Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до Хорольської центральної районної лікарні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, вказавши, що являючись інвалідом І групи у період часу з 03.06.2013 року по 17.04.2015 року проходячи курс лікування в неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ їй не належним чином була надана медична допомога. А саме їй відмовлялося в лікування у неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ через, що вона вимушена була лікуватися в інших медичних закладах країни і як наслідок витратила значно більші кошти на лікування. В наслідок вищевказаних дій, як зазначає позивач її була завдана матеріальна шкода в сумі 9 800 грн. та моральна шкода в сумі 80 000 грн. і як наслідок прохає стягнути з відповідача дані кошти. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат легка Л.М. заявлений позов підтримали повністю, з підстав зазначених в позові, просили його задовольнити. Представники відповідача [PERSON] позов не визнала та прохала відмовити в його задоволенні з тих підстав, що стан здоровя позивачки є поганим не внаслідок дій працівників Хорольської ЦРЛ, а в наслідок набутих позивачкою хвороб до приїзду в м. Хорол. Зі сторони відповідача не мало місця неналежного лікування позивачки, так як працівники закладу охорони здоровя систематично надавали посильну медичну допомогу позивачці, як стаціонарно так і амбулаторно, про те дієвих результатів вказане лікування не приносило, в чому немає вини лікувального закладу. Затрати понесені позивачкою на лікування в інших закладах охорони здоровя, вважає такими, що не підлягають стягненню із відповідача, так як понесені позивачкою не у звязку з неправомірними діями відповідача. Вивчивши матеріали справи, належно оцінивши наявні у справі письмові докази, доводи сторін та показання свідків, суд приходить до твердого переконання про необхідність відмови в задоволенні позову позивачці [PERSON] , виходячи з наспаних підстав. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п.1 ч.1 ст.22 ЦК України, збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду встановлені статтею 1167 ЦК України. Згідно приписів ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1167 ЦК мають місце такі факти: а)неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б)наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). в)причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г)вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обовязок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно постанови Пленуму Верховної Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, також повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач є інвалідом 1 групи «б» з 01.08.2015 року, причина інвалідності «Загальне захворювання». З показань в судовому засіданні позивачки [PERSON], наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ця позивачка зверталася за медичною допомогою до Хорольської ЦРЛ, Петрівського ФАПУ, ЛЗ «Центру ПМСД» Хорольського району та станції №3 м.Лубни Полтавського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф. Так згідно довідки ЛЗ «Центру ПМСД» Хорольського району №261 від 09.06.2016 року кількість виїздів бригад невідкладної допомоги за 2015 рік 38, за 2016 рік - 12. Кількісь викликів медичних працівників Петрівського ФАПу: за 2013 рік 37 разів; за 2014 рік - 99 разів; за 2015рік - 206 разів; за 2016 рік станом на 01.06.2016 року - 40 разів. На обслуговування викликів потрачено станом на 01.06.2016року - 44311,12грн., на надання невідкладної медичної допомоги 128 грн. Крім цього виписано безкоштовних рецептів на суму - 2033,31грн. Згідно довідки станції №3 м. Лубни Полтавського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф №48 від 06.06.2016 року, слідує що протягом 2013-2015 р.р. та станом на 01 червня 2016 року до гр. [PERSON] здійснено 313 виїздів бригади екстреної медичної допомоги на загальну суму 67\~348, 28 грн. (дана сума бюджетних коштів складається лише із витрат по заробітні платі медичного персоналу та вартості медикаментів), а саме: 2013 рік - 3 виїзди, 2014 рік -19виїздів, 2015 рік -209виїздів, за пять місяців 2016 року - 82 виїзди. Згідно довідки Хорольської ЦРЛ №279 від 17.03.2016 року та письмових заперечень позивач лікувалась в неврологічному відділенні Хорольської ЦРЛ за період з 03.06.2013 року по 17.04.2015 рік - 36 разів,. Пролікована за направленням - 5 разів у відділенні неврозів Полтавської обласної клінічної лікарні. В цей же період надавалася медична допомога амбулаторно лікарем-невропатологом - 8 разів, лікарем - психіатром, лікарем-терапевтом, лікарем-хірургом, лікарем-гінекологом - 89 разів, про що свідчать записи в амбулаторній картці хворої, отримує амбулаторну підтримуючу терапію на пільгових умовах. Вартість ліків з становить 50 відсотків знижки. За рахунок бюджетних коштів в сумі 10 448, 30 грн. в 2015 році санітарним транспортом Хорольської центральної районної лікарні позивач 11 разів доставлялася в лікувальні заклади міста Полтава, міста Харків та міста Київ. Незважаючи на надану відповідачем та іншими закладами охорони здоровя медичну допомогу позивачці стан її здоровя не покращився, а навпаки погіршується, про що вказує сама позивачка суду. Таким чином вищевказані обставини свідчать про відсутність в діях відповідача юридичного складу правопорушення. Суд не приймає як належний доказ, що свідчить про спричинення відповідачем позивачці матеріальних збитків на суму 9 800, 00 грн., надані позивачкою оригінали квитанцій про придбання ліків, так як з оригіналів чеків наданих в судовому засіданні не вбачається, що витрати на придбання ліків в сумі 1713 грн. 78 коп. понесені саме позивачкою, так як позивачкою крім квитанцій не надано доказів, що ліки зазначені в наданих позивачкою квитанціях дійсно їй приписувалися в звязку з лікуванням. Надані позивачкою квитанції про сплату послуг соціального таксі на суму 3373 грн. 92 коп. суд не приймає як доказ понесених позивачкою витрат, так як з цих квитанцій не вбачається, у звязку з чим, позивачкою понесено зазначені витрати, і для поїздки куди вона користувалася послугами цього перевізника. Суд не може взяти і перелік ліків на суму 1899, 00 грн., які приймала позивач згідно листів призначень історії хвороби (ціни на які за запитами надано ЦРА №135 ПОКП «Полтавафарм») лікуючись у психоневрологічному відділенні ПОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева, оскільки вона не довела, що ці витрати вона понесла через позивача і ці самі ліки не були б їй призначені лікарями і в Хорольській ЦРЛ. Не доведено позивачем в судовому засіданні та не надано відповідних доказів того, що дії відповідача по не наданню їй медичної допомоги були неправомірними і чи вони взагалі мали місце. В судовому засідання судом встановлено, що відповідач надавав позивачці медичну допомогу, яка проявлялася як у виїзді карети швидкої допомоги за місцем проживання позивачки, так і поміщення її до лікувального закладу на стаціонарне відділення. Суд констатує, що позивачкою не доведено наявність причинного звязку між діями працівників відповідача та шкодою у вигляді погіршення стану здоровя. Крім того відповідачем доведена відсутність своєї вини в спірній ситуації, оскільки як вказувалося вище позивачу в період часу з 2013 року по 2016 рік надано велику кількість різних видів медичної допомоги, як Хорольській ЦРЛ так і ЛЗ «Центром ПМСД» Хорольського району та станцією №3 м. Лубни Полтавського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф. Оскільки, при розгляді справи судом встановлено відсутність вини відповідача в завданні позивачу збитків на суму 9 800, 00 грн. і сам факт збитків на таку суму, то як наслідок відсутні і факт завдання позивачу моральної шкоди на загальну суму у 80 000 грн. і вина відповідача у завданні цієї шкоди. Враховуючи що даний позов, як встановлено в судовому засіданні, ґрунтується на припущеннях та домислах і не містить в собі конкретних доказів, які не надані строєною позивача і в судових засіданнях, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Виходячи з того, що позивачка є інвалідом першої групи, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed