Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон до АР Крим неповнолітній особі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 17.10.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 14.12.2011 року шлюб між ними розірвано. Від сумісного проживання мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбних відносин з боку відповідача чиняться перешкоди у здійснення нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я доньки, її фізичний та моральний розвиток, зокрема останнім не надається дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Позивачка просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до Автономної Республіки Крим та до Російської Федерації у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 01.06.2020 року по 01.06.2021 року. Від відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вказана у позовній заяві мета виїзду за кордон- для духовного розвитку, покращення здоров`я та розширення світогляду - не переконлива, позивачці необхідно довести відповідність поїздки за кордон інтересам дитини, та надати підтверджуючі на це документи. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, підтримав наданий відзив на позовну заяву. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування щодо доцільності надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, просив їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] ( а.с. 7). Від сумісного проживання мають дитину [PERSON] , [INFO] ( а.с. 8). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 14.12.2011 року шлюб сторонами розірвано ( а.с. 9). З 27.12.2013 року позивачка по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( 10). Згідно довідки КП «Центр первинної медик-санітарної допомоги Покровської міської ради» від 27.05.2020 року [PERSON] перебуває на диспансерному обліку ЧТХ (часто тривало хворіє) і потребує в оздоровленні органів дихання ( а. с. 47). Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради за № 01/26-827 від 15.07.2020 року орган опіки та піклування вважає за доцільне підтримати позовні вимоги, а саме надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] до Автономної Республіки Крим та до Російської Федерації у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , на період з 01.06.2020 року по 01.06.2021 року. ( а. с. 62-63). Стаття 19 СК України передбачає участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів, зокрема, при вирішенні питань при визначенні місця проживання неповнолітньої дитини. При цьому суду надається письмовий висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо їх участі у вихованні дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до пункту 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367 в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Як встановлено в судовому засіданні позивач має намір виїхати з неповнолітньою дитиною за кордон без згоди батька [PERSON] , до Автономної Республіки Крим з метою оздоровлення дитини, до Російської Федерації до свого чоловіка [PERSON] та до друзів в Краснодарський край Російської Федерації з метою розширення кругозору. Батько дитини заперечує проти цього, посилаючись на ту обставину, що дитину можливо оздоровлювати на території України, оскільки донька повинна вивчати історію та традиції країни, повинна виховуватись в дусі патріотизму. Судом встановлено, що батько участі у вихованні дитини не приймає, самостійно займатися оздоровленням дитини не має можливості у зв`язку із зайнятістю на роботі. Зазначені обставини підтверджені поясненнями в судовому засіданні представника третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради, висновком органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради. Малолітня дитина - [PERSON] дійсно потребує оздоровлення органів дихання, що підтверджено медичною довідкою. Як пояснила позивачка в судовому засіданні, термін, на який вона просить надати долзвіл для виїзду за межі України з 01.06.2020 року по 01.06.2012 року, при цьому в судовому засіданні пояснила, що влітку бажає поїхати до АР Крим, зимою - до м. Москва РФ, а навесні 2021 року до Краснодарського Краю РФ на весілля. Проте позивачкою не зазначено конкретного періоду перебування у АР Крим, Російській Федерації, не зазначені адреси перебування дитини з метою отримання оздоровлення, адреси місця проживання її чоловіка в м. Москва та її родичів в РФ, їх запрошення . Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 03.07.2019 року в справі № 643/1090/17. Оскільки позивачкою будь-яких переконливих доказів про реальність вказаних поїздок суду не надано, так само як і не зазначені нею конкретні періоди перебування в АР Крим, Російській Федерації , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про неможливість надання дозволу на виїзд дитині за кордон разом з матір`ю до РФ, АР Крим через патріотичні міркування які , на думку суду, в даному випадку, є невиправданими, оскільки оздоровлення дитини сприяє її фізичному розвитку, спілкування з родичами, друзями розвиває такі риси як комунікабельність, а відвідування інших країн розширяє кругозір, що, в свою чергу , формує духовний розвиток та моральні якості дитини, відповідає інтересам дитини, у вихованні якої батько, відповідач по справі , взагалі участі не приймає. Частина статті 19 СК України визначає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наданий органом опіки та піклування висновок , в даному випадку, не суперечить інтересам дитини, проте прийнято без врахування вищезазначених правових позицій ВСУ щодо надання відповідних доказів на підтвердження необхідності такої поїздки із зазначенням конкретного терміну перебування, адреси перебування. З урахуванням вищезазначених норм права, обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з ненаданням доказів про реальність вказаних поїздок за межі України із зазначенням конкретного періоду, адреси перебування в кожній із поїздок. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed