Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивачка 26.07.2018 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, просить усунути перешкоди у користуванні квартирою №40, розташованою у будинку №5-в по вул. Карпенка-Карого у м.Запоріжжя, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. За змістом позову, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири №40, розташованої у будинку №5-в по вул. Карпенка-Карого у м.Запоріжжя на підставі свідоцтва №13078 про право власності на житло, виданого Шевченківською районною адміністрацією 27.12.2001. Зазначені особи зареєстровані за місцем проживання у вказаному житловому приміщенні, з 09.08.2013 також зареєстрована донька позивачки - відповідачка, яка з 2000 року мешкає у м.Брюссель Королівства Бельгії. 05.01.2013 у м.Брюссель [PERSON] уклала шлюб, тому була вимушена приїхати в Україну для заміни паспортного документа. Після реєстрації місця проживання 09.08.2013 [PERSON] вибула на постійне місце проживання до м.Брюссель, до квартири, належній позивачці та третій особі, не поверталась, особистих речей там не зберігає. В позасудовому порядку відповідачка за місцем реєстрації не знялась внаслідок небажання повертатись до України, що створює перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати на сплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням реєстрації у житловому приміщенні [PERSON] Також, реєстрація відповідачки створює перешкоди позивачці для отримання соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість зареєстрованих за вказаною адресою осіб. З підстав, передбачених ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 72, 150 Житлового кодексу України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивачка просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою судді від 22 серпня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було. Відповідачка з місця свого фактичного проживання в Бельгії поштою надіслала до Шевченківського районного суду м. Запоріжя заяву, за змістом якої позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечує проти задоволенян позову. Треті особи повідомлені про наявність цивільної справи в провадженні суду, отримали копію позовної заяви та ухвали від 22.08.2018, пояснень щодо позову до матеріалів справи не подали, втім, це є їх правом, передбаченим ч.3 ст. 278 ЦПК України та не є обовязковим. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у звязку із розглядом справи судом за відсутності її учасників, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як передбачено ч.1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно з нормою ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд приймає визнання позову та ухвалює рішення про його задоволення у повному обсязі. Предметом позову є захист права позивачки на користування та розпорядження квартирою №40, розташованою у будинку №5-в по вул. Карпенка-Карого у м.Запоріжжі. Підставою для звернення до суду із зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачкою вказаним нерухомим майном, які створюються з боку відповідачки, яка відмовляється в позасудовому порядку знятись з реєстрації за вказаною адресою. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на підставі свідоцтва про право власності №13078, виданого Шевченківською районною адміністрацією 27.12.2001 згідно з розпорядженням від 27.12.2001 №2808, на праві спільної часткової власності належить квартира №40, розташована у будинку №5-в по вул. Карпенка-Карого у м.Запоріжжі, загальною площею 55,79 кв.м., житловою площею 40,61 кв.м., по 1/2 частці кожній. Квартира зареєстрована Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, про що записано у реєстровій книзі за №269р №37578 від 08.01.2002. У житловому приміщенні зареєстровані позивачка [PERSON], третя особа [PERSON], та з 09.08.2013 - відповідачка [PERSON], [INFO], що підтверджено копією паспорта серії СЮ№306963, виданого Шевченківським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 09.08.2013 та відповіддю на запит суду від 30.07.2018, отриманою з департаменту реєстраційних послуг ЗМР 17.08.2018. Після реєстрації місця проживання 09.08.2013 [PERSON] вибула на постійне місце проживання до м.Брюссель Бельгії, до квартири, належній позивачці та третій особі, не поверталась, особистих речей там не зберігає. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Так, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України врегульовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права. Крім того, чинним законодавством встановлено загальні засади захисту права власності, а саме за змістом ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Нормою ч.1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачка не мешкає за вказаною адресою з 2013 року. З реєстраційного обліку за місцем проживання [PERSON] в позасудовому порядку не знята, житлово-комунальні послуги нараховуються із врахуванням її реєстрації за вказаною адресою, що порушує права позивачки, яка змушена здійснювати сплату за них самостійно та позбавлена можливості отримати субсидію на сплату за спожиті квартирні послуги. Оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідачки, що є членом сімї власниці вказаного житлового приміщення, вона створює перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачкою та третьою особою їх майном, судом встановлено підстави для задоволення позову. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачкою суд виходить зі змісту ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003 року, у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Слід зауважити, що положення Житлового кодексу України до правовідносин, що виникли між сторонами, застосуванню, в даному випадку, не підлягають, розповсюджуються на захист прав тимчасово відсутнього наймача та членів його сімї, а не власників житлового приміщення. За змістом\~ч.1\~ст.142\~ЦПК України\~на користь\~позивачки,\~як сторони\~по справі,\~чиї позовні\~вимоги задовольняються\~в повному\~обсязі,\~враховуючи визнання\~позову відповідачкоюдо початку розгляду справи по суті, з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (704,80/2=352,40 гривень).

Outcome: approved