Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом та в обґрунтування вимог посилалися на те, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29.09.2004 року, яке зареєстроване 11.12.2004р., є співвласниками в рівних частках кв. [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON]. Відповідачі були членами сім'ї померлого, та проживають в зазначеній квартирі. Враховуючи те, що відповідачі були членами сім'ї колишнього власника і не є членами їх сім'ї вони втратили право користування жилим приміщенням, крім того, відмовилися від укладання договору найму житлового приміщення з ними як із власниками, а тому просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] та в інтересах неповнолітнього [PERSON] - [PERSON], позов не визнала та пояснила, що відповідач є сином позивача [PERSON], а отже є членом його сім'ї, мав право на вселення свого неповнолітнього сина, а тому вони можуть бути виселені лише з підстав визначених ст. 116 ЖК України, але позивачі із вимогами, з таких підстав, до суду не зверталися. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 70, 71). Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради зазначила, що з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, позов задоволенню не підлягає. Від третьої особи Суворовського РВ ГУ ДМС в Одеській області ДМС України надійшов лист про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 49). Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що кв. [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] (а.с. 8). Разом із власником в зазначеній квартирі, як члени його сім'ї проживали [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], помер [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина на зазначену квартиру. Спадкоємцями першої черги були сини померлого [PERSON], [PERSON]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.09.2004 року, яке зареєстроване 11.12.2004р., та 21.12.2004р., (а.с. 8, 9, 10) визнано та зареєстровано право власності в рівних частках, в порядку спадкування на кв. [ADDRESS] за [PERSON], та [PERSON], які із спадкодавцем та [PERSON], [PERSON], [PERSON], однією сім'єю не проживали, спільне господарство не вели, не мали взаємних прав та обов'язків членів сім'ї. Крім того, встановлено, що після смерті [PERSON], його внук [PERSON], без згоди співвласників, вселив в зазначену квартиру свою дружину [PERSON] та після народження сина [PERSON] [INFO],, здійснив реєстрацію місця проживання сина в зазначеній квартирі. Також встановлено, що відповідачі проживали із попереднім власником квартири, як члени його сім'ї, отже договір найму житлового приміщення між ними не укладався. Після набуття права власності на кв. [ADDRESS], нові співвласники квартири [PERSON], та [PERSON], запропонували відповідачам укласти договір найму належного їм жилого приміщення. Пропозиція позивачів на укладання договору найму, відповідачами була відхилена. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 161 ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. В силу ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення. В силу ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про те, що припинення права власності громадянина на житловий будинок (квартиру) припиняє право користування жилим приміщенням в будинку (квартирі) і членами його сім'ї. Таким чином, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] втатили право користування жилим приміщенням та підлягають виселенню у зв'язку із припиненням права власності на квартиру колишнього її власника, членом сім'ї якого вони були, а [PERSON] підлягає виселенню, оскільки вселилася до квартири без згоди співвласників тобто самоправно. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на вимоги ст. ст. 387, 1212, 1213 ЦК України, як на підставу позову, оскільки зазначені норми не регулюють виниклі правовідносини, у зв'язку із тим, що кв. [ADDRESS] із володіння (власності) співвласників [PERSON], [PERSON] не вибувала, а отже позивачі мають право на захист права власності від порушень не пов'язаних із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). За таких підстав і вимоги позову, в частині зобов'язання передачі нерухомого майна в натурі, задоволенню не підлягають. Також, суд звертає увагу представника позивача на те, що вимога про визнання відсутності права користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності не є способом захисту цивільних прав (ст. 16 ЦК України), а є обставиною, яку встановлює при розгляді справи щодо виселення осіб з житлового приміщення. Судом також не приймаються до уваги пояснення представника відповідача, про те, що [PERSON] є сином [PERSON], а отже автоматично є членом сім'ї позивача, оскільки поняття сім'ї та особи які її складають чітко визначено ст. 3 СК України. [PERSON], є сином [PERSON], тобто є родичем, але не є членом сім'ї, оскільки судом не встановлено жодної обставини для виникнення саме сімейних відносин, визначених зазначеною вище нормою права та ст. 6 СК України. Також, судом не прийнято до уваги посилання представника відповідача на вимоги Конвенції «Про права дитини», оскільки зазначеною Конвенцією не визначається та не надається право батькам дитини задовольняти інтереси дитини, в тому числі і житлові, за рахунок обмеження права власності інших осіб, а факт реєстрації неповнолітньої дитини в квартирі, що належить на праві власності сторонній особі, не створює обов'язку для такого власника, забезпечувати дитину житлом. З іншими вимогами позивачі до суду не зверталися.

Outcome: partial