Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в лютому 2017 року, до відповідачки про визнання недійсним договору купівлі продажу житлового будинку посилаючись на те, що 21 червня 1999 року він набув право власності на житловий будинок по вул. Банилівська, 4 м. Чернівці. Даний будинок він побудував разом з [PERSON], яка на той час була його співмешканкою, а 19 травня 2000 року вони офіційно зареєстрували шлюб. Після укладення шлюбу вони разом продовжували проживати в даному будинку, вести спільне домогосподарство, разом з нею в дане домогосподарство також переїхала жити її донька від першого шлюбу [PERSON] Через деякий час біля будинку вони розпочали будівництво сараю літ. «Б», який будували приблизно один рік. Після того, як вони закінчили будувати сарай, він був узаконений рішенням Шевченківської районної ради №202/12 від 12 грудня 2006 року. Окрім його дружини [PERSON], в нього з близьких родичів був лише його єдиний син [PERSON], який весь цей час проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (колишня вул. Стасюка) м. Чернівці, однак він також допомагав їм будувати їхній житловий будинок. Через декілька років після того, як вони закінчили будувати будинок, його син помер при загадкових обставинах і він залишився зі своєю дружиною [PERSON] та її донькою [PERSON]. Сарай літ. «Б» площею 20 кв.м. вони будували разом, а тому він є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. В даному сараї вони тримають різні речі, інструменти, сільськогосподарські приладдя, в літній час частину сараю використовують як душ. Як на той час, а також і на даний час, дане домогосподарство для них було єдиним житлом, будь-якого іншого житла чи місця проживання в них немає. На початку літа 2007 року до них в господарство прийшов його онук [PERSON] та почав казати їм, що він є єдиним його рідним онуком та було б добре, щоб все майно після його смерті залишилось йому, а він за це до їхньої смерті буде доглядати за ними. Спочатку вони не були згідні, оскільки разом з ними також проживала донька його дружини, яка для нього також стала рідною і вони думали, що спільно побудований ними будинок та сарай має залишитись їм обом. Однак у звязку з тим, що вони обоє були пенсіонерами, їх не було кому доглядати, а пенсії не вистачало на оплату всіх витрат, порадившись, вони через деякий час вирішили погодитись на пропозицію [PERSON] та укласти з ним договір довічного утримання, при цьому, він обіцяв, що буде постійно їх забезпечувати, купувати харчі та ліки, одяг, оплачувати комунальні послуги та електроенергію, а також регулярно відвідувати їх. Після цього вони передали [PERSON] технічну документацію на домогосподарство та їхні паспорти, щоб він поїхав до нотаріуса та поцікавився, що потрібно для укладання договору довічного утримання. Через деякий час [PERSON] повернувся та сказав, що він був у нотаріуса і нотаріус все підготував, але потрібно, щоб він поїхав разом з ним до нотаріуса, при цьому він повернув паспорт дружини та сказав, що їй не потрібно їхати до нотаріуса, оскільки договір буде підписувати лише він. Дружина заперечила, оскільки вони разом будували будинок та сарай, але [PERSON] сказав, щоб вона не переживала, оскільки він буде доглядати за ними обома. Він разом з [PERSON] поїхали до нотаріуса, він був впевнений, що вони укладають договір довічного утримання, а тому він у нотаріуса нічого лишнього не питав. Нотаріус йому нічого не читала та не пояснювала, лише вказала, де підписатись в договорі та в якомусь журналі, з приводу грошей взагалі ніякої мови не було, ніякі гроші він не отримував, нотаріус про гроші не питала, вийшовши від нотаріуса він був впевнений, що уклав разом зі своїм онуком [PERSON] договір довічного утримання, оскільки він є його єдиним рідним онуком, якому він повноцінно довіряв і дане питання обговорювали разом з [PERSON] у них вдома. Після укладення даного договору онук [PERSON] перший час періодично приїжджав до них, цікавився їхніми справами, купляв хліб додому, інші харчі, все було добре, однак у жовтні 2012 року на їхню адресу прийшло запрошення на вибори для його колишньої невістки [PERSON], на що він дуже обурився, оскільки він з нею перебуває в неприязних відносинах, через те, що вона покинула його сина, поїхала в Італію та почала співмешкати з італійцем, а потім приїжджала з цим італійцем в Україну та насміхалась над його сином, що вона собі знайшла кращого чоловіка. Його син дуже близько до серця сприйняв це розлучення, почав вживати спиртні напої, багато разів казав йому, що він не бачить сенсу продовжувати своє життя, а через деякий час він загинув в автокатастрофі, а тому той факт, що його колишня невістка прописана в його будинку дуже обурив його. Спочатку він подумав, що це [PERSON] її прописав у будинку після того як вони уклали договір довічного утримання, а тому разом зі своєю дружиною пішли в КЖРЕП №6, для того, щоб розібратись хто і коли прописав його колишню невістку у його будинку. Прийшовши в КЖРЕП, вони запитали паспортистку хто і коли прописав його колишню невістку в його будинок, на що