Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Дирекція по будівництву об`єктів», яким, з врахуванням уточнень, просить: - стягнути з відповідача на її користь повний розрахунок при звільненні станом на 09.03.2021 року із врахуванням компенсації за невикористані відпустки в кількості 10 календарних днів, перерахунок та виплату вихідної допомоги; - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в сумі 52463,60 без урахування податків; - стягнути з відповідача на її користь 5000 гривень моральної шкоди; - стягнути з відповідача на її користь 908,00 гривень сплаченого судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2006 року. 09.03.2021 року нею була написала заява про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак трудову книжку та копію наказу про звільнення їй було надіслано поштою та отримано нею лише 30.03.2021 року. 09.04.2021 року позивачка звернулась до Червоноградської міської філії Львівського обласного центру зайнятості, де їй було відмовлено в постановці на облік через невірність запису в трудовій книжці про звільнення, а саме відсутність причини звільнення. Відтак, листом від 09.04.2021 року позивачка звернулась до відповідача про внесення виправлення в трудову книжку, та 16.04.2021 року було внесено відповідні зміни до трудової книжки, видано належно оформлену трудову книжку, а відтак вважає, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, вказує, що отримавши розрахункові листи, нею було встановлено, що відповідачем неправильно розраховано кількість днів невикористаної відпустки, а відтак при звільненні їй повинна бути виплачена компенсація ще за 10 днів невикористаної відпустки та проведено перерахунок вихідної допомоги. Разом з тим, в процесі розгляду справи, позивачкою подано заяву про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, які вона обґрунтовує тим, що у поданих відповідачем суду документах, останній безпідставно звинувачує позивачку у неналежному виконанні своїх трудових обов`язків, зловживанні службовим становищем та службовою недбалістю, виявлення неповаги до неї та посягання на її свободу, честь та гідність, а також перешкоджання встановленню всіх обставин справи, заплутування доказів та ненадання таких у встановлений законом строк, приховування доказів, внаслідок чого позивачем було понесено моральні страждання у формі грубого шоку після отримання листа відповідача від 27.10.2021 року, переживаннях з приводу незаконних дій відповідача, нехтуванні трудових прав позивача щодо належного та вчасного розрахунку, незаконності дій відповідача щодо судового процесу та використанні свого домінуючого становища по відношенню до позивача. Ухвалою від 08.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у спрощеному позовному провадженні. 06.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечив проти задоволення позову виходячи з того, що позивачем невірно проведено обрахунок днів відпустки, оскільки загальна кількість за весь відпрацьований позивачем період становила 345 днів основної щорічної відпустки та 34 календарних днів додаткової відпустки за особливий характер праці, тобто загальна кількість днів становить 379, з яких, згідно журналу обліку відпусток, 362 дні використано. Крім цього, вказує, що при звільненні позивачу було нараховано компенсацію за 23 календарних дні невикористаної відпуски, а отже існує переплата за 8 календарних днів в сумі 2295,76 гривень. Щодо затримки в проведенні розрахунку при звільненні, то вказує, що вини підприємства в такій затримці не було, оскільки позивач неодноразово перебувала на лікарняному в період з січня-березня 2021 року, а відтак часткова оплата листків непрацездатності покладена на Фонд з тимчасової втрати працездатності, який не здійснив своєчасного перерахування коштів відповідачу, а відтак відповідач з власних коштів провів повний розрахунок з позивачем, ще й здійснивши переплату на 11, 34 гривні. Щодо затримки у видачі належно оформленої трудової книжки, то вказує, що після винесення наказу 09.03.2021 року про звільнення позивачки, листом від 10.03.2021 року її було повідомлено про необхідність забрати трудову книжку власноручно або надати згоду на відсилання поштою, однак лише 24.03.2021 року позивачка висловила свою згоду на отримання трудової книжки, а тому 26.03.2021 року таку було направлено на адресу позивачки засобами поштового зв`язку. 09.04.2021 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про необхідність внесення виправлення у запис про звільнення позивачки, однак не додала відмови Червоноградської МФ Львівського обласного центру зайнятості, що в свою чергу спростовує твердження про існування відмови у постановці позивачки на облік та існуванні перешкод у подальшому працевлаштуванні позивачки, проте наказом від 16.04.2021 року відповідачем було видано наказ № 29/к про виправлення помилки у записі в трудовій книжці позивача у відповідності до формулювання наказу № 11/к від 09.03.2021 року. 14.07.2021 року позивачка подала відповідь на відзив, яким вказала, що відповідачем не спростовано її доводи та аргументи, викладені в позові. Крім цього, вказує, що відповідно до додатку № 1 «Додаткові оплачувані відпустки за особливий характер праці» до Колективного договору ДП «Буддирекція» в редакції 2003 року за ненормований робочий день та роботу на персональному комп`ютері була передбачена додаткова щорічна оплачувана відпустка тривалістю 5 календарних днів, а в редакції додатку № 1 «Додаткові оплачувані відпустки за особливий характер праці» до Колективного договору ДП «Буддирекція» в редакції 2010 року за ненормований робочий день та роботу на персональному комп`ютері була передбачена додаткова щорічна оплачувана відпустка тривалістю 4 календарних днів, тобто з 04.02.2008 року по 03.02.2009 року позивач мала право на 5 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки на посаді секретаря керівника. 30.07.2021 року відповідачем подано пояснення, якими вказує на відсутність на підприємстві додатку № 1 «Додаткові оплачувані відпустки за особливий характер праці» до Колективного договору ДП «Буддирекція» в редакції 2003 року. Крім цього, вказує, що за період роботи позивача їй було передбачено 380 календарних днів відпустки, з яких 345 календарних днів основної щорічної оплачуваної відпустки, та 35 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки, та відсутність права на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 5 календарних днів з 01.11.2006 року по 31.10.2010 року, а відтак при звільненні відповідачем фактично було компенсовано позивачу 44 дні невикористаної відпустки, тобто загальна кількість днів такої склала 406 днів, а підприємством надмірно сплачено компенсацію за 26 днів. 20.08.2021 року позивачем подано відповідь на пояснення відповідача, якою вказано на розбіжності в обрахунках відповідача щодо кількості днів відпустки позивача за період роботи та долучено копії колективних договорів ДП «Буддирекція». 14.09.2021 року на виконання ухвали суду, відповідачем скеровано документи щодо нарахувань, що мали місце на день звільнення 09.03.2021 року та стану розрахунку з позивачем. 24.09.2021 року позивачем подано відповідь щодо виконання відповідачем ухвали якою вказує на розбіжності в розрахунках відповідача щодо середньоденного заробітку позивача та щодо кількості нарахованих та компенсованих днів щорічної відпустки, як основної так і додаткової. 03.11.2021 року на адресу суду надійшов лист відповідача щодо відповіді [PERSON] на надану інформацію ДП «Дирекція по будівництву об`єктів», яким відповідач вказує, що в зв`язку з тим, що саме на позивача було покладено виконання обов`язків інспектора з кадрів з 10.09.2018 року (наказ № 57-к), а відтак саме дії позивача призвели до затримки у видачі трудової книжки та нарахуванні компенсації за невикористану відпустку, а тому просить винести окрему ухвалу в зв`язку з наявністю в діях позивача ознак правопорушень. 19.11.2021 року позивачем подано додаткові пояснення по справі, які фактично дублює надані раніше пояснення. 25.11.2021 року відповідачем подано додаткові пояснення, якими відповідач спростовує доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди, вказує на відсутність належних доказів щодо розміру такої шкоди. 10.12.2021 року позивачка подала пояснення по справі, якими узагальнила позовні вимоги та просила ухвалити рішення, яким - стягнути з відповідача на її користь повний розрахунок при звільненні станом на 09.03.2021 року із врахуванням компенсації за невикористані відпустки в кількості 10 календарних днів, перерахунок та виплату вихідної допомоги; - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в сумі 61100,90 без урахування податків; - стягнути з відповідача на її користь 5000 гривень моральної шкоди; - стягнути з відповідача на її користь 908,00 гривень сплаченого судового збору. В судовому засіданні 10.12.2021 року позивачка підтримала позовні вимоги повністю, надала пояснення аналогічні викладеним в позові, просить задовольнити такий повністю, в подальшому позивач подала письмову заяву від 14.12.2021 року про розгляд справи у її відсутності. Відповідач не забезпечив явки свого представника в судові засідання, в матеріалах справи та в документах, надісланих на адресу суду, міститься згода на проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача та висловлена позиція щодо заперечення позову повністю та прохання відмовити в задоволенні позову. В судове засідання 14.12.2021 року ніхто не з`явився, а відтак відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України). Аналіз доводів сторони позивача та відповідача, висловлених ними в письмових заявах по суті спору та поясненнях, свідчить про те, що спір фактично зводиться (предмет спору) до обранку кількості днів відпустки позивача за період перебування в трудових відносинах з відповідачем та наявності вини відповідача у затримці в проведенні розрахунку при звільненні та затримці у видачі трудової книжки (вимушений прогул), а відтак розгляд справи та оцінка доводів сторін, що підтверджені належними та допустимими доказами, проводиться в межах предмету доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 01.11.2006 року позивачка прийнята на роботу на посаду оператора комп`ютерного набору ДП «Дирекція по будівництву об`єктів», 01.07.2010 року переведена на посаду інспектора з контролю за виконанням доручень, що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с. 24) та довідкою (т.1 а.с.22). Згідно запису № 3 в трудовій книжці - позивачка звільнена з роботи 09.03.2021 року за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Наказом № 29/к від 16.04.2021 року «Про виправлення помилки при запису в трудову книжку» внесено запис № 4 до трудової книжки [PERSON] , яким запис № 3 вважати недійсним, зроблено запис № 5 від 16.04.2021 року про внесення змін в запис трудової книжки [PERSON] , проставлено запис № 6 від 09.03.2021 року «звільнена з роботи за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України (порушення роботодавцем законодавства про працю) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку (тримісячного) ст.44 КЗпП України (а.с.26). Розрахунок, належний позивачу при звільненні 09.03.2021 року, фактично був проведений відповідачем 24.03.2021 року (т.1 а.с.47, т.2 а.с.146), а 25.05.2021 року було здійснено виплату лікарняних за рахунок ФССзТВП за період лютий-березень 2021 року (т. 2 а.с.80-91, 146). Даний факт не оспорюється сторонами, а лише різняться підходи сторін в наданні правової оцінки такому факту, а відтак в силу ст. 82 ЦПК України цей факт не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Після повторного внесення запису в трудову книжку позивача 16.04.2021 року жодних додаткових нарахувань відповідачем не здійснено, що також підтверджено сторонами. Вирішуючи спір в цій частині суд виходить з того, що відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього КЗпП України, також передбачено п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110. Згідно п. 4.1 вказаної Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Не зважаючи на те, що в запис №6 в трудовій книжці про звільнення позивачки датований 09.03.2021 року, судом встановлено, що такий був вчинений 16.04.2021 року і в цей же день видано позивачу належно оформлену трудову книжку, а розрахунок всіх сум, належних позивачу при звільненні станом на 09.03.2021 року було проведено 24.03.2021 року. Вирішуючи питання щодо відповідальності роботодавця щодо затримки в проведенні розрахунку при звільненні (ст.116,117 КЗпП України) та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці у видачі трудової книжки (ст. 235 КЗпП України), суд виходить з правової позиції, що викладена в постанові ВСУ від 18.01.2017 в справі № 6-2912цс16 та продубльована ВС у постанові від 05.08.2020 року в справі № 686/20491/18, а саме: Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Окрім того, відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Однак не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Таким чином, ураховуючи, що більш тривале порушення трудових прав позивачки викликане невидачею трудової книжки, тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статті 235 КЗпП України. Виходячи з наведеного, суд вказує, що строк затримки у видачі позивачці належно оформленої трудової книжки становить 28 робочих днів (з 09.03.2021 року до 16.04.2021 року включно), а відтак на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11126,92 гривні (28 днів х 397,39 грн середньоденний заробіток з врахуванням обов`язкових відрахувань, що не оспорюється сторонами). Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивача повного розрахунку при звільненні станом на 09.03.2021 року із врахуванням компенсації за невикористані відпустки в кількості 10 календарних днів, перерахунку та виплати вихідної допомоги суд виходить з наступного: Ст.6 ЗУ «Про відпустки» встановлено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар`єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів. Ст.8 ЗУ «Про відпустки» визначено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Відповідно до додатку № 1 «Додаткові оплачувані відпустки за особливий характер праці» до Колективного договору ДП «Буддирекція» в редакції 2003 року передбачена додаткова щорічна оплачувана відпустка тривалістю 5 календарних днів секретарю-друкарці (т.2 а.