Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Красноармійської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що на підставі рішення Красноармійського суду від 03.12.1971 року її родичам, а саме рідному дяді [PERSON] та його матері, яка приходиться бабусею позивачки [PERSON], на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] - по ? частині кожному. [INFO] року помер її дядя [PERSON]. Після його смерті залишилася єдина першочергова спадкоємиця - його мати [PERSON], яка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого сина, оскільки постійно мешкала разом з ним та була зареєстрована за вищевказаною адресою. Однак, свої спадкові права [PERSON] не встигла оформити, так як дуже хворіла, а [INFO] року померла. Право на спадкування спадщини, яка залишилася після смерті її бабусі за правом представлення є саме вона, позивачка по справі, оскільки її батько [PERSON], син спадкодавця [PERSON], помер [INFO] року. Після смерті своєї бабусі [PERSON] вона в шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, Проте, нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно. Позивачка просить визнати за нею право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] яке залишилося після смерті [PERSON], померлого [INFO] року та [PERSON], [INFO] року. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив справу слухати у їх відсутність, прийняти рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі та перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, позивачка по справі [PERSON] є донькою [PERSON] ( а. с. 10,11), онукою [PERSON] та племінницею [PERSON] ( а. с. 38,39). [INFO] року помер дядя позивачки [PERSON] ( а. с. 7), [INFO] року помер її батько [PERSON] ( а. с. 9), [INFO] року померла [PERSON] ( а.с. 8). Після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилась спадщина у вигляді житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини ( спадкування за правом представлення). Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка в передбачений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року ( а. с. 6). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.10.2014 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, тобто видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно ( а. с. 6). Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи право власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] до 01.10.2013 року був зареєстрований за [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Красноармійського суду від 03.12.1971 року ( зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.11.2006 року), відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18.02.2002 року за № 157/6445. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно , які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до статті 2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952 -1У « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ( листопад 2006 року) , державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст. 67 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 16 ЦК України встановлено,що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК визнання права є одним із способів цивільних прав та інтересів. Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб'єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК). У свою чергу, статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ч. 1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкодавець також не набуває права власності в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою надано правовстановлюючий документ на житловий будинок [ADDRESS]- рішення Красноармійського суду від 03.12.1971 року, з якого взагалі не вбачається, що спірний об»єкт нерухомості належить спадкодавцеві [PERSON] та [PERSON] , а з довідки з БТІ, доданої до матеріалів справи вбачається, що інформація стосовно належності вказаного житлового будинку на праві власності [PERSON] та [PERSON] може бути недостовірною ( а. с. 19). Отже, жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема належності на праві власності житлового будинку [ADDRESS] спадкодавцем - [PERSON] та [PERSON] позивачем не надано. В позовній заяві позивач також посилається на ст.. 392 ЦК України , яка передбачає визнання права власності в разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Суд при цьому зазначає, що відповідно до листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв»язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийнялди спадщину, а також органи , до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Окрім того, згідно Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою КМ України від 17.10.2013 року № 868 одним із доказів втрати правовстановлюючого документу -є оголошення про втрату документа у регіональних друкованих засобах масової інформації за місцем розташування нерухомого майна, в якому повинні бути зазначені назва документа, його номер і дата видачі, на чиє ім'я виданий, яким органом (крім випадків пошкодження чи зіпсування документа). З урахуванням вищезазначених норм права, а також у зв»язку з недоведеністю позовних вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Красноармійської міської ради про визнання права власності на спадкове майно слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed