Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивачі звернулися до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просять визначити, що розмір частки у праві приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рівними та становить по 1/3 частині кожному. В обґрунтування позову покликаються, що неодноразово зверталися до відповідача щодо вирішення розподілу часток квартири у позасудовому порядку, однак останні й категорично відмовляється. Таким чином, позивачі позбавлені будь-якої можливості вирішити в договірному порядку питання щодо визначення часток. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 10 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 22 квітня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній із заявленою вимогою не погоджується, вказує що така не відповідає вимогам ЦК України, у матеріалах справи відсутня копія технічного паспорта на квартиру. Також, при заявленні вимоги про визначення розміру 1/3 частки позивачі не ставлять вимог щодо виділу частки в натурі, а лише визначення розміру такої, що призведе до істотного порушення його прав. Ухвалою суду від 02 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні відповідач та його представник позов заперечили, просили суд у такому відмовити, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Позивачі у судове засідання не з`явилися, скористалася правом відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, подали до суду заяви, в якій просять проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази по ній, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12,81 ЦПК України). Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, видане 23 жовтня 2008 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №С-07884, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності позивачам [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Наявність у сторін права спільної сумісної власності на квартиру підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради за № 26902305 від 03 серпня 2010 року. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з вимогами ст.355 майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю ст.368 ЦК України. Відповідно до ст.372 майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналізуючи наведені законодавчі положення можна дійти висновку, що за загальним правилом частки у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо не встановлено інше. При розгляді справи встановлено, що спірна квартира на праві спільної сумісної власності належить трьом співвласникам. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог щодо визначення часток в рівних частинах за співвласниками, жодних доказів з дотримання ст.ст.76-80 ЦПК України для підтвердження своїх доводів не надав. Ураховуючи принцип змагальності сторін саме на відповідача покладено обов`язок доведення своїх заперечень щодо позовних вимог, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аргументи відповідача щодо незаявлення позивачами вимог про виділення частки в натурі, що призведе до істотного порушення його прав, є надуманими та безпідставними, адже суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, сам же відповідач у передбаченому ЦПК України порядку з такими вимогами не звертався. Визначення часток у спільній сумісній власності ґрунтується на вимогах цивільного законодавства, є реалізацією права власності та жодним чином не може порушувати права інших співвласників. Водночас суд акцентує увагу відповідача на положеннях ч.1 ст.367 ЦК України, за якими майно, що є у спільній частковій власності, також може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відсутність у матеріалах справи технічного паспорта на квартиру, як покликається відповідач, не впливає на вирішення даного спору, адже такий не є правовстановлюючим документом. Інші наявні у справі докази щодо конфлікту сторін, у тому числі нанесення тілесних ушкоджень та користування квартирою, не є належними, адже не містять інформацію щодо предмета доказування - не підтверджують та спростовують заявлені вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності. Наведене свідчить, що факт існування домовленості між співвласниками про відступлення від засад рівності у праві спільної сумісної власності, наявність інших істотних обставин, які б впливали на збільшення/зменшення часток, чи відповідного закону відсутні. З урахуванням презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності суд дійшов висновку про належність кожному співвласнику по 1/3 частини квартири, що ґрунтується на засадах рівності і жодним чином не обмежує права одних співвласників за рахунок інших. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню шляхом визначення часток у спільній сумісній власності. Суд погоджується з доводами позивачів, натомість відповідачем, що є його процесуальним обов`язком, не доведено підставність своїх заперечень. Спосіб захисту відповідає положенню ст.16 ЦК України, який є ефективним та відповідає змісту порушеного права. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачами при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати по 908 гривень. Також, позивачами заявлено про відшкодування за рахунок відповідача по 1 500 грн кожній витрат на професійну правничу допомогу. Вивчивши подані докази в підтвердження понесення таких витрат суд не знаходить підстав для відмови у такому відшкодуванні, оскільки ґрунтуються на положеннях ст.137 ЦПК України, неспівмірності таких не встановлено, адже стороною відповідача відповідне клопотання не заявлено.

Outcome: approved