Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивачі, [PERSON] , яка діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , звернулися до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просять суд: -стягнути з Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] , що діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] майнову шкоду у розмірі 88 405,00 грн на користь кожного; -стягнути з Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] , що діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] майнову шкоду у розмірі 88 405,00 грн на користь кожного; -стягнути з Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 34926981) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що діє як законний представник [PERSON] , судові витрати у розмірі 21 688,40 грн, що складаються з витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1 688,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн; -стягнути з Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 34926981) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн; -стягнути з Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 26199708) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що діє як законний представник [PERSON] , судові витрати у розмірі 21 688,40 грн, що складаються з витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 1 688,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн; -стягнути з Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 26199708) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що провідним інспектором КП «Київблагоустрій» Гордієнко Т.О. був винесений припис № 1708287 від 22.03.2017 р., яким встановлено порушення п. 13.3.1 Правил благоустрою м. Києва за адресою: [ADDRESS] , що було вчинено ФОП [PERSON] , та запропоновано усунути порушення шляхом надання дозвільної документації розміщення ТС МАФ протягом 3-х робочих днів або демонтувати власними силами, відновити благоустрій. Однак вказаний припис фізичній осіб-підприємцю [PERSON] не вручався. У зв`язку з невиконанням вимог припису, Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видане доручення № 064-5191 КП «Київблагоустрій» вжити заходи шляхом демонтажу встановлених з порушенням тимчасових споруд, засобів пересувної дрібно роздрібної торговельної мережі та елементів благоустрою, зокрема, павільйону у [ADDRESS] , який належить позивачу. На виконання вказаного доручення представниками відповідача-2 в період 16-21 серпня 2017 року було проведено демонтаж вказаного павільйону, за результатами якого складено акти демонтажу від 16.08.2017 р. № 03-477/ВК, від 17.08.2017 р. № 03-480/ВК, від 18.08.2017 р. № 03-483/ВК, від 19.08.2017 р. № 03-486/ВК, від 21.08.2017 р. № 03-487/ВК. Вказані акти під час проведення демонтажу ФОП [PERSON] не вручались. Відповідно до Акту про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта по [ADDRESS] , Технічного паспорту, виготовленого 05.03.2008 р., Технічного висновку про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам споруда має монолітний фундамент із бетону М-100 заглиблений в ґрунт на 1,3 м від поверхні, стіни по вісі є цегляні товщиною 2,5 см, перекриття металеві з покриттям азбесто-хвильовими листами по дерев`яному настилу і підвісною утепленою стелею, торгівельна площа складає 126 м кв., загальна форма приміщень становить 163,9 м кв. Отже демонтований павільйон не підпадає під визначення тимчасової споруди, був нерухомим майном, не яке не поширюються приписи Правил благоустрою міста Києва, що підтверджується висновком експертного дослідження № 29/94 від 08.04.2020 р. Вказана споруда була розміщена законно, на її будівництво наявна вся дозвільна документація, введена в експлуатацію ще в 1997 році та розміщена на земельній ділянці, відповідно до її цільового призначення, яка орендувалася [PERSON] з 1996 року. У ФОП [PERSON] існувала вся необхідна документація, відповідно до законодавства, яке діяло на той час, що підтверджує право власності на торгівельний павільйон за вказаною адресою. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року по справі № 826/12953/17, що набрало законної сили, позов було задоволено та визнано протиправним і скасовано припис № 1708287 від 22.03.2017 р. винесений провідним інспектором КП «Київблагоустрій» Гордієнко Т.О.; визнано протиправним і скасовано доручення № 064-5191 від 22.05.2017 р. видане Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) в частині демонтажу павільйону у [ADDRESS] ; визнано протиправними дії Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення демонтажу павільйону. У зв`язку зі смертю [PERSON] , ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019 року замінено [PERSON] правонаступниками - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка є законним представником неповнолітньої [PERSON] , та в подальшому, у зв`язку з укладенням шлюбу, змінила прізвище на - [PERSON] . В результаті протиправних дій відповідачів позивачам було завдано матеріальної шкоди у розмірі 530 430,00 грн без ПДВ, розмір якої підтверджено висновком експертного дослідження № 24/94 від 08.04.2020 р. Оскільки відповідачі своїми діями завдали позивачам майнову шкоду, однак, враховуючи, що протиправність дій Департаменту полягає у видачі доручення на демонтаж нежитлової будівлі, а протиправність дій КП «Київблагоустрій» - у безпосередніх діях по її демонтажу, не можна вважати, що шкода неподільна і завдана спільними діями, а тому вартість відновлювального ремонту підлягає відшкодуванню в рівних частинах. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.07.2020 року було відкрито провадження у цій цивільній справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Відповідачі копію вказаної ухвали суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримали, кожен окремо, 22.07.2020 року. 04.08.2020 року до суду від представника відповідача Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради - Ходорич О.М. надійшов відзив на позовні вимоги у справі, у якому проти позову заперечує та просить повністю відмовити у його задоволенні, оскільки позивачами не доведено, що спірне приміщення є нерухомим майном, та не доведено, що дії відповідачів стосувались майна [PERSON] . Вважає, що рішення судів у адміністративній справі № 826/12953/17 не є преюдиційним, оскільки адреса, зазначена у приписі та дорученні не співпадають з адресою, де знаходиться нерухоме майно позивача, а також - не досліджувались обставини набуття права власності та інші обставини, на які посилається. Зокрема рішення судів по справі № 826/12953/17 вважає необґрунтованими, прийнятими з порушенням норма матеріального та процесуального права, а висновки судів - такими, що не відповідають обставинам справи та доказам, наявними у матеріалах справи, у зв`язку з чим на вказані рішення судів були подані касаційні скарги, судом касаційної інстанції наразі рішення не прийняте. Вважає, що позивачами не доведено, що оскаржувані дії відповідачів стосувались спірного майна, не доведено статус майна та не доведено завдану шкоду, у встановленому законом порядку. Позивачем не було надано на виконання вимог приписів паспорт прив`язки та доказів сплати пайової участі на виявлені елементи благоустрою за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням припису № 1708287 від 22.03.2017 щодо надання проектно-дозвільної документації на виявлений елемент благоустрою, об`єкт був внесений до доручення Департаменту на демонтаж від 22.05.2017 № 064-5191 та в подальшому проведено демонтаж. Позивачем не надано документів на підтвердження реєстрації нерухомості, не надано правовстановлюючих документів щодо права власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . В межах розгляду вказаної адміністративної справи судом було встановлено, що неоформлення права власності позивача на об`єкт по [ADDRESS] не можу бути підставою для висновку про належність споруди до тимчасової. Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що дозволи були надані на встановлення малої архітектурної форми за спірною адресою, що виключає можливість будування нерухомого майна/будинку нежитлового, а отже не узгоджується з вимогами нормативної документації щодо визначення терміну «капітальна будівля та/або об`єкт нерухомого майна». На момент вчинення дій у [PERSON] були відсутні документи на право власності, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність правовстановлюючих документів на приміщення унеможливлює ідентифікування спірного приміщення на місцевості та можливість підтвердження, що оскаржувані дії відповідачів стосувались майна позивача та відповідно встановити порушення прав, свобод або законних інтересів позивача. Позивачі не є належними правонаступниками [PERSON] . Позивачами не надано доказів, що підтверджують надання спірному приміщенню за адресою: [ADDRESS] адреси Головним управлінням містобудування та архітектури відповідно до вимог чинного законодавства. У різних документах, що стосуються об`єкту майна, зазначаються абсолютно різні, відмінні одна від іншої, адреси, зокрема: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] та ін., що вказує на недоведеність позову у частині, що дії відповідачів стосувались майна [PERSON] . Рішенням судів по справі № 826/12953/17 визнано протиправними дії щодо демонтаж павільйону у [ADDRESS] . Наданий висновок експертного дослідження від 08.04.2020 № 24/94 КНДЕКЦ МВС України, на думку представника відповідача, був зроблений без всіх необхідних доказів/документів, зокрема, позивачем не було надано доказів присвоєння поштової адреси спірному приміщенню; наявна невідповідність даних у технічному паспорті; зазначення у документах різних адрес спірного приміщення; відсутність доказів законного володіння/користування земельною ділянкою; не враховано вартість демонтованого майна; відсутність доказів витрат при будівництві; відсутність доказів статусу спірного приміщення відповідно до приписів чинного законодавства. Щодо застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, то необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема: вини порушника зобов`язання. 10.08.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача КП «Київблагоустрій» - Мироненко О.М., у якому проти позову заперечує, оскільки його вимоги не ґрунтуються на реальних доказах, зокрема, позивачами не доведено їх виключне право вимоги на відшкодування можливої завданої шкоди, а також не надано жодного доказу щодо демонтажу споруди - торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідач-2 ставить під сумнів висновок щодо статусу демонтованого об`єкту та вартості ремонтно-будівельних робіт (розмір завданої матеріальної шкоди), проведення яких необхідне для відновлення демонтованого об`єкту - 530 430,00 грн без ПДВ та 636 516,00 грн з ПДВ. На знесений об`єкт померлим ФОП [PERSON] не було оформлено право власності відповідно до вимог чинного законодавства. До позовної заяви не додано відомостей щодо кола спадкоємців станом на дату подачі позову та копії свідоцтва про право на спадщину. Не подано доказів щодо повноважень [PERSON] як законного представника [PERSON] . Також, 10.08.2020 року позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подано відповідь на відзив відповідача-2, у якій не погоджуються з відповідними доводами, вважаючи їх безпідставними, такими, що не відповідають дійсності, та не підтвердженими належними доказами, з огляду на таке. Законодавство України не пов`язує набуття чи припинення права власності з неприсвоєнням об`єкту поштової адреси. У [PERSON] була наявна вся необхідна документація, відповідно до законодавства, яке діяло на той час, що підтверджує право власності на торгівельний павільйон. У зв`язку з зауваженнями відповідача-2 на відсутність свідоцтва про право на спадщину та інформації про коло спадкоємців та отримання ними свідоцтв про право на спадщину, надають довідку державного нотаріуса та копію витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі та копію договору купівлі-продажу земельної ділянки. Оскільки станом на день подання позову [PERSON] була неповнолітньою, [PERSON] має належні повноваження бути її представником. Докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивачів будуть подані до закінчення судових дебатів. 22.09.2020 року до суду від представника відповідача КП «Київблагоустрій» - Мироненко О.М. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якому із доводами позивачів не погоджується. Хоча позивачі наполягають на тому, що ФОП [PERSON] правомірно заволодів майном, однак постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2017 року було встановлено, що знесеному об`єкту не було присвоєно поштової адреси, оскільки не оформлено право власності на об`єкт - павільйон. У матеріалах справи відсутні докази щодо набуття права власності та державної реєстрації такого права на демонтований об`єкт померлою особою - [PERSON] , позивачами не надано доказів спадкування будь-яких майнових прав, що підтверджують їх право вимоги відшкодування шкоди за даною позовною заявою, а також - вони не посилаються на норми ЦК України, на підставі яких вони мають право на відшкодування даної шкоди. 29.09.2020 року від представника відповідача КП «Київблагоустрій» - Мироненко О.М. надійшло клопотання про витребування доказів та додаткові пояснення, у яких висновок експертного дослідження № 24/94 від 08.04.2020 року вважає недостовірним та неналежним доказом, оскільки оцінщик не попереджений про кримінальну відповідальність, мета складання звіту не відповідає обставинам справи та предмету позову, позивачами не додано копію договору між ними та оцінювачем, у зв`язку з чим доходить висновку, що умовами договору передбачені вимоги, котрі істотно збільшують вартість проведеної оцінки. 09.10.2020 року представником відповідача Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради - Ходорич О.М. до суду подано заперечення на відповідь позивачів у справі, посилається на доводи та обставини, що були ним раніше викладені у відзиві на позовну заяву. Цього ж дня ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача КП «Київблагоустрій» - Мироненко О.М. та витребувано у П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену, копію матеріалів спадкової справи №220/2018, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . 20.11.2020 року до суду від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшли матеріали спадкової справи № 220/2018 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 22.12.2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Цього ж дня від представника відповідача КП «Київблагоустрій» - Мироненко О.М. надійшли письмові пояснення на позовну заяву, у яких акцентує увагу на рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.03.2020 року у справі № 361/4293/19, яким визначено виключний обсяг майна, що було зареєстровано на праві власності за [PERSON] на момент смерті [INFO] . Відповідно до рішення суду споруда - павільйон у [ADDRESS] , не була зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Крім того, представник відповідача-2 посилається на положення ст. 346 ЦК України, в силу якої на момент смерті [PERSON] не належав на праві власності торгівельний павільйон, оскільки таке майно було знищене. 16.02.2021 року представником позивачів - [PERSON] подано письмові пояснення, у яких вважає, що заперечення відповідача-1, викладені у відзиві та письмових поясненнях, зводяться до переоцінки обставин, встановлених у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2017 року по справі № 826/12953/17. Щодо посилань відповідача-2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.03.2020 року у справі № 361/4293/19, то предметом розгляду у вказаній справі було встановлення факту проживання однією сім`єю (після розлучення) та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя придбаного за час шлюбу. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 31.07.1999 року, а торгівельний павільйон було збудовано та введено в експлуатацію у 1997 році, відтак вказане майно не належало до спільного майна подружжя. Право на відшкодування шкоди, завданої [PERSON] , спадкоємцями якого є позивачі, безпосередньо не пов`язане з особою спадкодавця, не має суто особистого характеру, а тому в спірних правовідносинах допускається правонаступництво, що свідчить про право позивачів на отримання компенсації шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідачів. Належний [PERSON] торгівельний павільйон було побудовано з додержанням всіх вимог та відповідно до ЦК Української РСР 1963 року, що підтверджується, зокрема, актом приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічним висновком про стан несучих конструкцій та відповідністю забудови архітектурно-будівельним нормам, дозволом на виконання будівельних робіт, договором на право тимчасового користування землею від 17.12.1996 року, а отже існувала вся необхідна документація, передбачена діючим на той час законодавством, що підтверджує право власності на торгівельний павільйон. Представник відповідача-2 у свої твердженнях допускається помилки, ототожнюючи поняття права власності та оформлення свідоцтва про право власності. Згідно ЦК Української РСР 1963 року, що діяв на момент введення в експлуатацію торгівельного павільйону, виникнення права власності на споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Щодо тверджень відповідача-2 про припинення права власності у разі знищення майна, то позивачі не намагаються успадкувати знищений об`єкт, а наголошують на своєму праві отримати компенсацію за знищення об`єкту, який на момент його знищення належав спадкодавцю, а отже - на момент смерті йому належало право на отримання компенсації за неправомірно знищений торгівельний павільйон. 23.02.2021 року від представника позивачів- [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, що підтверджують розмір та сплату витрат позивачів-1,2 на правничу допомогу. 07.06.2021 року від представника відповідача КП «Київблагоустрій» - Косянчук Л.Г. надійшли додаткові пояснення по справі, у якій вважає, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.11.2017 року у справі № 826/12953/17 не встановлено факт належності на праві власності позивачам павільйону і така обставина, оскільки на неї посилаються позивачі, підлягає доведенню на загальних підставах, однак жодних доказів щодо цього не надано. Вважає, що предметом доказування у цій справі є саме належність позивачам на праві власності павільйону та наявність відповідних дозвільних документів на її спорудження. Порядок та підстави відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 ЦК України, яка є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності, та в силу приписів якої належним суб`єктом відповідальності за даним позовом є відповідний орган місцевого самоврядування, за наявності всіх складових у сукупності. Матеріали справи не містять відомостей щодо видачі позивачам свідоцтв про право власності на спадщину за законом на спірний павільйон , що виключає порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивачів. Відповідно до п. 4.1 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводилось з видачею свідоцтва про право власності. Однак, з наданого Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 10.10.1997 року убачається, що в експлуатацію було прийнято тимчасовий збірно-розбірний торгівельний павільйон, а силу положень ст. 181 ЦК України МАФ є спорудою - рухомим майном, а не нерухомістю, яка повинна бути пов`язана фундаментом із землею. Факт існування права власності померлого на нерухоме майно спростовується технічним паспортом на нежитловий будинок (приміщення) від 25.03.2008 року, відповідно до якого приміщення є самочинним будівництвом, не здано в експлуатацію. Інших заяв по суті справи від учасників справи до суду не надійшло. У судовому засіданні представник позивачів - [PERSON] підтримала заявлений позов, з підстав викладених у ньому та заявах по суті справи, просила повністю задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача, Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), - Ходорович О.М. у судовому засіданні проти позову заперечив, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, при цьому послався на доводи заяв по суті справи, що були подані стороною відповідача. Представник відповідача, КП «Київблагоустрій» виконавчого органу КМР (КМДА), - Косянчук Л.Г. також у судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні, з підстав, що були стороною викладені у заявах по суті справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, на розгляді Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала адміністративна справа № 826/12953/17 за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» про визнання протиправним та скасування припису, доручення та визнання протиправними дій, предметом розгляду у якій було визнання протиправним і скасування припису № 1708287 від 22.03.2017 року, винесеного провідним інспектором Комунального підприємства «Київблагоустрій» Гордієнко Т.О.; визнання протиправним та скасування доручення №064-5191 від 22.05.2017 року, виданого Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) в частині демонтажу павільйону у [ADDRESS] ; визнання протиправними дій Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) щодо демонтажу павільйону у [ADDRESS] (т. 1 а.с. 216-222). Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2017 року позовні вимоги Фізичної особи-підприємця [PERSON] було задоволено та постановлено: - Визнати протиправним і скасувати припис №1708287 від 22.03.2017 року Комунального підприємства «Київблагоустрій»; - Визнати протиправним та скасувати доручення №064-5191 від 22.05.2017 року Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в частині демонтажу павільйону у [ADDRESS] ; - Визнати протиправними дії Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо демонтажу павільйону у [ADDRESS] ; - Стягнути судові витрати на користь Окружного адміністративного суду міста Києва у розмірі 4 800 (чотири тисячі вісімсот) грн. за рахунок Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» солідарно. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019 року по справі № 826/12953/17 апеляційні скарги Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 листопада 2017 року - залишено без змін, відтак постанова Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/12953/17 набрала законної сили(т. 1 а.с.224-234). За нормою ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, 22.03.2017 року провідним інспектором Комунального підприємства «Київблагоустрій» винесено припис №1708287, яким встановлено порушення Фізичною особою-підприємцем [PERSON] п. 13.1.1 Правил благоустрою міста Києва за адресою: [ADDRESS] та запропоновано усунути порушення шляхом надання проектно-дозвільної документації на розміщення тимчасової споруди протягом 3-х днів або демонтувати об`єкт власними силами та відновити благоустрій. У приписі міститься застереження, що у разі його невиконання будуть вжиті заходи згідно законодавства (т. 1 а.с.11). 22.05.2017 року Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до Положення про Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.01.2011 року №94, «Правил благоустрою міста Києва», затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051 (зі змінами), видано КП «Київблагоустрій» доручення №004-5191, яким доручено вжити заходів шляхом демонтажу встановлених з порушенням тимчасових, засобів пересувної дрібнороздрібної торгівельної мережі та елементів благоустрою, зокрема, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13-19). У серпні 2017 року КП «Київблагоустрій» демонтовано тимчасову споруду за адресою: [ADDRESS] , про що складено акти проведення демонтажу №03-477/вк від 16.08.2017, №03-480/вк від 17.08.2017 року, №03-483/вк від 18.08.2017 року, №03-486/вк від 19.08.2017 року, №03-487/вк від 21.08.2017 (т. 1 а.с. 22-26). Зокрема, Окружним адміністративним судом м. Києва у постанові № 826/12953/17 від 20.11.2017 року було встановлено, що включення відповідачем до переліку елементів благоустрою, щодо яких мають бути вжиті заходи шляхом демонтажу тимчасових споруд, об`єкту по [ADDRESS] є протиправними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача, що свідчить про порушення КП «Київблагоустрій» порядку винесення припису. Відтак, постановою Окружного адміністративного судом м. Києва по справі № 826/12953/17 від 20.11.2017 року встановлено, що відповідачами правомірність прийняття рішень та дій щодо демонтажу об`єкта по [ADDRESS] не доведено, що свідчить про неправомірність вказаних рішень та дій. Відповідно до Акту про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта по [ADDRESS] загальна площа торгівельного павільйону складає 126 м.кв., та дана споруда має монолітний фундамент (т. 1 а.с. 26-27). Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05.03.2008 року було виготовлено Технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення), що по [ADDRESS] , відповідно до якого загальна площа приміщень становить 163,9 кв.м (т. 1 а.с. 28-31). Відповідно до Технічного висновку про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам споруда має монолітний фундамент із бетону М-100 заглиблений в ґрунт на 1,3 м від поверхні, стіни по вісі є цегляні товщиною 2,5 см, перекриття металеві з покриттям азбесто-хвильовими листами по дерев`яному настилу і підвісною утепленою стелею (т. 1 а.с. 32). Положеннями Закону України «Про благоустрій населених пунктів» № 2807-IV, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради ІІ сесії VI скликання від 25.12.2008 року №1051/1051, Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244, визначено критерії, які відносять той чи інший об`єкт до тимчасової споруди, одним із яких є площа об`єкту, яка повинна бути не більшою 30 квадратних метрів, відсутність фундаменту та каркас з полегшених конструкцій. Таким чином, адміністративним судом було встановлено що, матеріалами справи, зокрема, рішенням Київської міської ради від 27.04.2016 року №08/231-2016/пр., технічним паспортом на нежитловий будинок (приміщення) від 05.03.2008 року та технічного висновку про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам вбачається, що позивач здійснював підприємницьку діяльність у нежилому приміщенні - торгівельний павільйон (а не тимчасовій споруді), що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Тобто, розглядуваний об`єкт не є тимчасовою спорудою, а є нежитловим приміщенням, тому включення його відповідачем до переліку елементів благоустрою, щодо яких мають бути вжиті заходи шляхом демонтажу тимчасових споруд є протиправним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача. У листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначається, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УPCP 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року. Згідно ЦК Української PCP 1963 року, який діяв на момент введення в експлуатацію торгівельного павільйону, належного позивачу, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 4 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженими Наказом Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як вбачається з матеріалів справи, належний позивачу торгівельний павільйон було побудовано з додержанням всіх вимог та відповідно до ЦК Української PCP 1963 року, що підтверджується, зокрема, актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічним висновком про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітектурно-будівельним нормам, дозволом на виконання будівельних робіт, договором на право тимчасового користування землею (в тому числі на правах оренди) від 17.12.1996 року. Отже, у [PERSON] існувала вся необхідна документація, відповідно до законодавства, яке діяло на той час, що підтверджує право власності на торгівельний павільйон за адресою [ADDRESS] . За приписами ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. [PERSON] помер [INFO] та після його смерті П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 220/2018 (т. 2 а.с. 82-147). Відповідно до довідки від 07.09.2020 року П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори спадкоємцями, які заявили свої права на спадкове майно померлого [INFO] [PERSON] , є: мати померлого - [PERSON] , [INFO] , син померлого - [PERSON] , [INFO] , та дочка померлого - [PERSON] , [INFO] , в рівних частках кожний (т. 2 а.