Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачів із позовом про визнання недійсними договорів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за умовами кредитного договору, укладеного 21.12.2005 з АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення договору було еквівалентно 202 000,00 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за основним кредитним договором 21.12.2005 було укладено договір поруки, поручителем за яким виступив Бутко Р.А., та договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Позивачі виконували взяті на себе зобов`язання належним чином до 2010 року. Проте вказали, що умови укладених договорів порушують права позивачів як споживачів, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Крім того, 12.12.2011 АКІБ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за зобов`язанням позивачів на користь ТОВ «Кей-Колект» у відповідності до Договору факторингу №1, чим порушив права [PERSON] та [PERSON] , оскільки за вказаним кредитним договором кредит був наданий у іноземній валют, а Національний банк України не надавав ТОВ «Кей-Колект» генеральну та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій. Також зазначали, що укладенням договору факторингу було розголошено банківську таємницю, оскільки позивачі не давали згоди на такі дії банку, що свідчить порушення умов договору зі сторони банку. Позивачі вважають, що спірні договори було укладено з порушенням норм законодавства України, що тягне за собою визнання їх недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності. На підставі викладеного просили суд визнати недійсними укладені 21.12.2005 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] кредитний договір, договір поруки, договір іпотеки, а також визнати недійсним укладений між відповідачами Договір факторингу №1 від 12.12.2011 в частині відступлення права грошової вимоги до позивачів, перевести валюту кредитування за договором у валюту гривню. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11.04.2016 у вказаній справі відкрито провадження під головуванням судді Белоконної І.В. В рамках вжиття заходів забезпечення позову відповідно до ухвали суду від 18.04.2016 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.10.2016 у справі закрито провадження в частині вимог про визнання неправомірним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича від 25.07.2015 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Шаровар М.В. №25 від 23.01.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справ. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 23.01.2017 визначено головуючого суддю - Маринченко М.М. Згідно Розпорядження керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Шаровар М.В. №11 від 16.05.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справ. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 17.05.2017 визначено головуючого суддю - Тітова М.Ю. Розпорядженням в.о. керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Зірник О.О. №52 від 13.05.2019 призначено повторний автоматичний розподіл справ. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13.05.2019 визначено головуючого суддю - Дибу О.В. Відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 01.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав їх доведеності та обґрунтованості. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Представник відповідача АТ «УкрСиббанк» адвокат Люта В.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та за договором іпотеки було відступлено правомірно, а зміст укладених договорів кредитування, поруки та іпотеки відповідають нормам чинного законодавства України. Окрім того відмітила, що договір факторингу був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, що було предметом перевірки в іншому судовому провадженні. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» Парубець Є.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказував, що договір факторингу був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, тому підстав для визнання його недійсним немає. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, що 21.12.2005 між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір №19/6JР/12-2005Ип, за умовами якого позичальник отримав від банку кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення договору в еквіваленті складає 202 000,00 грн., з кінцевим терміном повернення 21.12.2026 та сплатою 12,5% річних плати за користування кредитними коштами (Т.1, а.с. 16-18). У забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки №19/6JР/12-2005Ип, за яким визначено поручителя - [PERSON] (Т.1, а.с. 22, зворот). Крім того, 21.12.2005 між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №19/6JР/12-2005Ип, яким в іпотеку Банку було передано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] на праві власності (а.с. 23-24). 12.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк», що є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», відступило право вимоги ТОВ «Кей-Колект» у відповідності до Договору факторингу №1 заКредитним договором №19/6JР/12-2005Ип від 21.11.2005 (Т.1, а.с. 26-30). У відповідності до Договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 первісний іпотекодержатель АКІБ «УкрСиббанк» відступив, а новий іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект» набув права первісного іпотекодержателя згідно договору іпотеки №19/6JР/12-2005Ип від 21.11.2005 (Т.1, а.с. 31-33). Згідно з даними Виписки з додатку №1 до вищезазначеного договору факторингу до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги щодо кредитного договору №19/6JР/12-2005Ип від 21.11.2005 - позиція №31 (Т.1, а.с. 94). Щодо вимоги про визнання недійсними договору кредиту, та як наслідок, недійсність договорів поруки та іпотеки, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до ст. 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-1341цс15. Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Установлено, що позивачі не надали, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до пункту 8.2 кредитного договору, підписанням договору позичальник підтверджує, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, що відсутні будь-які перешкоди для виконання даного договору на день його підписання, та що позичальник повністю розуміє всі умови даного договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними. Сторонами також підписано Графік погашення кредиту, що є додатком до договору про надання споживчого кредиту, у відповідності до якого позичальник зобов`язується виплатити Банку суму кредиту у відповідності до графіку платежів (а.с. 19-20). Пунктом 9.2 оспорюваного кредитного договору визначено, що відповідно до вимог ст. 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії договору процентна ставка підлягає зміні в сторону збільшення у разі настання певних випадків: порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов даного Договору та/або умов забезпечувальних договорів); погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженим в результаті щорічного моніторинг, що проводиться Банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних по виконанню позичальником кредитної дисципліни, тобто своєчасного погашення заборгованості та інших зобов`язань, передбачених цим Договором та/або здійснення поточних коливань процентних ставок по вкладам та/або кредитам або змін у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу національної валюти до курсу долара США більше ніж на 5%у порівнянні з курсом гривні до долара, установленого НБУ на момент укладення кредитної угоди, чи останнього перегляду процентної ставки); підвищення ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки на 3 відсоткових пункти по банківських кредитах «овернайт» НБУ з моменту укладення кредитної угоди чи останнього перегляду процентної ставки. Пунктом 1.2.2 кредитного договору передбачено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені Графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору. В судовому засіданні сторона позивачів вказувала на те, що не мала наміру отримувати кредит в іноземній валюті, однак працівники банку переконали укласти кредитний договір на отримання кредитних коштів саме у валюті, тобто, працівники банку ввели позичальника в оману, не попередивши про покладення саме на нього усіх валютних ризиків. В той же час, сторона позивачів не надала жодного доказу на підтвердження своїх посилань. Представник АТ «Укрсиббанк» в судовому засіданні заперечував проти обставин, на які посилалася сторона позивачів та вказував на те, що усі умови кредитного договору є зрозумілими, вони були доведені до відома позичальника який з ними погодився та тривалий час виконував, а суду не надано жодного доказу про те, що позичальник був введений в оману працівниками банку. Нерозуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та його дорожчання, не є обманом зі сторони банку. Суд також звертає увагу на те, що з часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 21.12.2005, позичальник здійснювала погашення кредитної заборгованості на узгоджених сторонами умовах до 18.04.2011, що підтверджує позицію банку про розуміння позичальником усіх умов кредитного та згоду з ними. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, [PERSON] з такими умовами ознайомилася та погодилася, про що свідчить її особистий підпис. Таким чином, встановивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним кредитного договору. У зв`язку із відсутністю підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним кредитного договору вимога про застосування наслідків недійсності договору шляхом взаємозаліку коштів, а також вимога про реструктуризацію валюти кредитування задоволенню також не підлягає. Крім того, зі змісту Договору поруки №19/6JР/12-2005Ип від 21.12.2005 та Договору іпотеки №19/6JР/12-2005Ип від 21.12.2005 слідує, що вони були укладені між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за основним Кредитним договором №19/6JР/12-2005Ип. Стороною позивача не вказано окремих підстав та судом не виявлено порушень, за наслідками встановлення яких, вказані договори поруки та іпотеки можуть бути визнані недійсними. Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що вимога про визнання договору поруки та договору іпотеки є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору для задоволення якої суд не знайшов законних підстав, то такі вимоги задоволенню також не підлягають. Щодо вимоги про визнання частково недійсним договору факторингу, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Пунктом 9.6 Кредитного договору визначено, що сторони, домовились про те, що текст договору, будь-які матеріали, інформація, що стосується даного договору, є конфіденційними та не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони договору, крім випадків, передбачених чинним законодавством України. Як на одну з підстав визнання договору факторингу недійсним позивачі посилаються на те, що банком без їхньої на те згоди було порушено вказаний пункт договору шляхом передання конфіденційної інформації на користь третьої особи - ТОВ «Кей-Колект». Статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк має право розкривати інформацію, що містить банківську таємницю, особі (в тому числі яка уповноважена діяти від імені держави), на користь якої відчужуються активи та зобов`язання банку при виконанні заходів, передбачених програмою фінансового оздоровлення банку, або під час здійснення процедури ліквідації. Крім того, норми матеріального права не місять обмежень щодо укладення договорів, направлених на відступлення права вимоги з іншими суб`єктами господарювання в межах ст. 1077 - 1086 ЦК України. Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За приписами ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). При цьому нормами ЦК України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників), по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтями 514, 516 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як уже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що договір факторингу був укладений сторонами договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки договір спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому при укладенні цього договору права боржника не були змінені. Отже, при укладенні оспорюваного договору факторингу, банк діяв правомірно, оскільки при укладенні зазначеного договору передав ТОВ «Кей - Колект» право вимоги, яке і було предметом зазначеного договору. Враховуючи ту обставину, що інформація, яка містить банківську таємницю, була надана ПАТ «УкрСиббанк» на користь ТОВ «Кей-Колект», якому банк відступив право вимоги за зобов`язанням позивачів, суд не може погодитись із доводами позивачів про порушення банком умов кредитного при укладенні договору факторингу. Доводи позивача про те, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня генеральна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій, що може мати наслідком визнання недійсним оспорюваного договору факторингу, суд не може взяти до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Як убачається з матеріалів справи та письмових пояснень ТОВ «Кей-Колект», відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг. Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. Установлено, що ТОВ «Кей-Колект» є суб`єктом підприємницької діяльності та зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Виходячи із правового аналізу ст. 1, ч. 1, 4, 4 ст.5 Декрету №15-93, право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Не заборонено законодавством стягнення боргу і у валюті зобов`язання. Отже, зазначення у кредитному договорі надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 07.08.2019 за №61-3592св18. В судовому засіданні сторона позивачів не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та не спростувала докази, які були надані на заперечення заявлених позивачами вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відповідність оспорюваного договору факторингу вимогам законодавства та відсутність підстав, визначених ст.215 ЦК України, для визнання вказаного договору недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. Інших доказів, які б спростували висновки суду, сторонами не надано. Крім того, з матеріалів справи убачається, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.04.2016 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Частиною 9 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що необхідно скасувати вжиті заходи забезпечення позову, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність повної відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed