Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнили, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] є власником 1/6 частки домоволодіння №175а по вулиці Локомотивній (колишня Комунарна) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, її мати [PERSON] є власником 2/3 часток, а сестра, відповідач [PERSON] власником 1/6 частки вказаного домоволодіння. В червні 2009 року позивачі вселились до вказаного будинку для догляду за [PERSON], в період їх проживання за їх кошти було проведено капітальний ремонт будинку, сплачувалися в повному обсязі комунальні послуги. Однак з листопада 2014 року її сестра [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] почали приїздити до домоволодіння та разом з [PERSON] чинити їй з сімєю перешкоди в проживанні в будинку, хоча ні [PERSON] ні її чоловік не є співвласниками будинку та не зареєстровані в ньому. Так, [PERSON] та [PERSON] декілька разів погрожували їй та її сім'ї із застосуванням фізичного насильства якщо вони не покинуть будинок, вимагали забрати речі з будинку, а також заподіяли їй, позивачу, тілесні ушкодження. В звязку з створенням відповідачами нестерпних умов для їх проживання, вона з сімєю змушені були в листопаді 2014 року виїхати із зазначеного домоволодіння, залишивши свої речі в будинку. На теперішній час сестри зламали замок вхідних дверей, де були їх речі, та користуються ними на власний розсуд, чинячи їм перешкоди у доступу до приміщення шляхом відібрання ключів від вхідних дверей. Внаслідок таких дій відповідачів їм, позивачам, завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, які вони зазнали в звязку з позбавленням їх житла з вини відповідачів, був порушений звичний спосіб їх життя, [PERSON] відчуває постійно хвилювання і тривогу за своє майно, що негативно позначилось на її психологічному стані, крім того вона зазнала сильного фізичного болю і страждань у звязку з заподіянням їй сестрами тілесних ушкоджень. Тому позивачі просять суд зобовязати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні домоволодінням, вселити їх у домоволодіння № 175а по вул.Локомотивній м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, стягнути з відповідачів солідарно на користь кожного позивача по 10\~000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди та стягнути солідарно з відповідачів сплачений позивачами судовий збір. В судовому засіданні позивачі кожен окремо підтвердили обставини, зазначені в позовній заяві із уточненнями, наполягали на зодоволенні їх позовних вимог. Не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Представник позивачів підтримав позицію позивачів. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи, заперечень не надали. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, була повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, заперечень не надала. Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті [PERSON] ради в судове засідання [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позову, які стосуються неповнолітніх дітей. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є сусідом позивачів та відповідачів разом із [PERSON], проживає в буд.№175 по вул.Комунарна. Знає сім'ю з 1989 року. В будинку №175а жили три сестри та їхня мати. Після того, як у [PERSON] стався інсульт, сім'я [PERSON] переїхала до матері в будинок, зробили там ремонт, опалення провели, зробили сливну яму, водопостачання. Зараз в будинку живе сім'я [PERSON] та [PERSON]. Була розмова про те, що Оля повинна продати квартиру на вул.Промисловій, щоб віддати гроші сестрам за їхні частки в будинку, а мати зробила б заповіт лише на Олю. Наразі [PERSON] створили умови, щоб Оля з сім'єю покинула будинок. Він особисто бачив як [PERSON] зламали замок в кімнаті Олі в будинку та витягли звідти речі, частину з яких віднесли на горище, а частину на вулицю. Між сестрами неодноразово відбувались сварки та бійки. [PERSON] на подвір'ї тримають мисливських собак, які не дозволяють [PERSON] зайти до будинку. Вислухавши позивачів та їх представника, представника третьої особи, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з такого. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Як встановлено судом, позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину ААІ № 602735 від 04.06.1997 р. є власником 1/6 частки будинку № 175а по вулиці Локомотивній (колишня Комунарна) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.17-18), копією рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року (а.с. 19-20), яким встановлено факт належності [PERSON] свідоцтва про право на спадщину ААІ № 602735 від 04.06.1997 р. на 1/6 частку домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул.Локомотивна (Комунарна), б. 175а, та довідкою Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації № 150025 від 27.09.2016 р. (а.с. 55). У вказаному будинку зареєстровані позивач [PERSON], її мати [PERSON], її чоловік [PERSON], їх діти: повнолітня донька [PERSON] та неповнолітній син [PERSON], [INFO], неповнолітня онука [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою № 608 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 07.10.2016 р. головою вуличного комітету № 9 Довгинцівського району м. Кривого Рогу (а.с.21). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно ч. 1-5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Відповідно до ч. 1\~ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з частини 2 статті 161 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як встановлено судом, позивачі наразі позбавлення права користуватись житлом, в якому вони зареєстровані через неправомірні дії відповідачів, що в тому числі підтверджується показами свідка [PERSON] та письмовими доказами у справі, а саме постановою про закриття кримінального провадження від 19.03.2015 р., листом начальника Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 13.05.2016. Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги позивачів щодо усунення перешкод та вселення їх в домоволодіння № 175а по вулиці Локомотивній в м. Кривому Розі Дніпропетровської області обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. Разом з тим, згідно ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ч. 4 Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачами не доведено факт порушення їх права власності відповідачами, що спричинило їм душевні хвилювання, не виконанні вимоги ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», тому вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають в звязку з їх недоведеністю. Суд не приймає до уваги в якості доказу поданий висновок спеціаліста №407 від 02.03.2015, складений внаслідок обстеження [PERSON], оскільки в постанові про закриття кримінального провадження від 19.03.2015 р. зазначено, що за обставини, зазначені [PERSON] під час обстеження, не підтвердились в процесі досудового розслідування кримінального провадження по факту спричинення останній тілесних ушкоджень. Таким чином, неможливо однозначно стверджувати про спричинення з боку [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] Інших доказів на підтвердження спричинення позивачам моральних(душевних) страждань з боку відповідачів не надано. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належним чином повідомлені про дату слухання справи відповідачі та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування суду не надали, тому суд приймає рішення на підставі наших в справі письмових доказів згідно вимог ст. 57 ЦПК України. Згідно частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. Згідно абзацу 3 пункту 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позову немайнового характеру. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, визначено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Позивачами при подачі позову сплачено судовий збір в сумі 748,00 грн., 746,00 грн. 746,00 грн., який підлягає пропорційному стягненню на їх користь з відповідачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial