Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 20.08.1995 року, за умовами якого [PERSON], що діяла на підставі довіреності від імені свого чоловіка [PERSON], подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS]; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, що складається з зазначеного житлового будинку та видане [PERSON] 27.06.2006 року після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO]; про припинення права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок та визнання за позивачами і відповідачем в рівних частках прав власності на вказаний будинок в порядку спадкування. В позові посилаються на те, що являються спадкоємцями першої черги за законом після смерті своєї матері - [PERSON]., що померла [INFO], прийняли спадщину шляхом подання 17.04.2007 року нотаріусу відповідної заяви. Відповідач також є спадкоємцем за правом представлення після смерті їх сестри та його матері - [PERSON], а тому підлягають визнанню їх права власності на спадщину в рівних частках після смерті [PERSON], якій належало право власності на спірний будинок після смерті її чоловіка. Вважають, що договір дарування підлягає визнанню недійсним , оскільки був вчинений на підставі довіреності після смерті довірителя. Оскільки не дійсний правочин не створює юридичних наслідків, то підлягає визнанню недійсним і свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.06.2007 року, яке видане на підставі вказаного договору дарування. В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги в повному обсязі та додатково пояснили, що спірний будинок був збудований [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу в 70-ті роки минулого століття. На час смерті [PERSON] з ним разом постійно проживали його дружина [PERSON] та донька [PERSON] зі своєю сім'єю, позивачі не проживали разом з ним та не приймали спадщину після його смерті. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач та його представник вказують на те, що [PERSON] була спадкоємницею [PERSON] на підставі його заповіту від 19.12.1994 року. Разом з [PERSON], що мала право на обов'язкову частку в спадщині як непрацездатна дружина, прийняли спадщину, проживаючи разом зі спадкодавцем на день його смерті та фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Хоча угода дарування і вчинена на підставі довіреності, що припинали свою дію, тобто не уповноваженою особою, однак схвалена спадкоємцями [PERSON] як його правонаступниками, а тому не підлягає визнанню недійсною. Крім того, позивачі не є спадкоємцями [PERSON], а тому вказаною угодою не зачіпаються їх законні права та інтереси. [PERSON], спадкоємцями та правонаступниками якої є позивачі, схвалювала угоду дарування та не скористалась правом оспорювання цієї угоди протягом строку позовної давності в три роки. Більш того, прийнявши спадщину після смерті [PERSON], позивачі не завертались до суду за захистом своїх прав більше п'яти років, а тому у всякому разі в позові слід відмовити в зв'язку з закінченням строків позовної давності та на підставі заяви про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, свідків по справі та дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 1950 р. до дня смерті останнього [INFO].. За час шлюбу в 70-ті роки минулого століття збудували будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS], та який був їх спільною сумісною власністю як подружжя, що сторонами не оспорюється та підтверджується свідоцтвом про право власності на будинок від 10.05.1995 року, виданого на підставі рішення виконкому Овідіопольської районної ради №170 від 10.04.1995 року. 10.12.1994 року [PERSON] склав заповіт на все своє майно на ім'я доньки [PERSON], яка на день його смерті постійно проживала разом з ним. [INFO] [PERSON] помер. 10.08.1995 року [PERSON], що діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 27.06.2004 року, подарувала [PERSON] належний [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Договір посвідчено державним нотаріусом Овідіопольської нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі №3021. [INFO] померла [PERSON] 27.06.2006 року державним нотаріусом Іллічіського мііського нотаріального округу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна [PERSON] є її син [PERSON], в тому числі з урахуванням одної третьої частки майна, від якої відмовився [PERSON] та одної третьої частки майна, від якої відмовилась [PERSON]. 24.07.2008 року [PERSON] на підставі рішення Молодіжненської сільської ради від 25.05.2007 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1646 га в [ADDRESS] з цільовим призначенням - присадибна ділянка. Згідно ст. 5 ЦК України та ч.3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, вказана угода вчинена [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка припинила свою дію у відповідності до ст.69 ЦК України 1963 року, що була чиною на час існування правовідносин, тобто не уповноваженою особою. Разом з тим, [PERSON] є спадкоємницею [PERSON], що підтверджується її заявою про прийняття спадщини від 24.11.95 року після смерті [PERSON] та свідоцтвом про спадщину на її ім'я на грошові вклади померлого (матеріали спадкової справи №237/95) та його правонаступником. Як правонаступник померлого, вона схвалювала угоду дарування вказаного будинку на ім'я [PERSON], що підтверджується як фактом укладення нею угоди, так і подальшою її поведінкою. При цьому суд враховує також те, що [PERSON] 05.05.1986 року заповіла належну їй частину будинку по [ADDRESS] [PERSON] (копія заповіту в спадковій справі №170/2007 року), а від належної їй частини спадщини після смерті [PERSON] відмовилась на користь відповідача [PERSON] , про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину на ім'я [PERSON] Крім того, [PERSON] 19.12.1994 року також заповів все своє майно на ім'я [PERSON], заповіт якого не скасовано та не змінено. [PERSON] мала можливість отримати вказаний будинок у власність в порядку спадкування. Як встановлено з пояснень свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] який був допитан в якості свідка, і не оспорюється позивачами, [PERSON] проживала разом зі спадкодавцем на день його смерті та фактично вступила в володіння його майном. Відповідно до ст. 63 ЦК України 1963 року угода, що вчинена від імені іншої особи особою, яка не уповноважена на вчинення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі подальшого схвалення угоди цією особою. Подальше схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. Схвалення угоди правонаступником особи, від імені якої була вчинена угода, виходячи із сутті правонаступництва, не змінює характеру правовідносин, що урегульовані ст. 63 ЦК 1963 року. В зв'язку з цим не має підстав для визнання угоди дарування недійсною в зв'язку з вчиненням її не уповноваженою особою, а відтак не має правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім'я [PERSON] 27.06.2006 року, припинення його прав власності на житловий будинок [ADDRESS] та визнання за позивачами прав власності на вказаний будинок. Позивачі [PERSON], [PERSON],[PERSON] не були учасниками оспорюваної угоди, не приймали спадщину після смерті [PERSON], факт прийняття спадщини, в судовому порядку не встановлювали, тому вчиненою угодою не порушуються суб'єктивні права та інтереси позивачів. Оскільки згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, то встановлення обставин того, що угодою не порушувались безпосередньо права позивачів, є самостійною підставою для відмови в задоволені позову. Що стосується застосування строків давності до вимог позивачів, про необхідність застосування яких заявив відповідач до ухвалення судового рішення, то суд виходить з наступного. Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Ч.4 цієї статті визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позову. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO]., його дружина [PERSON] померла [INFO]. Позивачі по справі звернулись до Овідіопольської державної нотаріальної контори 17.04.2007 р. Спірна угода дарування була укладена 10.08.1995 р. Не зважаючи на подану відповідачем до суду заяву про застосування строків позовної давності, позивачі жодним чином не пояснили та не обґрунтували об'єктивність прострочення зазначених строків. П.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що при встановлені того, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. І-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з вищенаведених підстав, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed