [PERSON] уклала з [PERSON] , договір довічного утримання, не заслуговує на увагу, та спростовуються наступним. Оглянувши витребувані матеріали цивільної справи № 2-1540/12 судом встановлено, що рішенням апеляційного суду міста Києва від 16 квітня 2013 року, яким скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року задоволено позов [PERSON] (заповідача) та розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 03 липня 2009 року з [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Гуль Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 3-1610. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, заповідач заповів усе своє майно визначеним особам, що свідчить про пріоритетність встановлення саме осіб, які б спадкували, а не лише закріпити розмір їх часток при спадкуванні. Таким чином, наявність заповіту, в якому заповідано все спадкове майно [PERSON] та визначення в ньому кола спадкоємців, свідчить про те, що заповідач бажав того щоб його майно спадкували саме ці особи і заповідач бажала, щоб до спадкування не допускались інші спадкоємці (за законом). Отже, до спірних правовідносин, слід застосовувати ч. 1 ст. 1275 ЦК України відповідно до якої якщо відмова від прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом призводить до переходу до інших спадкоємців за заповітом частки, яку він мав прийняти, то це свідчить про закріплення в праві того факту, що цим зберігається воля заповідача на спадкування визначеним ним колом осіб. З мотивувальної частини позову вбачається, що між спадкоємцем за заповітом, тобто відповідачем у справі та позивачами (спадкоємцями за законом) є спір про право на спадкування, щодо 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Враховуючи зміст заповіту, та беручи до уваги положення ст. 1275 ЦК України та ст. 1223 ЦК України при вирішенні даного спору слід виходити з волі заповідача передати у спадщину своє майно конкретним особам, встановивши їх як спадкоємців у заповіті. При цьому відсутня залежність цієї волі від визначення ним часток цих осіб чи їх не визначення. Поряд із цим, важливою умовою для задоволення позову є прийняття спадщини в порядку черговості спадкування за заповітом та законом. Відомості щодо прийняття спадщини [PERSON] в матеріалах справи відсутні і сторонам в ході розгляду справи не наводились. Стосовно доводів представника відповідача щодо необхідності перерозподілу частки спадщини, яка призначалася спадкоємцю за заповітом, що помер до відкриття спадщини, між іншими спадкоємцями за заповітом, та про те, що право на спадкування зокрема всієї квартири [ADDRESS] належить відповідачу - спадкоємцю за заповітом, слід зазначити, що з вирішення даного питання відповідач у даній справі не позбавлений права звернення до суду із відповідним позовом, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed