Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] 13 листопада 2013 року звернулась з позовом до Фермерського господарства [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки та акту приймання-передачі земельної ділянки недійсними та повернення земельної ділянки. 27 січня 2014 року позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог та просила суд визнати недійсними договір оренди земельної ділянки та акт приймання-передачі земельної ділянки, витребувати у відповідача належні їй земельні ділянки та стягнути з відповідача матеріальну шкоду в виді недоотриманого прибутку в розмірі 80 255 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 200 грн., оплату довідок в розмірі 180 грн. та судовий збір ( т 1 а.с.24). 18.08.2015 року позивачка збільшила свої позовні вимоги, уточнивши їх та частково відмовившись від позовних вимог в частині витребування земельної ділянки площею 2,543 га, у зв` язку з її поверненням відповідачем та остаточно просила визнати договір оренди земельної ділянки площею 7,62 га та акт приймання-передачі земельної ділянки від 20.10.2008 року недійсними, крім того, посилаючись на вимоги ст.ст. 1212-1214 ЦК України позивачка просила витребувати земельну ділянку у відповідача і відшкодувати на її користь всі доходи за 2013-2015 роки, які відповідач одержав від використання належних їй земельних ділянок площею 7, 62 га та 2,543 га за відрахуванням необхідних витрат на вказане майно в розмірі 285 997 грн. 52 коп. та стягнути на її користь судові витрати по справі. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона є власником земельної ділянки площєю 7,62 га, яка розташована на території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, цільове призначення якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва та власницею 1/3 частини земельної ділянки площею 2, 543 га, яка розташована на території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, цільове призначення якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку вона отримала в порядку спадкування за законом, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 26.01.2012 року, після смерті 22.05.2005 року свого батька - [PERSON] Вона та її батько за усною домовленістю передали відповідачу свої земельні ділянки в оренду та отримували орендну плату. В вересні 2012 року вона почала вимагати у відповідача, щоби він не засіював належні їй земельні ділянки, оскільки вона мала намір сама використовувати їх. Згодом їй стало відомо, що належна їй земельна ділянка, площею 7,62 га перебуває в оренді у Фермерського господарства [PERSON] на підставі договору оренди земельної ділянки від 20.10.2008 року. Однак, такого договору оренди вона не підписувала та земельну ділянку в оренду відповідачу не передавала. Також вона не підписувала акт приймання передачі вказаної земельної ділянки. Крім, цього відповідач, уклавши з батьком договір оренди землі в 2003 році на 5 років, тобто до 2008 року, незаконно користувався земельною ділянкою площею 7, 63 га, після його смерті, а саме до кінця 2014 року. Отже, посилаючись на вищезазначене позивачка просила визнати недійсними договір оренди земельної ділянки та акт приймання-передачі земельної ділянки, посилаючись на вимоги ст. 215 ЦК України, крім того просила витребувати, належну їй земельну ділянку площею 7,62 га та відшкодувати на її користь на підставі ст.ст. 1212-1214 ЦК України всі доході за 2013-2015 роки, які відповідач одержав від використання належних їй земельних ділянок площею 7, 62 га та 2,543 га за відрахуванням необхідних витрат на вказане майно в розмірі 285 997 грн. 52 коп. та стягнути судові витрати по справі ( т1 а.с. 212-216). Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21.04.2014 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на боці позивачки до участі у справі залучено Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області. Ухвалою Миколаївського району Миколаївської області від 04.12.2015 року за заявою позивачки на підставі ч. 1 п. 3 ст. 205 ЦПК України провадження у справі в частині вимог щодо повернення земельної ділянки площею 2, 543 га закрито. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на викладені в позові обставини та пояснила суду, що 18.09.2000 року вона отримала державний акт на право приватної власності на землю, площею 7,62 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та за усною домовленістю передала в оренду відповідачу. З відповідачем вона раніше була знайома, оскільки вони працювали разом в одному радгоспі, а тому довіряла йому. Згодом, а саме 27.12.2003 року вона уклала з відповідачем письмово договір оренди вказаної вище земельної ділянки строком на 5 років до 2008 року. За весь цей час вона дійсно отримувала орендну плату. Після закінчення строку, на який був укладений договір, вона його не продовжувала та новий договір оренди з відповідачем не підписувала. Приїхавши в 2009 році до відповідача, останній повідомив їй, що знов буде діяти усний договір оренди до 2010 року, тому вона і вважала, що належна їй земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача на підставі усної домовленості, підтвердивши, при цьому що дійсно отримувала орендну плату за землю. 24.09.2012 року вона приїхала до відповідача та повідомила його про те, що не має наміру продовжувати усні договірні правовідносини, але дізналася, що відповідач використовує її земельну ділянку на підставі договору оренди землі від 20.10.2008 року, укладеного строком на 10 років та зареєстрованого у відділі Держкомзему Миколаївського району Миколаївської області від 10.02.2009 року. Оскільки договір оренди земельної ділянки від 20.10.2008 року вона не підписувала, вважає, що такий договір є недійсним. Крім того, позивачка пояснила, що між відповідачем та її батьком [PERSON] 27.12.2003 року також був укладений договір оренди землі на 5 років до 2008 року. Її батько помер 23.05.2005 року, однак, відповідач продовжував користуватися нею і після смерті батька. Звернувшись до відповідача з вимогою повернути земельну ділянку, він відповів, що поверне земельну ділянку лише після отримання нею відповідних документів, підтверджуючих її право власності на вказану спадкову земельну ділянку. В 2012 році вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та стала власницею 1/3 частини спадкової земельної ділянки. Однак, відповідач продовжував незаконно користуватися вказаною земельною ділянкою до кінця 2014 року. Представник позивача [PERSON], посилаючись на вимоги ст. 215 ЦК України просив визнати договір оренди землі та акт приймання - передачі земельної ділянки від 20.10.2008 року недійсними, крім того на підставі ст.