вона відповіла, що будинок вже не його, і що він даний будинок продав своїй колишній невістці. Почувши це він був шокований, оскільки після смерті його сина, він свою невістку бачив всього 3-4 рази, окрім цього вона його сина загнала в могилу, тому він не міг переписати на неї будинок. Вийшовши з КЖРЕПу, він попросив [PERSON] приїхати до них, вони запитали його, яким чином так сталось, що їх будинок проданий відповідачці, оскільки між ними було укладено договір довічного утримання, однак він повідомив, що так було дешевше і він хотів зекономити. На їхнє запитання, чому стороною договору є не він, а його мати, онук сказав, що вони з мамою так вирішили, щоб даний будинок не ділився, якщо в них не складеться подружнє життя. Після цієї розмови відносини між ним та його онуком [PERSON] погіршились, між ними почались конфлікти і після одного з них його онук хотів вигнати його дружину з даного будинку, однак він заступився за неї, оскільки вона його законна дружина, а також вони разом будували цей будинок та сарай, а тому їй також належить частка в цьому будинку та сараю. Вони офіційно уклали шлюб 19 травня 2000 року, а житловий будинок був зданий в експлуатацію 21 червня 1999 року, тому нотаріус вважав, що не має необхідності отримувати дозвіл [PERSON] на посвідчення договору щодо відчуження спільного майна, однак сарай літ. «Б» був побудований у 2006 році, під час офіційного шлюбу, а тому нотаріус була зобовязана отримати дозвіл іншого з подружжя. Вони є людьми похилого віку, часто хворіють та потребують постійного стороннього догляду і допомоги по господарству, що і спонукало їх до укладення договору довічного утримання. Іншого житла, крім спірного будинку, що знаходиться по вул. Банилівська, 4 м. Чернівці, в них ні у власності, ні у користуванні, немає, вони продовжують проживати і до сьогодні у спірному будинку та користуватися належними до нього надвірними будівлями та спорудами, самостійно сплачують комунальні платежі і вважали, що до їхньої смерті їх будуть доглядати та допомагати їм по господарству, а перехід права власності на будинок і належних до нього надвірних будівель і споруд, відбудеться лише після їхньої смерті, за життя лишатися права власності на будинок вони наміру не мали, так як будинок є їхньою єдиною власністю та місцем проживання. Така життєва ситуація спонукала їх до укладення договору довічного утримання, при тому, що у нього інших родичів прямого споріднення, окрім рідного онука, не має, оскільки його син загинув. Йому на момент вчинення правочину було 72 роки. Згідно п. 3 укладеного договору, продавець зобов'язується звільнити та передати будинок, що відчужується в користування покупця до 30.08.2007 року одночасно з документами на нього. Тобто він, маючи 72 роки та не маючи іншого власного житла, був зобовязаний покинути свій власний будинок, і де мав доживати віку не відомо, однак в супереч ст. 655 ЦК України та п. 3 договору купівлі-продажу укладеного 03 серпня 2007 року, вони продовжують проживати у даному будинку і сплачувати за комунальні послуги. Крім того, він є людиною без будь-якої навіть початкової освіти. Документація на право власності знаходилася у них і копії правовстановлюючих документів також знаходяться у них, тобто ні фактичної передачі у власність будинку ні документації на нього у відповідності до вищезазначених норм та положень не відбулося. Натомість покупець (відповідачка) ніколи не проживала у даному будинку, її особисті речі відсутні, вона не навідувалася до будинку, не сплачувала коштів по його утриманні. Оскільки вони жодних коштів не отримували, а потребували догляду, то даний факт підтверджує, що він мав бажання укласти договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу житлового будинку. Неправильне сприйняття фактичних обставин щодо їх права власності на будинок після вчинення правочину, права на проживання в будинку та гарантування довічного надання допомоги та догляду за ними свідчить і невиконання п. 4 договору купівлі-продажу, за яким продавець [PERSON] зобовязаний відмовитися від права оренди користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок на користь покупця [PERSON], що не зроблено і по сьогоднішній день, вони продовжують орендувати дану земельну ділянку та сплачувати за неї кошти самостійно. Він уклав договір купівлі-продажу внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, які цей правочин породжує, дана помилка має істотне значення. Правочин оспорюється ним, як особою, яка діяла під впливом помилки, тому встановленню підлягає неправильне сприйняття саме фактичних обставин та вплив таких на його волевиявлення.