с. 146 зворотній бік). Убачається, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2019 року в адміністративній справі № 826/12953/17 замінено позивача [PERSON] на його правонаступників - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». При застосуванні буквального тлумачення частини першої статті 1230 ЦК України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Однак це не в повній мірі відповідало би нормам статей 608, 1218, 1219 ЦК України, та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання та спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання. Тому основним критерієм, при включенні таких прав до складу спадщини, повинно бути встановлено чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора. Додатковим аргументом включення права на відшкодування шкоди у недоговірному зобов`язанні до складу спадщини вказує зміст частини першої статті 1231 ЦК України, у якій передбачено перехід у спадщину обов`язку відшкодувати майнову шкоду у недоговірному зобов`язанні. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у справі № 662/541/15-ц від 21.10.2020 року. Відтак суд доходить переконання, що право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірним рішень та дій відповідачів, безпосередньо не пов`язане з особою спадкодавця [PERSON] , а тому в спірних правовідносинах допускається правонаступництво - спадкоємцями померлої особи. Щодо законного представництва [PERSON] (до заміжжя [PERSON] ) інтересів неповнолітньої доньки [PERSON] , яка є спадкоємцем після смерті свого батька [PERSON] , то вказане відповідає положенням ст. 34 Цивільного кодексу України та ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України (т. 1 а.с. 235, т. 2 а.с. 17). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з положеннями ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За нормою ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У відповідності до приписів ст. 41 Конституції України, що кореспондуються з положеннями ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з висновком експертного дослідження № 24/94 від 08.04.2020 року, що проведене Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром за заявою представника позивачів - [PERSON] від 20.02.2020 року, об`єкт, який був розташований по [ADDRESS] , був нерухомим майном. Станом на даний час торгівельний павільйон є демонтованим. Вартість ремонтно-будівельних робіт (розмір завданої матеріальної шкоди), проведення яких необхідне для відновлення демонтованого об`єкту - торгівельного павільйону за адресою [ADDRESS] - станом на час складання висновку становить 530 430 грн без ПДВ та 636 516 грн з ПДВ (т. 1 а.с.с 195-208, 209-210). З огляду на викладене, судом встановлено, що внаслідок неправомірних рішень та дій відповідачів по демонтажу об`єкту нерухомого майна, що був розташований по [ADDRESS] , позивачам було завдано майнову шкоду у розмірі 530 430 грн без ПДВ, яка підлягає відшкодуванню відповідачами в рівних частинах. Згідно з ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, з позиції належності та допустимості кожного з них, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимоги та задоволення позову в частині стягнення з відповідача-1 на користь [PERSON] , що діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] майнової шкоди в розмірі по 88 405,00 грн на користь кожного, а також в частині стягнення відповідача-2 на користь [PERSON] , що діє як законний представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] майнової шкоди в розмірі по 88 405,00 грн на користь кожного. Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо заперечень відповідачами розміру майнової шкоди, що встановлений висновком експертного дослідження № 24/94 від 08.04.2020 року, то вони судом до уваги не приймаються, оскільки відповідачами не було заявлено жодних клопотань щодо проведення відповідного експертного дослідження за призначенням суду. Відтак з відповідачів на користь позивача [PERSON] підлягають відшкодуванню витрати на проведення вказаного експертного дослідження у загальному розмірі 3 376,80 грн, по 1 688,40 грн з кожного (т. 2 а.с. 212, 213). Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч.ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). У цій справі склад та розмір витрат позивачів на правничу допомогу підтверджується Договором про надання правової допомоги № 06/02 від 03.02.2021 року, рахунками № 8, № 9 від 17.02.2021 року, дублікатами квитанцій № 0.0.2019866297.1 від 17.02.2021 року та № 0.0.2021483315.1.1 від 18.02.2021 року, що є підставою для задоволення позову у частині стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 80 000,00 грн (т. 2 а.с. 187-189, 190-194). Враховуючи наведене та

Outcome: approved