Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Вугледарського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], де треті особи [PERSON] та [PERSON], про розподіл спільного майна подружжя. За час розгляду даної цивільної справи позивачкою неодноразово змінювались підстави та предмет позову, вимоги позову та склад учасників, залучених до розгляду даної цивільної справи. Так, за останньою редакцією позовних вимог від 29.11.2017 року, [PERSON] звертається до [PERSON] з позовом про розподіл спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що з 08 березня 2007 року [PERSON] з відповідачем [PERSON] почали проживати разом однією сімєю у батьків позивачки за адресою: [ADDRESS]. В травні 2007 року позивачка вже була вагітною їх спільною дитиною, яка народилась 03.02.2008 року. Оскільки [PERSON] та [PERSON] вже мешкали разом, як чоловік та дружина, батьки [PERSON] допомогли сторонам побудувати та відкрити магазин дитячих товарів. 15.05.2007 року був оформлений договір купівлі-продажу житлового приміщення квартири [ADDRESS], покупцем визначено [PERSON], а гроші на купівлю зазначеної квартири надані батьками сторін. Відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 13.06.2007 року. Сторони зареєстрували шлюб 01.09.2007 року, на весілля батьки [PERSON] прилюдно подарували сторонам квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], а батьки позивачки в свою чергу подарували меблі в нову квартиру та гроші на ремонт. Після реєстрації шлюбу, батьки позивачки надавали гроші на проведення ремонтних робіт у вищезазначеній квартирі, а також на будівельні та ремонтні роботи в майбутньому магазині. Побутову техніку сторони придбали в кредит. В зазначеній квартирі на час звернення до суду залишились речі, перелік яких визначено в позовній заяві. Окрім того, позивачка зазначає, що є речі, які їй подарували [PERSON] та батьки позивачки на свята та дні народження, є її особистою власністю, а також дитячі іграшки, речі, меблі, придбані особисто для дитини, і мають бути виключені із переліку спільного майна. На початку 2009 року сторонами було прийнято рішення про переведення квартири [ADDRESS] в нежитлове приміщення, та 14.04.2009 року був підписаний дозвіл на будівництво магазину. На новозбудоване майно нежитлове приміщення 09.02.2010 року було видане свідоцтво про право власності [PERSON] Магазин розпочав працювати 17.12.2010 року, який фактично був побудований за гроші батьків позивачки. Так, за 2008 рік сума таких грошей становила більше ніж 14000 доларів США. Позивачка вважає, що магазин «Карапуз» є спільною сумісною власністю подружжя. Станом на 14.11.2014 року в магазині, відповідно до електронного та паперового реєстру обліку товару, було наявне майно на суму 507203,25 гривень. Однак, відповідач без згоди позивачки розпорядився часткою товару та на момент проведення опису майна станом на 15.12.2014 року товару залишилось на суму 301247,00 гривень. В магазині також залишилось торгівельне обладнання на суму 25205,00 гривень і позивачка вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу. У 2012 році сторонами було придбано автомобіль MERSEDES BENZ VITO 109 CDI 2007 року випуску, право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Посилаючись на вищевикладене, [PERSON] просить суд: встановити факт проживання сторін однією сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 08.03.2007 року по 31.08.2007 року; визнати майном спільної сумісної власності, набуте ними за час спільного проживання, як жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі: нежитлове приміщення магазин дитячого одягу «Карапуз» №.1 в б. № 11 по вулиці 30-ти річчя Перемоги в м. Вугледар Донецької області; автомобіль MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак АН 4443 HX, 2007 року випуску; товар «дитячий одяг», наявне в нежитловому приміщенні магазині дитячого одягу «Карапуз» по вул. 30-ти річчя Перемоги, №1 б.11 в м. Вугледар Донецької області на загальну суму 301247,00 грн. відповідно акту опису майна № 45717870 від 15.12.2014 р.; торгівельне обладнання (меблі), наявне в нежитловому приміщенні магазині дитячого одягу «Карапуз», що складається ( стіл, дві тумби встроєні в стіл світло - оріхового кольору, чотири вітрини зі скляними полицями, три стелажі під книги, два кутових стелажі з полицями та чотирма тумбами для складання товару, один стелаж з двома тумбами-шухлядками, один великий стелаж з двома видвіжними шухлядками ) на загальну суму 25 205,00 грн., ролети 4 шт. на загальну суму 1600,00 грн, жалюзі 4 шт. на загальну суму 800,00 грн.; меблі, речі, побутова техніка, сантехніка, наявне у [PERSON] в житловому приміщенні у квартирі [ADDRESS] (відповідно переліку) на загальну суму 59 486,00грн.; меблі, речі, побутова техніка, наявне у [PERSON] в житловому приміщенні квартирі 22 в буд. 4 по вул. 30-ти річчя Перемоги м. Вугледар Донецької області (відповідно переліку визначеному в позові) на загальну суму 49862, 00грн. Розподілити майно спільної сумісної власності подружжя: - виділити [PERSON] у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення магазину дитячого одягу «Карапуз» № 1 в будинку № 11 по вулиці 30-ти річчя Перемоги м. Вугледар Донецької області; автомобіль MERCEDEC BENZ VITO 109 GDI, 2007 року випуску, вартістю 49400,00 гривень., визнавши за нею право власності на нього; торгівельне обладнання, (меблі), наявне в нежитловому приміщенні магазині дитячого одягу «Карапуз» (стіл, дві тумби встроєні в стіл світло оріхового кольору, чотири вітрини зі скляними полицями, три стелажі під книги, два кутових стелажі з полицями та чотирма тумбами для складання товару, один стелаж з двома тумбами-шухлядками, один великий стелаж з двома видвіжними шухлядками) на загальну суму 25205,00 грн., визнавши за нею право власності на торгівельне обладнання; вішак «Меридіан»; стілець «лесенка»; морозильна камера «Vestfrost cool experts»; телевізор «Panasonic TV TH-R 42 PVB», цифровий фотоапарат «SONY»; одна шафа-купе «Соло»; сушка для білизни; роутер; холодильник «Whirpool ARC 4208 IX»; телевізор «LG»; один стіл та чотири стільці; витяжка «Best»; плита газова «Gorenie»; водонагріваючий бак «Gorenie»; умивальник «Майдодир»; пральна машина «LG F1223 ND»; ноутбук «Asus Х550С», бездротова мишка вартістю, флеш пам'ять; три люстри; два світильника; перфоратор. Визнавши за позивачкою право власності на вказане майно на суму 124467,00 гривень. - виділити у власність [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частки нежитлового приміщення магазину дитячого одягу «Карапуз»; товар «дитячий одяг», наявне в нежитловому приміщенні магазині «Карапуз» загальною сумою 301247,00 гривень, ролети 4 шт., жалюзі 4 шт.; корпусні меблі «Неаполь» виробництво «Світ Меблів»; праска: «Philips»; відеокамера; одна шафа-купе «Соло»; ліжко «Глорія» виробництво «Модуль люкс» м. Дніпропетровськ; матрац на ліжко розміром 2000х1600; тумба «Секрет»; роутер; фритюрниця; кахельна плитка у туалетній кімнаті; унітаз; ванна; змішувачі води у ванній кімнаті; ноутбук «Hewlett Packard dv6-1205er», сумка, флеш память 8GB; маленький нетбук «Acer», сумка, бездротова мишка «Logitech»; метало пластикові вікна та склопакет балкону, міжкімнатні двері у кількості 5 штук; лінолеумне покриття на підлозі 70 кв.м.; пластикові панелі для оздоблення поверхонь балкону; мангал та шампура; насос водяний; кондиціонер «Мідеа». Визнавши за ним право власності на вказане майно на суму 363133,00 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивачки 119333,00 гривень, в рахунок компенсації її частки у майні спільної сумісної власності, стягнути з [PERSON] на користь позивачки 25800,00 гривень. Виключити з переліку спільного майна подружжя, майно, що належить особисто позивачці та було придбане для дитини: мякі меблі: диван, два крісла, пуфик (придбані в магазині «імперія меблів» м. Донецьк); картина «Ірис»; прасувальна дошка; цифровий фотоапарат «Panasonic DMC-LS80EE-P»; ковдра «квіти», придбана у магазині «ШАХТАР» м. Вугледар; картина «Перше побачення» та картина «Ромашки»; ковдра «мала квітка»; новорічні іграшки; комод МДФ «Дебют» дитячий; комод дитячий пластиковий; ковдра овальна; компонентна система караоке «Samsung МАХ-KD»; пилосос «Samsung VC-C6570»; меблі кухня «Береста»; дитячій акумуляторний квадроцикл; дитячій акумуляторний джип; мікрохвильова піч «Panasonic NN-ST 556W»; дитячі санчата; DVD програвач; диван дитячій «Султан»; шафа - купе вбудована червоного кольору із дзеркалами. В свою чергу батьки відповідача за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON], де третя особа [PERSON], про виключення майна з розподілу. Позов мотивовано тим, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, де остання до переліку майна, яке підлягає розподілу, включила майно, що не належить подружжю, а саме: шкаф-купе «Соло» 2 шт.; ліжко «Глорія»; тумба «Секрет»; матрац «Хелена», оскільки дане майно отримано [PERSON] в рахунок оплати за виконані ремонтні роботи в магазині «Салон». Окрім того, [PERSON] в позові просить суд виділити у власність [PERSON] лінолеум, вікна, кахельну плитку, змішувач, унітаз, міжкімнатні двері, ванну, склопакети на балконі, плиту газову, витяжку, шкаф-купе, умивальник, люстри 3 шт., світильники 2 шт., бак водонагрівальний, які є власністю [PERSON] та [PERSON] Тому, позивачі за даним позовом просять суд виключити з переліку майна, яке ввійшло до переліку спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]: шкаф-купе «Соло» 2 шт.; ліжко «Глорія»; тумба «Секрет»; матрац «Хелена», кахельну плитку в туалетній кімнаті площею 30 кв. м., лінолеум 70 кв.м., пластикові панелі, 4 металопластикові вікна, склопакети на балконі, унітаз, ванну, змішувачі води, плиту газову, витяжку, шкаф-купе, умивальник, три люстри, два світильники, бак водонагрівальний, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на зазначене майно. Відповідач за первісним позовом [PERSON] надав до суду зустрічний позов до [PERSON] про розподіл сумісно нажитого майна. Зустрічний позов мотивовано тим, що [PERSON], уточнюючи свої вимоги за первісним позовом зазначила, що частину майна має бути виключено з переліку спільної сумісної власності та яке не підлягає розподілу, зокрема, речі, які були подарованій їй. Однак, не погоджуючись з зазначеним, [PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: мякі меблі (диван, два крісла, пуфик), картину «Ірис», прасувальну дошку, цифровий фотоапарат «Panasonic DMC-LS80EE-P», килим «Квіти», картина «Перше побачення» та картина «Ромашки», килим «[PERSON] квітка», комод МДФ «Дебют», килим овальний, міні кімнатна система караоке «Samsung МАХ-KD», пилосос «Samsung VC-C6570», кухня «Береста», мікрохвильова піч «Panasonic NN-ST 556W». Залишити зазначене майно у особистій власності [PERSON], стягнувши з неї на користь позивача за даним зустрічним позовом ? частину вартості цього майна. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в судових засіданнях уточнені вимоги первісного позову підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Вимоги зустрічних позовів не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Зауважила, що з 08.03.2007 року вони з [PERSON] почали проживати разом та вести спільний побут у її батьків без шлюбу, а 01.09.2007 року зареєстрували шлюб, а пішов з родини відповідач за первісним позовом приблизно с середини жовтня 2014 року. Щодо зустрічного позову [PERSON] додатково пояснила, що картини «Ірис», «Перше побачення», «Ромашка» були подаровані особисто їй, цифровий фотоапарат «Panasonic», мікрохвильова піч та пилосос були придбані нею особисто за власні кошти, подаровані на день народження. Міні кімнатна система караоке була подарована [PERSON] батьками, а кухня «Береста» придбана її матірю, а тому зазначені речі не можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON], зазначила, що лінолеум, кахельну плитку, міжкімнатні двері, люстри було придбано за кошти її батьків. Представник позивачки за первісним позовом [PERSON] підтримала позицію свої довірительки, підтримала вимоги первісного позову, в задоволенні зустрічних позовних заяв просила суд відмовити. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] до укладення шлюбу проживали спільно як чоловік та жінка, вели спільний побут, мали спільний бюджет, позивачка за первісним позовом вже була вагітною, а враховуючи, що магазин «Карапуз» почав будуватися до реєстрації шлюбу сторін за первісним позовом, [PERSON] просить визнати факт її сумісного проживання з [PERSON] як чоловіка та дружини. Зауважила, що спірні у первісному позові автомобіль, будівля магазину «Карапуз» було придбано, збудовано та відремонтовано під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], а тому підлягає визнанню спільною сумісною власністю та розподілу між подружжям. Додатково пояснила, що в зустрічному позові [PERSON], останній просить суд включити до спільної сумісної власності подружжя певний перелік побутових предметів, які були подаровані в натурі, або грошима батьками або родичами безпосередньо та особисто [PERSON], а тому вони є особистою власністю останньої і не можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя. Заперечувала проти задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] та [PERSON], оскільки ремонт в квартирі, де проживали [PERSON] та [PERSON], металопластикові вікна, лінолеум, шпалери, кахельна плитка, унітаз, сантехніка, було зроблено та придбано після реєстрації шлюбу останніх. Окрім того, зауважила, що в матеріалах справи наявні договори та квитанції на купівлю та встановлення металопластикових вікон, які підтверджують, що вони були придбані під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову визнав частково, а саме не заперечував проти визнання спільною сумісною власністю та виділення [PERSON] майна, яке вже було вивезено нею, що зазначено у вимогах первісного позову. В іншій частині вимоги первісного позову не визнав, заперечував проти їх задоволення. Зустрічні позови підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що до весілля не проживали однією сімєю, були знайомі, зустрічались, а в липні 2007 року дізнався, що [PERSON] вагітна, тоді й вирішили одружитись. Зауважив, що не заперечує проти того, що автомобіль MERCEDEC BENZ був придбаний у шлюбі, але заперечує проти передання його у власність [PERSON] Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку свого довірителя, зазначив, що встановлення будь-якого факту має тягти за собою певні правові наслідки, однак в даному випадку [PERSON] не зазначає з якою метою потрібно встановити факт її сумісного проживання з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Зауважив, що спірне приміщення магазину, розташоване за адресою квартира №1, будинок №11 по вулиці 30-річчя Перемоги міста Вуледара, було придбане 15.05.2007 року, тобто до реєстрації шлюбу сторін за первісним позовом, а тому [PERSON] вважає його особистою власністю. Окрім того, зазначив, що в первісному позові зазначено різну вартість спірного автомобіля - MERCEDEC BENZ, а тому встановити фактичну його вартість неможливо. Автомобіль було придбано майже одразу після побудови магазину з метою перевезення товару, а тому даний автомобіль є засобом виробництва та професійної діяльності відповідача за первісним позовом, а тому не може бути передано у власність [PERSON] Щодо торгівельного обладнання, пояснив, що визначити, що це за обладнання, його вартість неможливо, більше того, враховуючи, що обладнання магазину є приналежністю до основного предмету магазину, то неможливо встановити яким чином воно має бути розподілене між сторонами, якщо [PERSON] вимагає розподілити між сторонами первісного позову приміщення магазину по ? частини. Більше того, не зрозуміло яким чином була визначена вартість всього майна переліченого в первісному позові, а як наслідок є неможливим встановити рівність часток при поділі майна, визначити розмір можливих компенсаційних виплат. Рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами первісного позову встановлено, що вони перестали проживати однією сімєю з 2013 року, а тому обсяг майна, яке підлягає розподілу необхідно встановлювати на момент припинення шлюбних відносин. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні 09.02.2017 року підтримала вимоги свого зустрічного позову та наполягала на їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені в її зустрічному позові. В наступні судові засідання [PERSON]М не зявилась, надала до суду письмові заяви, якими просила справу розглядати за її відсутності. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, якою просив справу розглядати за його відсутності. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] до шлюбу з березня 2007 року почали проживати разом у матері [PERSON], а через два три місяці остання завагітніла. Зазначила, що сторони за первісним позовом, ще до укладення шлюбу, вирішили побудувати магазин, грошові кошти на який надавала мати [PERSON], та який в подальшому було оформлено на [PERSON] Зауважила, що зазначена квартира була придбана за грошові кошти батьків як [PERSON], так і батьків [PERSON] При свідкові мати [PERSON] передала останній 5000 доларів США для купівлі квартири, яку згодом було переобладнано в магазин. Пояснила, що в квартирі, яку батьки [PERSON] подарували подружжю на весіллі 01.09.2007 року, розташованій по вулиці Молодіжній міста Вугледара, не було зроблено ремонту. Зауважила, що автомобіль MERCEDEC BENZ був придбаний сторонами первісного позову вже у шлюбі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатись в березні 2007 року та проживали у батьків [PERSON] Зазначила, що мати позивачки за первісним позовом надавала грошові коши на побудову магазина, а також на ремонт квартири, розташованої по вулиці Молодіжній, де жили [PERSON] та [PERSON] Пояснила, що автомобіль MERCEDEC BENZ був придбаний сторонами первісного позову у шлюбі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав суду, що під час побудови та облаштування спірного приміщення магазину у 2007 році на прохання батька [PERSON] неодноразово привозив до магазину будівельні матеріали, за надані послуги зі свідком розраховувався батько [PERSON] Зауважив, що [PERSON] жодного разу за доставлений будівельний матеріал з ним не розраховувався. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] 08 березня 2007 року прийшов жити до батьків [PERSON], в травні 2007 року [PERSON] завагітніла, а 01.09.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Зазначила, що приміщення магазину було придбано за грошові кошти батьків [PERSON], які останні отримали внаслідок продажу іншої квартири, а також за грошові кошти батьків [PERSON] у розмірі 5000 доларів США, яких на той час не вистачало для купівлі спірного приміщення. Будівництво магазина розпочалось у 2007 році до весілля сторін за первісним позовом, а грошові кошти на побудову магазина надавали батьки [PERSON], батько останньої купував будівельні матеріали, а безпосередньо самі ремонтні роботи здійснювали [PERSON], батьки та робочі. Пояснила, що одразу після весілля [PERSON] та [PERSON] була у квартирі, розташованій по вулиці Молодіжній міста Вугледара, де мешкали останні, однак ніякого ремонту там зроблено не було. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що після весілля [PERSON] та [PERSON] декілька разів допомагав робити ремонтні роботи у квартирі, розташованій по вулиці Молодіжній міста Вугледара, де проживали сторони за первісним позовом. Зауважив, що коли вперше прийшов до зазначеної квартири, ремонту там не було. Кожен раз за виконані роботи зі свідком розраховувався [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що є матірю [PERSON], зазначила, що остання у 2007 році познайомилась з [PERSON], а з березня 2007 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом у квартирі свідка. Батьки [PERSON] запропонували побудувати власний магазин, яку всі підтримали. Свідок зазначила, що оскільки батькам [PERSON] не вистачало коштів для придбання квартири під магазин, вона доплатила для її купівлі 5000 доларів США, а після того, як квартиру придбали, свідком надавались сторонам за первісним позовом гроши на реконструкцію та облаштовувати приміщення магазину. Квартира була придбана до весілля [PERSON] та [PERSON] Зауважила, що після початку функціонування магазину вона, разом з чоловіком зайняли у знайомих 60000,00 гривень на покупку товару в магазин, а розраховувався з зазначеним боргом батько [PERSON] Свідок зазначила, що вважає магазин власністю [PERSON] та [PERSON] Окрім того, пояснила, що після весілля сторін за первісним позовом, ремонт у квартирі, де згодом проживало подружжя, робили [PERSON] з батьком, а гроші на ремонт надавала свідок. Зауважила, що автомобіль MERCEDEC BENZ був придбаний [PERSON] та [PERSON] вже у шлюбі. Свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали приблизно з березня-квітня 2007 року у батьків [PERSON] Зазначила, що приміщення магазину було придбано за грошові кошти батьків [PERSON], які останні отримали внаслідок продажу іншої квартири, а також за грошові кошти батьків [PERSON] у розмірі 5000 доларів США, яких на той час не вистачало для купівлі спірного приміщення. Грошові кошти на будівництво та обладнання магазина, а також ремонт квартири, де проживали [PERSON] та [PERSON], надавали батьки останньої. Свідок зазначила, що подарувала [PERSON] грошові кошти на придбання мяких меблів, комод, картину «Ірис» та прасувальну дошку, а також дала гроші на пилосос та килими. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала суду, що їй стало відомо приблизно в травні про те, що [PERSON] та [PERSON] мають намір одружитись. Зазначила, що приблизно у кінці березня на початку квітня до неї вперше звернулись [PERSON]К та його мати з пропозицією придбати в свідка квартиру, розташовану за адресою: Донецька область, місто Вугледар, вулиця 30-річчя Перемоги[ADDRESS]. До продажу зазначеної квартири, до свідка приходили дивитись спірну квартиру мати [PERSON] та мати [PERSON] Свідок зауважила, що участі в оформленні продажу власної квартири майже не приймала. Показала суду, що фактично, за спірну квартиру, вона отримала іншу квартиру та жодних грошей від [PERSON] не вимагала та не отримувала. Суд, вислухавши пояснення сторін та покази свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду письмові пояснення та заперечення сторін, приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, в задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON], [PERSON] про виключення майна з розподілу слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії 1-НО №092929 від 01 вересня 2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] 01 вересня 2007 року зареєстрували шлюб (Т.1: а.с. 9). Згідно довідки №01-26/271 від 23.06.2015 року, виданої Лікувально-профілактичною установою Центральною міською лікарнею міста Вугледара, [PERSON], перебуваючи на 3-4 тижні вагітності, 11.06.2007 року була оглянута лікарем гінекологом та взята на «Д» обліку у звязку з вагітністю (Т. 2: а.с. 125). Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-НО №173332 від 12 лютого 2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області, від вищезазначеного шлюбу у [PERSON] та [PERSON], народилась дитина син [PERSON], [INFO] (Т.1: а.с. 10). Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 20 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В судовому рішенні встановлено, що останні припинили вести спільне господарство з 2013 року (Т. 1: а.с. 79). Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, що також узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 20 постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що з показів свідків та досліджених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються між собою, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] до укладення шлюбу, починаючи з 08 березня 2007 року проживали разом, мали спільний побут та вели спільне господарство у житловому приміщенні батьків позивачки за первісним позовом, остання з червня 2007 року перебувала на обліку як вагітна, [PERSON] та [PERSON] планували майбутнє одруження та подальше влаштування спільного життя, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову в частині встановлення факту проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 08.03.2007 року по 31.08.2007 року, підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про визнання спірного у первісному позові майна спільною сумісною власністю, набутою [PERSON] та [PERSON], за час спільного проживання, як жінки та чоловіка, суд виходить з наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу серії ВЕО №643857 від 15.05.2007 року, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка згідно технічного паспорту з реєстраційним номером 3384 від 13.06.2007 року перебуває у приватній власності [PERSON] (Т. 1: а.с. 97-98, 102). Згідно витягу з Інформаційно-ресурсного центру, Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 007876, [PERSON] з 13.06.2007 року є фізичною особою-підприємцем з видом діяльності код КВЕД 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (Т. 1: а.с. 11, 45, 101). [PERSON] 14.06.2007 року звернувся з заявою до Вугледарського міського голови про надання дозволу на переведення житлового приміщення в нежитлове приміщення під магазин промислових товарів з адресою: [ADDRESS] (Т. 1: а.с. 100). Рішенням Вугледарської міської ради від 22.06.2007 року фізичній особі-підприємцю [PERSON] надано дозвіл на переведення житлового приміщення в нежитлове приміщення магазина промислових товарів за адресою: [ADDRESS] (Т. 1: а.с. 93). Рішенням виконавчого комітету Вугледарської міської ради №465 від 17.12.2008 року фізичній особі-підприємцю [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію нежилого приміщення під магазин промислових товарів з пристройкою [ADDRESS] (Т. 1: а.с. 99). Відповідно до [PERSON] готовності обєкта до експлуатації, копії свідоцтва про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 30.11.2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області засвідчено відповідність закінченого будівництва обєкта щодо реконструкції нежитлового приміщення під магазин промислових товарів, розташованого за адресою: Донецька область, місто Вугледар, вулиця 30-річчя Перемоги[ADDRESS], проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації (Т.1: а.с. 46, 95-96). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №124 від 09.02.2010 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25262097 від 09.02.2010 року, технічного паспорту магазину промислових товарів з прибудовою реєстраційний номер 57 від 20.10.2009 року, нежиле приміщення магазин промислових товарів з прибудовою, розташоване за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Вугледарської міської ради (Т. 1; а.с. 88, 89-91). Рішенням виконавчого комітету Вугледарської міської ради №428 від 16.12.2009 року встановлено за погодженням з власником зручний для населення режим роботи магазину з продажу непродовольчих товарів «Карапуз» фізичної особи-підприємця [PERSON] за адресою: Донецька область, місто Вугледар, вулиця 30 років Перемоги, будинок 11, з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, без перерви та вихідних (Т.1: а.с. 92). Згідно наданих суду витягу з Інформаційно-ресурсного центру, рахунків за 2008 рік та актів виконаних робіт батько позивачки за первісними позовом [PERSON] здійснював пасажирські перевезення, кошти за здійснення яких могли бути джерелом купівлі, будівництва, реконструкції та облаштування приміщення магазина «Карапуз» (Т.1: а.с. 12-13, 14-24). З оглянутих в судовому засіданні робочих зошитів [PERSON] №1 та №2, а також висновку судової почеркознавчої експертизи вбачається, що рукописний текст в зошиті №1 на сторінках за 16 та 24 грудня та в зошиті №2 на сторінках №76, 77, 78, 79, 80 здійснений [PERSON], містить записи про отримання останнім від [PERSON] грошових сум на купівлю будівельних матеріалів, що за часом збігається з моментом реконструювання спірної квартири в нежитлове приміщення та облаштування магазину (Т. 2: а.с. 9-20). Як зазначалось раніше згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що суд дійшов висновку про доцільність встановлення факту сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 08.03.2007 року по 31.08.2007 року, приймаючи до уваги, що спірне приміщення магазину «Карапуз» було придбано [PERSON] в межах зазначеного періоду, а саме 15.05.2007 року, тобто за час проживання спільно з [PERSON] однією сімєю як чоловік та жінка, у відповідності до вимог статті 74 Сімейного кодексу України, суд вважає необхідним визнати майном спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] нежитлове приміщення магазин дитячого одягу «Карапуз» №.1 у будинку № 11 по вулиці 30-річчя Перемоги в місті Вугледар Донецької області, та до зазначеного майна слід застосовувати положення гл. 8 Сімейного кодексу України. При цьому суд враховує, що реконструкція з переведення житлового приміщення квартири [ADDRESS], в нежитлове приміщення, його облаштування у магазин дитячих товарів «Карапуз», здійснювалось після реєстрації шлюбу сторін за первісним позовом 01 вересня 2007 року, тобто за час перебування у шлюбних відносинах та ведення спільного господарства. З огляду на зазначене, у відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України, виходячи з презумпції рівності часток дружини та чоловіка у майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог первісного позову щодо виділення [PERSON] та [PERSON] у власність, з визнання за останніми право власності, по 1/2 частки нежитлового приміщення магазину дитячого одягу «Карапуз» № 1 в будинку № 11 по вулиці 30- річчя Перемоги міста Вугледар Донецької області. Вирішуючи питання про визнання автомобіля MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак АН 4443 HX, 2007 року випуску та виділення його у власність позивачці за первісними позовом [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО №375397, листа центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міста Вугледара, Марїнського та Великоновосілківського районів Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в Донецькій області, № 9/1137 від 01.08.2015 року, довідки-рахунку серії ДПІ №817086, вантажний автомобіль MERCEDEC BENZ VITO 109 GDI, 2007 року випуску, було придбано 01.12.2012 року та зареєстровано право власності на зазначений автомобіль на [PERSON] (Т. 1: а.с. 49, 244, 245). Згідно посвідчення водія серії РРВ №431097 від 22.12.2006 року [PERSON] має право керування транспортними засобами категорії В автомобілями, дозволена максимальна вага яких не перевищує 3500 кг. і кількість сидячих місць яких, крім сидіння водія, не перевищує восьми (Т. 4: а.с. 150). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 7 лютого 2018 у справі №654/5243/14-ц. З огляду на зазначене, суд, враховуючи, що спірний автомобіль було придбано сторонами за первісним позов за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме 01.12.2012 року, що не оспорювалось останніми у судовому засіданні та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, зважаючи, що факт реєстрації права власності на автомобіль MERCEDEC BENZ VITO 109 GDI на [PERSON] не позбавляє [PERSON] права власності на частку в зазначеному майні подружжя, приходить до висновку про доцільність та необхідність визнання майном спільної сумісної власності, набутим [PERSON] та [PERSON] автомобіля MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак АН 4443 HX, 2007 року випуску. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Згідно із частиною пятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що автомобіль MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI є вантажним та придбавався з метою закупівлі та перевезення товарів для продажу в магазині, приймаючи до уваги, що саме [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є річчю для професійних занять [PERSON] та має присуджуватись саме тому з подружжя, хто використовував його у своїй професійній діяльності. При цьому суд вважає необхідним зауважити, що посилання [PERSON] на адміністративні матеріали, копії яких долучено до даної цивільної справи (Т.4: а.с. 75-96), щодо постачання відповідачу за первісним позовом за договорами поставки товарів до магазину «Карапуз» вантажними автомобілями, не спростовує того факту, що автомобіль MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI є вантажним та придбавався з метою закупівлі та перевезення товарів для продажу в магазині. Більше того, передання у власність позивачці за первісним позовом спірного автомобіля MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI, який є неподільною річчю, за вищезазначеним висновком суду є спільною сумісною власністю подружжя, можливе виключно за умови грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на зазначене майно іншому з подружжя, лише за його згодою, та за умови попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що [PERSON] на депозитний рахунок суду не було внесено компенсаційної суми грошових коштів, відповідач за первісним позовом - [PERSON] не надавав своєї згоди на присудження йому компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а також враховуючи, що спірний автомобіль є річчю для професійних занять [PERSON], який використовує автомобіль у своїй професійній діяльності, суд вважає неможливим виділення [PERSON] у власність MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак АН 4443 HX, 2007 року випуску, а тому в даній частині вимог первісного позову слід відмовити. Розглядаючи питання про визнання майном спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] товару «дитячого», відповідно до акту опису майна в нежитловому приміщенні магазину дитячого одягу «Карапуз» по вулиці 30-річчя Перемоги[ADDRESS], та виділення його у власність [PERSON], з визнанням права власності на зазначене майно, суд виходить з наступного. Згідно акту опису майна №45717870/3 від 15 грудня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Вугледарського міського управління юстиції [PERSON] 15 грудня 2014 року проведено опис майна, наявного в нежитловому приміщенні №1, розташованому за адресю: місто Вугледар, вулиця 30 років Перемоги, будинок №11, магазині промислових товарів, загальна сума описаного майна складає 301247,50 гривень (Т.1: а.с. 158-181). Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 20 листопада 2014 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] припинили вести спільне господарство з 2013 року, шлюб між останніми розірвано 20.11.2014 року (Т. 1: а.с. 79). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зазначене, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п. п. 22, 23 постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»та у постанові від 18 травня 2016 рокувинесеній по справі № 6-3037цс15. З огляду на викладене, суд враховує, що опис майна наявного в нежитловому приміщенні №1, розташованому за адресою: місто Вугледар, вулиця 30 - річчя Перемоги, будинок №11, магазині промислових товарів, було здійснено 15.12.2014 року, тобто вже після припинення ведення сторонами за первісним позовом спільного господарства - у 2013 року та після розірвання шлюбу між ними - 20.11.2014 року, що встановлено вищезазначеним рішенням суду від 20.11.2014 року та у відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню в межах даної цивільної справи. Окрім того, з вищезазначеного акту опису майна №45717870/3 від 15 грудня 2014 року не вбачається джерело, спосіб, час отримання кожної з одиниць описаного майна, а також яким чином була визначена їх вартість, відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які б визначали вартість даного спірного майна на час розгляду справи. Більше того, як вбачається постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2016 року Вугледарського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області раніше описане майно у магазині «Карапуз» відсутнє, оскільки було реалізовано (Т. 3 а.с. 186). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що спірне майно - товар «дитячий», перелічений в акті опису майна в нежитловому приміщенні магазину дитячого одягу «Карапуз» по вулиці 30-річчя Перемоги[ADDRESS], не може бути віднесено до обсягу спільно нажитого майна [PERSON] та [PERSON], і не може бути визнано спільною сумісної власністю останніх та виділено у власність [PERSON], а тому, в задоволенні вимог первісного позову в даній частині слід відмовити. Щодо позовних вимог первісного позову про визнання майном спільної сумісної власності торгівельного обладнання з магазину дитячого одягу «Карапуз» (стіл, дві тумби, вбудовані в стіл світло оріхового кольору, чотири вітрини зі скляними полицями, три стелажі під книги, два кутових стелажі з полицями та чотирма тумбами для складання товару, один стелаж з двома тумбами-шухлядками, один великий стелаж з двома видвижними шухлядками), ролети, жалюзі, та виділення [PERSON]К ролетів, жалюзі, а [PERSON] вищезазначеного торгівельного обладнання, суд виходить з наступного. В судовому засіданні, сторонам неодноразово розяснювалась можливість заявити клопотання про проведення судової-товарознавчої експертизи для встановлення дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи, однак такого клопотання сторонами заявлено не було, оцінка майна не проведена. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, всупереч вищевказаним нормам, позивачкою за первісним позовом не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження того, що торгівельне обладнання з магазину дитячого одягу «Карапуз» (стіл, дві тумби вбудовані в стіл світло оріхового кольору, чотири вітрини зі скляними полицями, три стелажі під книги, два кутових стелажі з полицями та чотирма тумбами для складання товару, один стелаж з двома тумбами-шухлядками, один великий стелаж з двома видвижними шухлядками), ролети, жалюзі, наявні на час розгляду справи у сторін за первісним позовом або перебувають у будь-яких третіх осіб, з матеріалів справи не вбачається джерело, спосіб, час отримання даного спірного майна, а також враховуючи, що вартість даного спірного майна на час розгляду справи не встановлена, суд, приходить до висновку про неможливість визнання торгівельного обладнання, ролетів та жалюзі майном спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], та розподілення його між останніми. Вирішуючи питання про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] меблів, речей, побутової техніки, сантехніки, розташованих у житловому приміщенні квартирі [ADDRESS] та в житловому приміщенні квартирі [ADDRESS] (відповідно переліків визначених у первісному позові) та їх розподіл між сторонами первісного позову, суд виходить з наступного. Відповідно до договорів купівлі-продажу № 02/0341 від 11.06.2008 року та №02/0429 від 23.07.2008 року, укладених між ФОП [PERSON] та [PERSON], останній придбав метало пластикові вироби у вигляді металопластикових вікон та склопакетів балкону, поставка яких, відповідно до умов договору мала бути здійснена за адресою: [ADDRESS] (Т. 2: а.с. 115-119, 120-124, 240, 241). Згідно довідки від 18.08.2015 року, виданої ФОП [PERSON], сімейна пара [PERSON] та [PERSON] придбавали у магазині «[PERSON] меблів», розташованому за адресою: Донецька обл., м. Вугледар, вул. 30 років Перемоги, будинок 11, квартира2, корпусні меблі «Неаполь» (стінка в гостьову), виробництва «Світ Меблів» міста Умань; диван «Султан» виробництва «Грейс» міста Луганська, вішак «Меридіан», стілець «лесенка» (Т. 2: а.с. 127-129, 238). Відповідно до фіскального чеку від 31.08.2008 року та накладної №36918009Kent від 31.08.2008 року [PERSON] 31.08.2008 року придбав пральну машину «LG F1223 ND» та холодильник «Whirpool ARC 4208 IX» (Т.2 а.с. 149). Згідно кредитного договору №400811319 від 31.08.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-банк» та [PERSON], та податкової накладної, товарного чеку від 31.08.2008 року, останній придбав плазмовий телевізор «Panasonic TV TH-R 42 PVB» (Т.2: а.с. 156-159). З інших наданих до суду копій інструкцій з використання, гарантійних талонів, товарних чеків, фотокарток, на різну побутову техніку та меблів не вбачається сукупності всіх необхідних даних, таких як час придбання, покупець, вартість на момент придбання, джерело коштів, для встановлення факту перебування майна у спільній сумісній власності подружжя (Т.2: а.с. 130-132, 137, 141-143, 144, 145, 146, 147, 148, 150, 151, 152, 153-155,160, 161, 162, 163, 164, 165-191, 236, 237, 239; Т. 3: а.с. 3). З огляду на викладене, виходячи з вищезазначеної презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, визначеної ст. 60 СК України, приймаючи до уваги, що з аналізованих вище доказів вбачається, що металопластикові вікона та склопакети балкону, розташовані за адресою: [ADDRESS], корпусні меблі «Неаполь» (стінка в гостьову), виробництва «Світ Меблів» міста Умань; вішак «Меридіан», стілець «лесенка», пральна машина «LG F1223 ND», холодильник «Whirpool ARC 4208 IX» та плазмовий телевізор «Panasonic TV TH-R 42 PVB» були придбані подружжям, або одним з подружжя за час перебування у шлюбі та ведення сумісного господарства, а тому вони мають бути визнані спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Окрім того, суд враховуючи, що [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову визнав частково, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю та виділення [PERSON] майна, яке вже було вивезено нею, що зазначено у вимогах первісного позову, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в судовому засіданні, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності визнання відповідачем за первісним позовом частини вимог первісного позову, а тому, суд вважає можливим визнати спільною сумісною власністю подружжя: відеокамеру; вішак «Меридіан»; стілець «лесенка»; морозильну камеру «Vestfrost cool experts»; телевізор «Panasonic TV TH-R 42 PVB»; цифровий фотоапарат «SONY»; сушку для білизни; роутер; холодильник «Whirpool ARC 4208 IX»; телевізор «LG» маленький; один стіл та чотири стільці; пральну машина «LG F1223 ND»; ноутбук «Asus Х550С», з бездротовою мишкою та флеш память. З огляду на викладене, знову ж таки приймаючи до уваги часткове визнання відповідачем за первісним позовом вимог первісного позову, суд вважає можливим та доцільним виділити у власність [PERSON] з майна спільної сумісної власності, з визнанням за останньою права власності, на: вішак «Меридіан»; стілець «лесенка»; морозильну камеру «Vestfrost cool experts»; телевізор «Panasonic TV TH-R 42 PVB»; цифровий фотоапарат «SONY»; сушку для білизни; роутер; холодильник «Whirpool ARC 4208 IX»; телевізор «LG» маленький; один стіл та чотири стільці; пральну машину «LG F1223 ND»; ноутбук «Asus Х550С» з бездротовою мишкою та флеш память. Щодо іншого майна зазначеного у вимогах первісного позову про визнання спільною сумісною власністю та поділ між сторонами первісного позову, суд, враховуючи, що всебічна, повна, обєктивна та безпосередня оцінка, як сукупності наданих до суду доказів та документів, так і кожного доказу окремо, не надають можливості встановити такі характеристики майна, як джерело, час, місце та особу, що їх придбала, суд, також приймаючи до уваги, що сторонами за первісним позовом не визначена дійсна вартість даного спірного майна на час розгляду справи, вважає, що зазначені обставини унеможливлює включення його до обсягу спільно нажитого майна [PERSON] та [PERSON], і не може бути визнано спільною сумісної власністю останніх, а як наслідок і не підлягає розподілу. Вирішуючи питання щодо виключення з переліку спільного майна подружжя, майно, що належить особисто [PERSON] та було придбане для дитини, суд виходить з наступного. Стаття 57 СК України та пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначають перелік майна, що є особистою приватною власністю одного із подружжя, а також особливі характеристики майна, виключно за наявності яких суд може визнати його особистою приватною власністю одного з подружжя. Так, враховуючи положення вищезазначених норм та аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про неможливість ідентифікувати жодний з зазначених у переліку речей, які позивачка вимагає виключити з переліку спільного майна, як належні особисто певній особі, оскільки неможливо встановити джерело грошових коштів, за які вони були придбані, щодо більшості речей з переліку неможливо встановити особу покупця та/або час їх придбання, а тому, у звязку з недоведеністю, суд вважає необхідним даній частині вимог первісного позову відмовити. Вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом 119333.00 гривень в рахунок компенсації її частки у майні спільної сумісної власності, та 25800.00 гривень вартості майна, яке на думку позивачки належить особисто їй та дитині, які [PERSON] безпідставно набув, утримував у себе, користувався та розпоряджався, суд виходить з такого. Позивачка за первісним позовом як на підставу задоволення її вимог в даній частині посилається на наступне: Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно, або зберегла його у себе за рахунок іншої особи, без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути особі це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення вказаної глави 83 ЦК України застосовується також до вимог про витребування майна власником з чужого незаконного володіння, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно, та зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно ст.1213 ЦК України набувач зобовязаний повернути безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути майно в натурі безпідставно набуте майно, відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Однак, враховуючи, що суд дійшов висновку про недоцільність виключення будь-якого майна з переліку спільного майна подружжя, майно, що належить особисто [PERSON] та було придбане для дитини, суд не вбачає підстав для встановлення факту набуття, зберігання, користування та розпорядження [PERSON] чужим майном, або безпідставно набутим майном, як і не вбачає підстав для визнання останнього безпідставним набувачем, а тому у задоволенні вимог первісного позову, про стягнення з відповідача за первісним позовом компенсації 25800.00 гривень вартості майна, слід відмовити. Щодо стягнення з [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом 119333.00 гривень в рахунок компенсації її частки у майні спільної сумісної власності, суд виходить з наступного. Судом неодноразово зазначалось про неможливість встановити повний обсяг спільного майна колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], його реальну вартість на час розгляду справи, що унеможливлює визначення вартості часток у майні спільної сумісної власності кожного з подружжя, а як наслідок і вирахувати різницю вартості між даними частками, щоб встановити суму компенсації як б полягала сплаті. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимог первісного позову про стягнення з [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом 119333.00 гривень в рахунок компенсації її частки у майні спільної сумісної власності. У зустрічному позові [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про виключення майна з розподілу, позивачі за зустрічним позовом просять суд виключити з переліку майна, що включено до спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]: два шкафи-купе «Соло», ліжко «Глорія», тумбу «Секрет», матрац «Хелена», кахельну плитку в туалетній кімнаті площею 30 кв. м., лінолеум 70 кв.м., пластикові панелі, 4 металопластикові вікна, склопакети на балконі, унітаз, ванну, змішувачі води, плиту газову, витяжку, шкаф-купе, умивальник, три люстри, два світильники, бак водонагрівальний, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на зазначене майно. Як вже зазначалось, відповідно до договорів купівлі-продажу № 02/0341 від 11.06.2008 року та №02/0429 від 23.07.2008 року, укладених між ФОП [PERSON] та [PERSON], саме останній придбав метало пластикові вироби у вигляді металопластикових вікон та склопакетів балкону, тому суд, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, вже дійшов висновку про доцільність визнання зазначених метало пластикових виробів спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а тому в даній частині вимоги зустрічного позову не можуть бути задоволенні. Окрім того, з наданих суду довідок від 28.10.2010 року та від 10.08.2015 року, є неможливим встановити, хто саме був набувачем майна: двох шкафів-купе «Соло», ліжка «Глорія», тумби «Секрет», матрацу «Хелена», оскільки в довідці від 10.08.2015 року зазначено, що це майно було передано [PERSON] в оплату виконаних робіт в магазині «[PERSON] мебели», а згідно з довідкою від 10.08.2015 року зазначені речі було передано [PERSON] та його батьку [PERSON] в рахунок оплати за виконані ремонтні роботи в магазині «[PERSON] мебели» (Т.2: а.с. 217, 238), а тому суд не вбачає можливим задовольнити вимоги зустрічного позову в даній частині. Щодо іншого майна визначеного в зустрічному позові, а саме, кахельної плитки в туалетній кімнаті площею 30 кв. м., лінолеум 70 кв.м., пластикові панелі, унітаз, ванну, змішувачі води, плиту газову, витяжку, умивальник, три люстри, два світильники, бак водонагрівальний, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що це майно дійсно було придбано [PERSON] та/або [PERSON], час його придбання та джерело грошових коштів за які було придбане зазначене майно. При цьому, як вбачається з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] у квартирі, розташованій по вулиці Молодіжній міста Вугледара, де мешкали [PERSON] та [PERSON], одразу після весілля останніх, не було зроблено жодного ремонту, а тому суд приходить до висновку, що всі ремонтні роботи, зокрема щодо кладки кахлю, лінолеуму, встановлення пластикових панелей та інше, в зазначеній квартирі було здійснено вже за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], а тому, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні даної частини вимог зустрічного позову. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про виключення майна з розподілу в повному обсязі. У другому зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про розподіл сумісно нажитого майна. Позивач за даним зустрічним позовом просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: мякі меблі (диван, два крісла, пуфик), картину «Ірис», прасувальну дошку, цифровий фотоапарат «Panasonic DMC-LS80EE-P», килим «Квіти», картина «Перше побачення» та картина «Ромашки», килим «[PERSON] квітка», комод МДФ «Дебют», килим овальний, міні кімнатна система караоке «Samsung МАХ-KD», пилосос «Samsung VC-C6570», кухня «Береста», мікрохвильова піч «Panasonic NN-ST 556W», та залишити зазначене майно у особистій власності [PERSON], стягнувши з неї на користь позивача за даним зустрічним позовом ? частину вартості цього майна. Відповідно до копій квитанцій прибуткового касового ордеру №25 від 19.02.2009 року, №26 від 10.11.2011 року картини «Ромашка», «Перше побачення», «Ірис» були придбані [PERSON] та як вбачається з показів сторін за первісним та зустрічними позовами були передані [PERSON] для подальшого використання подружжям [PERSON] та [PERSON], а тому, враховуючи, що зазначене майно набуте подружжям за час перебування у шлюбі, виходячи з виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд вважає необхідним визнати картини «Ромашка», «Перше побачення», «Ірис» спільною сумісної власністю [PERSON] та [PERSON] Щодо іншого майна визначеного в зустрічному позові [PERSON], а саме, мяких меблів (диван, два крісла, пуфик), прасувальної дошки, цифрового фотоапарату «Panasonic DMC-LS80EE-P», килиму «Квіти», килиму «[PERSON] квітка», комоду МДФ «Дебют», килиму овальнго, міні кімнатної системи караоке «Samsung МАХ-KD», пилососу «Samsung VC-C6570», кухні «Береста», мікрохвильової піч «Panasonic NN-ST 556W», сторонами не надано доказів та документів, які б надавали можливість встановити джерело, час, місце та особу, що їх придбала, суд, також приймаючи до уваги, що не визначена дійсна вартість даного спірного майна на час розгляду справи, а тому вважає, що зазначені обставини унеможливлює включення його до обсягу спільно нажитого майна [PERSON] та [PERSON], і не може бути визнано спільною сумісної власністю останніх, а як наслідок і не підлягає розподілу, виділенню у власністю одному з подружжя, тому в даній частині вимог зустрічного позову слід відмовити. Враховуючи, що в межах даної цивільної справи ухвалами Вугледарського міського суду Донецької області від 28 листопада 2014 року та від 05 грудня 2016 року накладено: заборону відчуження нежитлового приміщення №1, магазин промислових товарів, розташоване за адресою: Донецька область, місто Вугледар, вулиця 30 років Перемоги, б удинок №11, автомобілю MERCEDEC BENZ VITO 109 CDI, державний номерний знак АН 4443 HX, 2007 року випуску, білого кольору; арешт та заборону [PERSON] використання та відчуження майна, внесеного до [PERSON] опису майна №45717870 від 15.12.2014 року; арешт на грошові кошти [PERSON], що належать останньому та знаходяться на всіх розрахункових рахунках у банківських установах, суд, вирішивши справу по суті, вважає необхідним зняти зазначені заборони та арешти з майна. Вирішуючи питання щодо розподіл судових витрат понесених позивачем, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно абз. 2 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що позивачкою за первісним позовом заявлено одну вимогу немайнового характеру за яку не було сплачено судовий збір при поданні первісного позову та яку було задоволено судом в повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] розмір судового збору, станом на час подання первісного позову, у розмірі 487,20 гривень. Окрім того, враховуючи, що [PERSON] в первісному позові було заявлено декілька вимог майнового характеру, за які було сплачено судовий збір в повному обсязі, та які задоволено судом частково, приймаючи до уваги, що у суду відсутня можливість точно визначити суму судових витрат пропорційну до задоволеної частини позову, суд вважає необхідним розподілити судові витрати між сторонами порівну та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1827,00 гривень. Приймаючи до уваги, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заявлено вимогу немайнового характеру, яку було задоволено частково, у суду відсутня можливість точно визначити суму судових витрат пропорційну до задоволеної частини позову, тому суд вважає необхідним розподілити судові витрати між сторонами порівну та стягнути з відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 320,00 гривень. Враховуючи вище викладене,

Outcome: partial