\~\~ Він не мав наміру продавати належний йому житловий будинок, оскільки це єдине його житло, яке було ним особисто збудоване, він не має іншого житла, де може проживати. При укладенні договору у нотаріуса, він мав намір передати його своєму онукові взамін на утримання та догляд довічно за ним та його дружиною, оскільки саме про це вони домовлялись разом з онуком [PERSON] і ніхто ніколи не говорив про укладення договору купівлі-продажу домогосподарства, а тим паче продаж його відповідачці, яка є для нього чужою людиною. Вони дуже часто хворіють та постійно потребують стороннього догляду. Фактично укладений в такому вигляді договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, спірний житловий будинок залишився у його володінні та користуванні, а жодних грошових коштів від відповідачки за продаж спірного будинку ні він ні його дружина не отримували. Він мав намір передати домогосподарство у власність свого онука [PERSON] взамін на здійснення догляду та утриманням довічно за ним та його дружиною, а не продавати його, однак відповідачка разом з його онуком [PERSON] ввела його в оману щодо природи правочину. А тому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку з належними до нього надвірним будівлями та спорудами № 4 по вул. Банилівській в м. Чернівці, укладений 03 серпня 2007 року між ним та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 9502. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в письмових судових дебатах. Також просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач з даним позовом звернувся у жовтні 2015 року. Відповідно до вимог глави 19 ЦК України до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. Як вбачається з довідки КЖРЕП №6 №3575, яка датується 24.09.2011 року, її видано [PERSON] про те, що [PERSON] є власником або квартиронаймачем. Таким чином, [PERSON] стало відомо про порушення його прав з вересня 2011 року, тобто на момент звернення з позовною заявою пройшло повних чотири роки. Згідно ст. 267 ЦК України є можливість застосувати наслідки пропуску позовної давності та на цій підставі просив відмовити у задоволення позовних вимог. Третя особа в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач [PERSON] був особисто присутнім при укладенні договору купівлі-продажу. Вона бачила, як позивач рахував гроші, там були долари і гривні, які потім забрав собі. Також вона бачила паспорт позивача. В заяві, яку позивач [PERSON] надавав нотаріусу, він повинен був написати, що сарай будував разом з дружиною. Крім того, договір купівлі-продажу вона зачитувала вголос. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належав на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами № 4 по вулиці Банилівська м. Чернівці на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 21 червня 1999 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішення виконкому № 277/9 від 29 квітня 1999 року (т.1, а.с.56). Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 03 серпня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим № 9502 (т.1, а.с.55), позивач [PERSON] продав, а відповідачка [PERSON] купила житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами № 4 по вулиці Банилівська м. Чернівці. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ.А загальною площею 193,2 кв.м, житловою площею 55,1 кв.м, сарай літ.Б, огорожа літ.1-3, колодязь літ.К, бетонні кільця. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує проти його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов'язків сторін. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки. Судом встановлено, що спірний будинок № 4 по вул. Банилівська м. Чернівці є єдиним майном і єдиним житлом позивача [PERSON], в нього ні у власності, ні у користуванні іншого житла не має, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.52). Позивачі [PERSON] та [PERSON] є людьми похилого віку, вони продовжують проживати до даного часу у спірному будинку та користуватися належними до нього надвірними будівлями та спорудами, що також визнав і представник відповідачки в судовому засіданні. Позивач [PERSON] часто хворіє та потребує постійного стороннього догляду і допомоги по господарству, що підтверджується виписками з історії хвороби (т.1, а.с.79-80). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив суду, що він не мав наміру продавати будинок і гроші від продажу будинку не отримував. Він домовлявся з онуком [PERSON] про укладення договору довічного утримання. Про продаж будинку він дізнався в 2012 році, коли на його адресу прийшло запрошення на вибори для відповідачки. Сарай здавався в експлуатацію в 2006 році. Земельна ділянка не приватизована. Комунальні послуги оплачує він, невістка гроші не висилала. Він не розумів, що продає будинок, а вважав, що укладає договір довічного утримання, тим більше, що невістки у нотаріуса не було, оскільки вони не спілкуються і у них неприязні стосунки ще з 2006 року, адже саме її він вважає винною у трагедії з сином. Аналогічні пояснення надала і допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він являється двоюрідним братом позивача [PERSON] [PERSON] мав укласти договір про довічне утримання позивача. Позивачі іншого житла не мають. Як раніше так і тепер позивачі проживають в будинку та самостійно утримують будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що їй відомо зі слів позивачки [PERSON], що між позивачем [PERSON] та його онуком [PERSON] було укладено договір довічного утримання. [PERSON] обіцяв доглядати їх та фінансово