Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON], звернулися до суду 06 лютого 2017 року з вказаним позовом, в якому просять визнати [PERSON], 1968 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] В обґрунтування позову позивачі вказували, що вони є спадкоємцями померлого [INFO] року [PERSON] - власника житлового будинку [NUMBER] що розташований за адресою: [ADDRESS] Спадщину у виді житлового будинку вони, [PERSON] і [PERSON], прийняли, оскільки постійно проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті, але спадщину досі не оформили. У вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON], колишній чоловік [PERSON], але фактично не мешкає в ньому з 2008 року. Тому відповідач, на думку позивачів, втратив право на проживання у житловому будинку, так як відсутній в ньому понад один рік. В судове засідання позивач, [PERSON], не з'явилася без поважних причин, хоча була належним чином повідомлена про судове засідання. Оскільки її неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті на підставі наявних матеріалів, суд розглянув справи за відсутності позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В доповнення до обставин, викладених в позові, [PERSON] пояснила суду, що до 2001 року вона разом з чоловіком проживала у будинку батька за адресою: [ADDRESS]. У 2001 році вони розпочали будівництво власного житлового будинку на земельній ділянці за адресою: . [ADDRESS]. Від початку будівництва вони проживали у будівельному вагончику, а потім у літній кухні. Відповідач [PERSON] часто зникав з сім'ї, зловживав спиртними напоями, чим залишав сім'ю без грошей. Це відображалось і на процесі будівництва - вона, [PERSON], з дітьми оселилася в ньому ще у 2015 році, хоча житловий будинок і досі не завершений будівництвом. Через свою неприйнятну поведінку [PERSON] викликав в сім'ї конфлікти, останній з яких стався в квітні 2016 року. Тоді відповідач з будинку перейшов жити у літню кухню, а потім взагалі пішов з сім'ї. Перед тим конфлікт між ними виник восени 2015 року, під час якого відповідач знищив власний паспорт. Намагаючись допомогти чоловікові відновити паспорт для подальшого працевлаштування, вона, [PERSON], взяла у своєї матері, [PERSON], будинкову книгу на житловий будинок [ADDRESS] та принесла її до відділу міграційної служби для поставлення відмітки про реєстрацію згідно з новим паспортом. Але [PERSON] у будинку батька не проживав жодного дня від моменту переїзду у 2001 році. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, наголошуючи на тому, що [PERSON] з 2001 року не мешкав у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], оскільки фактично проживав за іншою адресою - [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, але подав заяву про проведення судового розгляду за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] з позовними вимогами не погодилась та заперечувала проти позову з тих підстав, що постійне місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Але відповідач будував житловий будинок разом з дружиною за іншою адресою: [ADDRESS], та проживав в ньому до фактичного припинення шлюбних відносин у квітні 2016 року. Від тоді відповідач фактично не має постійного місця проживання, бо вимушений був піти з сім'ї. Попри це позивачі не вправі висувати вимогу до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], бо право власності на нього позивачі отримали лише у лютому 2018 року. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка і дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Згідно з свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17 лютого 1990 року, виданим виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданим 06 квітня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області. За повідомленням Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №329/01-16 від 11 березня 2017 року після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину за період 2004-2017 років нікому не видавалися. Позивачі, [PERSON] та [PERSON], є спадкоємцями першої черги на відкриту після смерті [PERSON] спадщину, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданим 05 жовтня 1955 року відділом ЗАГС с. Бараново Валківського району Харківської області, копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданим 17 червня 1969 року Люботинським міським бюро ЗАГС Харківської області, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та копією книги для реєстрації місця проживання громадян за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.ст. 1261, 1268, 1269 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки; малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; в іншому випадку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Верховними Судом України неодноразово під час розгляду справ з підстав, передбачений п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, проводився аналіз застосування норм спадкового права, викладених в книзі шостій ЦК України. Так, за результатами розгляду справи № 6-33цс15 (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року) Верховним Судом України було зроблено висновок про наступне: «Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.». Приймаючи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, суд приходить до переконання, що позивачі [PERSON] і [PERSON], які у належний спосіб прийняли спадщину після смерті [PERSON], набули право власності, хоча і в обмеженому обсязі, на житловий будинок [ADDRESS]. Відсутність у позивачів на момент звернення до суду з даним позовом свідоцтва про право власності на спадщину у виді спірного житлового будинку лише обмежує їх в розпорядженні нерухомим майном. Відповідно до записів будинкової книги у вказаному житловому будинку з 22 грудня 1995 року зареєстрований [PERSON] Проте, як зазначено в акті, виданому комісією квартального комітету №17 від 04 січня 2017 року [PERSON] фактично не мешкає за адресою: [ADDRESS] з 2008 року. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ініціативою позивача [PERSON] в судовому засідання був допитаний в якості свідка [PERSON], який пояснив, що являється сином сторін у справі. Свідок [PERSON] підтвердив суду, що у 2001 році він разом з батьками переїхав з будинку дідуся і бабусі, що знаходиться за [ADDRESS], жити за іншою адресою: [ADDRESS], де було розпочато будівництво нового житлового будинку. Жодних речей батьки у будинку дідуся і бабусі не залишили. Спочатку він з батьками проживав у будівельному вагончику, а потім у літній кухні, яку збудувати першою. Батько, [PERSON], часто вживав спиртні напої через що виникали конфлікти в сім'ї, що і призвело до розірвання шлюбу. Через це також гальмувався процес будівництва, тому у лише 2015 році сім'я змогла перейти жити до будинку, де були завершені оздоблювальні роботи у житлових кімнатах. Інші приміщення й досі не добудовані, тому не житловий будинок не можуть ввести в експлуатацію та зареєструвати в ньому своє місце проживання. Також свідок пояснив, що після конфлікту, який стався в квітні 2016 року між батьками, [PERSON] перейшов жити з будинку до літньої кухні. З обставин, встановлених рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 28 липня 2016 року, ухваленого в справі № 630/400/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вбачається, що сторони не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства з квітня 2016 року. Аналізуючи досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] отримав право на проживання у житловому будинку, що знаходиться за [ADDRESS], за життя попереднього власника, але він втратив це право, оскільки не проживає в ньому без поважних на то причин більше одного року, а тому суд вважає, що він втратив право користування житловою площею у вказаному будинку. При таких обставинах суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved