Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що малолітній [PERSON] є дитиною позивачів по справі - [PERSON] і [PERSON] та перебуває на обліку в Міському дитячому алергологічному центрі з приводу бронхіальної астми 1-го ступеню. У зв'язку з зазначеною хворобою 28 листопада 2012 року Міський дитячий алергологічний центр видав для [PERSON] направлення матері та дитині № 3708 на стаціонарне лікування в Українській алергологічній лікарні смт. Солотвино Закарпатської області з 10 по 30 грудня 2012 року. При цьому, оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] не мали можливості поїхати з [PERSON], було вирішено, що на лікування дитину буде супроводжувати її бабуся - позивач [PERSON] Так, позивачі зазначають, що з метою організації поїздки [PERSON] 29 листопада 2012 року придбав для своєї дитини і [PERSON] проїзні квитки на поїзд № 013 К, з відправленням 09 грудня 2012 року з м. Києва і прибуттям 10 грудня 2012 року в м. Мукачеве, та у зворотному напрямку - на потяг № 537 Л, з відправленням 30 грудня 2012 року з м. Мукачеве і прибуттям 31 грудня 2012 року в м. Київ. Таким чином, по завершенню лікування в Українській алергологічній лікарні смт. Солотвино [PERSON] з онуком прибули у м. Мукачеве та здійснили посадку на поїзд № 537 Л, який відправився за розкладом о 21 год. 53 хв. і мав прибути у м. Київ 31 грудня 2012 року об 11 год. 26 хв. Разом з тим, 31 грудня 2012 року приблизно о 08 год. 30 хв. [PERSON] розбудив провідник вагону та повідомив, що через 30 хвилин поїзд прибуває до кінцевої зупинки -м. Жмеринка Вінницької обл., у зв'язку з чим пасажири повинні будуть покинути вагон та далі до м. Києва будуть добиратися електропоїздом. Будучи шокованою від ситуації, в якій [PERSON] опинилася, та ще й з малолітньою дитиною на руках, вона зателефонувала [PERSON] Під час телефонної бесіди [PERSON] з провідником вагону останній пояснив, що 30 грудня 2012 року з м. Ужгород поїзд виїхав в звичайному режимі та прямував до м. Києва. Однак, прибувши за розкладом у м. Львів начальник поїзду повідомив, що у поїзді залишилось тільки дев'ять пасажирів, які їдуть до м. Києва, у зв'язку з чим керівництво прийняло рішення повернути поїзд в іншому напрямку та спрямувати його до м. Жмеринка Вінницької обл.. У звязку з зазначеним 31 грудня 2012 року близько 09 години ранку [PERSON] з онуком та інших сімох пасажирів провідники висадили з поїзду № 537 Л в м. Жмеринка і вказали на приміський електропоїзд, який знаходився на платформі вокзалу. Крім того, провідники повідомили, що цей електропоїзд довезе їх до м. Києва і повернули пасажирам проїзні квитки для пред'явлення їх контролерам електропоїзду. При цьому, позивачі наголошують, що в ситуації, яка склалася, [PERSON] була вимушена пересісти на приміський електропоїзд та з дитиною на руках і валізами поспіхом пересуватись по залізничному вокзалу м. Жмеринка, оскільки електропоїзд мав відправитись з хвилини на хвилину. Крім того, умови всередині вагону вказаного електропоїзду були жахливими. У вагоні було холодно, сидіння були незручні та жорсткі, було багато людей, а поряд з [PERSON] та її онуком взагалі їхали безпритульні та хворі люди, які всю дорогу чхали та кашляли. Разом з тим, після того, як електропоїзд рушив, контролери повідомили [PERSON] та інших пасажирів, яких пересадили з поїзду № 537 Л, що цей електропоїзд слідує тільки до м. Вінниця, а тому надалі пасажири мають самі вирішувати, як їм доїхати до м. Києва. Таким чином, прибувши до кінцевої зупинки у м. Вінниця і коли всі пасажири вийшли, [PERSON] з онуком залишилась у вагоні, оскільки не знала, що їй далі роботи. При цьому, через деякий час до [PERSON] підійшов контролер та повідомив, що вона може зачекати і, коли на цей електропоїзд здійснять посадку інші пасажири з м. Вінниця, вони вирушать до м. Київ. Тобто, приблизно після годинної стоянки на залізничному вокзалі у м. Вінниця електропоїзд виїхав до м. Києва та прибув туди тільки о 16 год. 15 хв. На підставі зазначеного позивач [PERSON] вважає, що своїми неправомірними діями перевізник не виконав замовлену ним послугу щодо перевезення [PERSON] та дитини в купейному вагоні швидкісного фірмового потягу з наданням двох спальних місць на нижніх полицях, постільної білизни, з можливістю придбання інших супутніх послуг за додаткову плату (чай, питна вода, продукти харчування), з можливістю користуватись санвузлом тощо, чим завдав йому майнову шкоду в розмірі вартості проїзних документів у сумі 349 грн. 09 коп., оскільки він не замовляв послуги перевезення поїздом до м. Жмеринка. Крім того, позивачі зазначають, що своїми протиправними діями перевізник, окрім майнової шкоди, завдав їм ще й моральну шкоду, яка виразилась у душевних і психічних стражданнях та переживаннях. Перевізником була принижена гідність позивачів, оскільки створивши безвихідну для них ситуацію, останній примусив [PERSON] знаходитись з малолітньою дитиною протягом тривалого часу в жахливих умовах. Також позивачі вказують, що після такої поїздки дитина - [PERSON] захворіла на гострий бронхіт, а вже після перенесених випробувань вони виявили у дитини порушення психоемоційного стану, зокрема, різкі зміни настрою, дратівливість, порушення сну, страхи тощо. У зв'язку з чим після одужання від бронхіту дитину оглянув лікар-невролог та встановивши діагноз «неврозоподібний стан» призначив лікування. Розмір моральної шкоди позивачі оцінюють у сумі 200 000 грн., які також просять солідарно стягнути з відповідачів, тобто, по 50 000 грн. 00 коп. на користь кожного з позивачів. Позивачі - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] у судові засідання не з'являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, заявою від 24 травня 2013 року (а.с. 35) повідомила суд, що вона більшість часу перебуває за межами м. Києва, у зв'язку з чим просить справу розглянути за її відсутності та задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Кацедан Л.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача - Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» Жовтонецький В.М. проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що телеграмою № 542/Н від 29 грудня 2012 року Львівську та Південно-Західну залізниці було попереджено про пересадку пасажирів з квитками начальником поїзду № 505 сполученням Ужгород-Київ відправлення 30 грудня 2012 року з поїзда № 537 Ужгород-Київ у зв'язку з його відміною, на який придбали квитки позивачі. Таким чином, Львівською залізницею вжито усіх заходів для пересадки начальником поїзда № 505 на цей поїзд пасажирів, які раніше придбали квитки на поїзд № 537, а саме, проведено завчасно оголошення на станціях через які 30-31 грудня 2012 року мав слідувати поїзд № 537 про відміну такого поїзда та пересадку за придбаними раніше квитками на цей поїзд на поїзд № 505, який слідував трохи пізніше за поїздом № 537, в тому числі і на ст. Мукачево. При цьому, представник Жовтонецький В.М. наголошував, що із долученої Південно-Західною залізницею довідки G 1500 вбачається, що місця посадки у поїзд № 537 з датою відправлення 30 грудня 2012 року були відсутні, так як такі були звільненні, що не враховано начальником поїзда № 537 Назарчуком М.М. під час посадки пасажирів у поїзд, у тому числі на ст. Мукачево. Вислухавши пояснення позивачів та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], є дитиною позивачів по справі - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с. 30). Відповідно до направлення матері та дитини № 3708 від 28 листопада 2012 року, виданого Київським міським здороввідділом за рекомендацією Міського дитячого алергологічного центру, [PERSON] було направлено на стаціонарне лікування в Українську алергологічну лікарню, смт. Солотвино Закарпатської області (а.с. 8-10). У звязку з зазначеним 29 листопада 2012 року було придбано проїзні документи на проїзд позивача - [PERSON] та малолітнього [PERSON], а саме, два проїзні квитки (дорослий та дитячий) на поїзд № 013 К сполученням Київ - Мукачеве на 09 грудня 2012 року та два проїзні квитки (дорослий та дитячий) на поїзд № 537 Л сполученням Мукачеве - Київ на 30 грудня 2012 року, про що свідчать копії бланків замовлення №№ У9Ю-Е1-2379124-2911, 5УЮ-Е1-2388263-2911 та копії проїзних документів Серії [NUMBER], [NUMBER] (а.с. 13-15). При цьому, слід зазначити, що з метою повного забезпечення пасажирів поїздами на новорічний період за погодженням з Укрзалізницею було прийнято рішення про призначення додаткових поїздів, в тому числі поїзду № 537/538 сполученням Київ-Ужгород-Київ, що підтверджується телеграмою від 03 грудня 2012 року № 1139 (а.с. 59). Разом з тим, як вбачається з телеграми Укрзалізниці № 2091 від 04 грудня 2013 року та телеграми Південно-Західної залізниці № 168 від 13 грудня 2013 року схеми руху та номер потягу № 537/538 сполученням Київ-Ужгород-Київ було змінено та щодо забезпечення пересадки пасажирів на інший потяг, які заздалегідь придбали проїзні квитки на потяг № 537/538 сполученням Ужгород-Київ на 30 грудня 2012 року (а.с. 55). Відповідно до п. 4.2 Інструкції начальнику пасажирського поїзду під час посадки пасажирів начальник поїзда повинен отримати довідку про посадку і вихід пасажирів по вагонах та станціях G1500 та ознайомити з нею провідників вагонів до початку посадки пасажирів. Таким чином, як вбачається з довідки G 1500, начальник поїзду № 537 не повинен був допускати пасажирів до посадки у даний поїзд, оскільки місця посадки у поїзд № 537 були звільнені (а.с 142). Разом з тим, зі змісту позовної заяви та пояснень позивачів наданих у судовому засіданні, щодо чого не заперечували представники відповідачів, позивача [PERSON] та малолітнього [PERSON] було допущено до посадки у поїзд № 537. При цьому, про те, що кінцевою зупинкою зазначеного поїзду є м. Жмеринка Вінницької обл., [PERSON] було повідомлено лише о 08 год. 30 хв. 31 грудня 2012 року, у зв'язку з чим остання разом з малолітнім [PERSON] була вимушена добиратись до м. Києва іншими електропоїздами. Звертаючись до суду з позовом, позивачі, посилаючись на порушення перевізником договору перевезення, просять стягнути з відповідачів на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі вартості проїзних документів - 349 грн. 09 коп. Так, відповідно до положень ст. 908 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Положеннями ст. 910 ЦК України визначено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). При цьому, ст. 920 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Разом з тим, відповідно до п.п. 19.18 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27 грудня 2006 року № 1196 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 4 квітня 2007 року за N 310/13577 (із змінами і доповненнями), у разі переведення пасажира з вини залізниці до вагона (поїзда) нижчої категорії, ніж зазначено в проїзному документі, виплата різниці вартості проїзду проводиться на станції призначення пасажира або на станції переривання поїздки за умови пред'явлення проїзного документа з відміткою на зворотній стороні, завіреною начальником поїзда, про фактично здійснену поїздку. На підставі зазначеного та зважаючи та те, що позивачами не надано до суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] звертався до відповідачів з вимогами про перерахунок різниці вартості проїзду, а також проїзних документів з відміткою на зворотній стороні, завіреною начальником поїзда, про фактично здійснену поїздку та будь-яких інших документів, які б надали змогу суду самостійно вирахувати суму різниці вартості проїзду, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача [PERSON] шкоди у розмірі вартості проїзних документів - 349 грн. 09 коп. слід відмовити. При цьому, щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Так, судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Таким чином, у разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватись лише тоді, якщо це буде встановлено договором або законом. Однак, як встановлено в судовому засіданні, укладеними між сторонами договорами перевезення не передбачено умов про можливість відшкодування моральної шкоди, не встановлено такого виду цивільної відповідальності і вищевказаними Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову і в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Також слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а вимоги про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 611, 908, 910, 920, 1167 ЦК України, п.п. 19.18 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27 грудня 2006 року № 1196, та

Outcome: dismissed