утримувати. Доповнила, що в нотаріуса при укладенні договору її не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що вони з позивачем [PERSON] ніколи не домовлялися про укладення договору довічного утримання. Йому відомо, що його мати [PERSON] разом з позивачем домовлялися про укладення договору купівлі-продажу, однак за яку саме суму, він не знає. Позивач [PERSON] та він виготовляли документи та на сесії районної ради було узаконено добудову. Коли мати приїхала на Україну, він заїхав за позивачем та за матірю і вони разом поїхали до нотаріуса. В приміщення нотаріальної контори він не заходив, а заходили лише позивач та відповідачка. Гроші у позивача він не бачив. Суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов'язків, на що спрямовано правочин, зокрема, особа не стає власником майна, переданого їй за правочином. Позивач у відповідності до п.3 спірного договору купівлі-продажу мав би передати майно у власність покупця, а покупець прийняти майно. По сьогоднішній день позивачі продовжують проживати у даному будинку і сплачувати за комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних платежів (т.1, а.с.80-109, т.2, а.с.50-56), обслуговують даний будинок і проживають у ньому на правах власників. Про помилку щодо неправильного сприйняття позивачем [PERSON] фактичних обставин як щодо його права власності на будинок після вчинення правочину, так і щодо права на проживання в будинку та гарантування довічного надання допомоги та догляду за ним свідчить і невиконання п. 4 договору купівлі-продажу, за яким продавець [PERSON] зобовязаний відмовитися від права оренди користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок, на користь покупця [PERSON], що не зроблено, оскільки позивачі продовжують користуватися земельною ділянкою, яка на даний час не оформлена та не зареєстрована, що підтверджується довідкою з Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради. Позивачі [PERSON] та [PERSON] 19.05.2000 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т.1, а.с.51). Як вбачається з інвентаризаційної справи позивачі незаконно побудували біля будинку, який було здано в експлуатацію 1999 року, сарай літ. «Б», який був узаконений рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Чернівці ради №202/12 від 27 грудня 2006 року (т.2, а.с.83-85). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, для укладення договору купівлі-продажу має бути наявна згода другого з подружжя. У відповідності до п. 45 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 03.03.2004 року № 20/5, яка діяла на момент укладення спірного договору купівлі-продажу зазначено, договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику договору, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого договору. При посвідченні нотаріусом договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений/, удова/удівець/), державній нотаріальній конторі або приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома іншої сторони договору та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення договору через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні договору подавати від його імені відповідні заяви. Договори щодо розпорядження майном можуть бути посвідчені без згоди другого з подружжя також у випадках: коли останній не проживає за місцезнаходженням майна і місце проживання його невідоме. Судом встановлено, що в документах, які надані суду приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], в копії паспорта позивача міститься відмітка про реєстрацію шлюбу (т.1, а.с.50 зв.), а також наявна довідка КЖРЕП-6 від 15.03.2007 року, в якій вказано, що дружина [PERSON] зареєстрована у будинку з 16.06.2000 року, що доводить факт спільного проживання з позивачем [PERSON] Відповідно до п. 44 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 03.03.2004 року № 20/5 зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку з належними до нього надвірним будівлями та спорудами № 4 по вул. Банилівській в м. Чернівці, укладений 03 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 9502, задовольнивши позовні вимоги. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки на те, що позивачам було відомо, що відповідачка [PERSON] є власником або квартиронаймачем спірної квартири з довідки КЖРЕП-6 № 3575 від 24.09.2011 року (т.2, а.с.82), яка видана позивачу [PERSON], оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження, тому що оригінал вказаної довідки знаходиться у відповідачки та надана вона до суду її представником, а не позивачем. Суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] не пропустили передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк для звернення з даним позовом до суду, оскільки право на звернення з цим позовом у них виникло з жовтня 2012 року, тобто з моменту отримання запрошення на вибори для відповідачки [PERSON], а позивачі звернулися до суду 01.10.2015 року, тобто в межах трирічного строку, тому підстав для застосування положень ст.267 ЦК України немає. На підставі викладеного та

Outcome: approved