с.19), а в редакції додатку № 1 «Додаткові оплачувані відпустки за особливий характер праці» до Колективного договору ДП «Буддирекція» в редакції 2010 року інспектору з контролю за виконанням доручень передбачена додаткова щорічна оплачувана відпустка тривалістю 4 календарних днів (т.2 а.с. 43). Разом з тим з 01.11.2006 року до 30.06.2010 року позивачка працювала на посаді оператора комп`ютерного набору ДП «Дирекція по будівництву об`єктів», а з 01.07.2010 року до 09.03.2021 року працювала на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень (т.1 а.с. 22). Таким чином, судом проведено розрахунок належних позивачу днів щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки та встановлено наступне: нараховано днів основної відпусткинараховано днів додаткової відпустки 01.11.2006 початок роботи 31.10.200724 04.02.2008 призначено додаткову 5 днів 31.10.2008244 31.10.2009265 30.06.2010 3 01.07.2010 призначено додаткову 4 дні 31.10.2010261 31.10.2011284 31.10.2012284 31.10.2013284 31.10.2014284 26.02.201591 27.02.2015 початок декретної відпустки 02.07.2015101закінчення декретної відпустки 03.07.2015 початок догдяду за дитиною 31.01.2017 закінчення догляду за дитиною 01.02.2017 приступила до роботи 31.10.2017213 31.10.2018284 31.10.2019284 31.10.2020284 09.03.202191 разом34648Всього позивачка мала права на 394 календарних дні щорічної відпустки Одночасно, як вбачається з копій наказів про відпустки (т.1 а.с.182-231) шляхом арифметичних підрахунків, позивачкою було використано 372 календарних дні основної щорічної оплачуваної відпустки, та 22 календарних дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки та отримано компенсацію за 21 робочий день (5 календарних днів за період 2008-2009 р, 5 календарних днів за 2009-2010 р, 4 календарні дні за період 2010-2011р (т.1 а.с.211) 7 календарних днів за період 2012-2013 та 2013-2014 р (т.1 а.с.206). Крім цього, суд звертає увагу що згідно наказів (т.1 а.с.215,217), позивачкою було фактично використано щорічну додаткову оплачувану відпустку в кількості 10 днів (5 календарних днів за період 2008-2009 р, 5 календарних днів за 2009-2010 р), та отримано компенсацію за цю ж відпустку (т.1 а.с.211), тобто за 2008-2010 рр позивачкою було отримано і компенсацію за 10 днів і ці ж дні фактично використано. Таким чином, враховуючи ще й отриману при звільненні компенсацію за 23 календарних дні за невикористаної відпустки, позивачкою було сумарно використано 415 днів відпустки. Суд не приймає до уваги числені розрахунки щорічних відпусток як основних так і додаткових, що проведені сторонами і подані до матеріалів справи, оскільки такі суттєво різняться, є незрозумілими та не відповідають копіям наказів, що містяться в матеріалах справи. Крім того, суд враховує, що незважаючи на заперечення відповідача щодо права позивачки на додаткову оплачувану відпустку в період з 2008 по 2010 рік, така відпустка була фактично надана позивачу двічі - і у вигляді днів фактичної відпустки, і у вигляді компенсації, що підтверджується копіями наказів (т.1 а.с.211,215,217) незважаючи на розбіжності в назвах посад позивача. Разом з тим, суд не приймає до уваги і посилання позивача на припис ГУ Держпраці у Львівській області від 15.04.2021 року № ЛВ7392/403АВ/П, оскільки такий не містить інформації щодо неправильності нарахування компенсації за невикористану відпустку (т.1 а.с.119-120). Що стосується доводів позивача щодо неправильності нарахування вихідної допомоги (п.1 позовних вимог), то позивач жодним чином не наводить в чому саме полягала неправильність такого нарахування, а тому суд позбавлений можливості надати правову оцінку в цій частині. За наведених підстав, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача повного розрахунку при звільненні станом на 09.03.2021 року із врахуванням компенсації за невикористані відпустки в кількості 10 календарних днів, перерахунок та виплату вихідної допомоги до задоволення не підлягає. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ч. 1, 2 п. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1167, ч.1 ст.1177 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», доведенню підлягають: 1) наявність моральної шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а на позивача покладено обов`язок довести наявність моральної шкоди та чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Оскільки позивачем не доведено вказаних обставин, то позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 908,00 гривень, а з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 гривень за вимогу в задоволенні якої суд відмовив.

Outcome: partial