ст. 1212-1214 ЦК України просив повернути позивачці земельну ділянку площею, 7,62 га та відшкодувати позивачці всі доходи, які відповідач одержав за 2013-2015 роки, від користування без достатньої правової підстави вказаних вище земельних ділянок площею 7, 62 на та 2, 543 га. Крім того, представник позивача зазначив про те, що надані представником відповідача документи від 24.11.2015 року щодо витрат, які понесені відповідачем є неналежними та недопустимими доказами, в розумінні вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України, оскільки, по - перше вони надані в порушення вимог ч.2 ст. 131 ЦПК України, по друге - в наданих документах наведені витрати відповідача на обробку усіх полів та не надано жодного доказу про витрати понесені ним на обробку саме земельних ділянок належних позивачц. (т.2 а.с.1-50) Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що позивачка уклала з відповідачем в 2008 році письмовий договір оренди в присутності бухгалтера підприємства, отримувала орендну плату і ще в 2009 році знала про порушення свого права, отже звернулась до суду після спливу позовної давності. Посилаючись на вимоги ст. 267 ЦК України просив в задоволенні позову відмовити, застосувавши позовну давність. Також, представник відповідача [PERSON] зазначив, що подавши 18.08.2015 року заяву про збільшення позовних вимог, позивачка фактично змінила предмет та підставу позову, що є порушенням вимог ст. 31 ЦПК України. Представник третьої особи - Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області просив вирішити справу на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд встанови такі факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом на підставі державного акту серії II МК № 017653, виданого 18.09.2000 року Безводненською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області, [PERSON] належить земельна ділянка площею 7,62 га, кадастровий номер [NUMBER], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. 27.12.2003 року між позивачкою [PERSON] та Фермерським господарством [PERSON] було укладено договір оренди належної позивачки на праві власності земельної ділянки площею 7,62 га строком на 5 років до 2008 року. ( т 1 а.с. 76) 27.12.2003 року між [PERSON] - батьком позивачки та Фермерським господарством [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 7,63 га строком на 5 років до 2008 року. ( т 1 а.с. 76) 23.05.2005 року батько позивачки помер ( т 1 а.с. 55). Після смерті батька, позивачка [PERSON] стала власницею 1/3 частини земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2012 року ( т 1 а.с. 217). Отже, з 23.05.2005 року до кінця 2014 року відповідач без відповідної правової підстави користувався земельною ділянкою, яка належала батькові позивачки, з яких, з 23.05.2005 року по вересень 2012 рік, відповідач користувався зазначеною земельною ділянкою за усною домовленістю з позивачкою, в тому числі з 26.01.2012 року 1/3 частиною, яка належить позивачці. Реального поділу вказаної земельної ділянки позивачкою не проводилося. Також судом встановлено, що 20.10.2008 року від імені [PERSON] та Фермерського господарства [PERSON] підписано договір оренди належної позивачки на праві власності земельної ділянки площею 7,62 га строком на 10 років. Цього ж дня підписано акт приймання - передачі земельної ділянки. 10.02.2009 року договір зареєстрований у Миколаївському районному реєстраційному окрузі за № 040901800184. ( т 1 а.с. 96-99). Висновком судово-почеркознавчої експертизи №236 від 07.05.2015 року встановлено, що підпис від імені орендодавця у договорі оренди землі та акті приймання - передачі земельної ділянки від 20.08.2008 року виконано не самою [PERSON], а іншою особою ( т 1 а.с. 198-203). Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] підтримав вказаний вище висновок та пояснив суду, що під час проведення попередньої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, йому не було надано зразків саме підпису [PERSON], тому він і не зміг провести в цій частині дослідження. Під час проведення даного дослідження за його клопотанням йому було надано достатньо зразків підпису [PERSON] - вільних, умовно-вільних і експериментальних зразків і підпису і почерку. Також, експерт зазначив, що окрім іншого він також звертав увагу на транскрипцію і на порядок написання букв, тому його висновок носить категоричний характер і у нього немає ніяких сумнівів в тому, що підписи від імені [PERSON] виконані не самою [PERSON], а іншою особою. Оцінюючи вказаний вище висновок експерта, суд приходить до висновку про те, що він є повним, зрозумілим, конкретним, обґрунтованим, відповідає вимогам закону, крім того, допитаний в судовому засіданні експерт надав вичерпану відповідь на запитання учасників процесу, а тому він є належним і допустимим в розумінні ст. ст.57-59 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», (яка діяла на час укладення договору), договір оренди землі підлягає державній реєстрації на підставі ч.1 ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України, ч.2 ст. 125 ЗК України є укладеним з моменту його державної реєстрації. Оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже - оспорюваним. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом, такій правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи наведені обставини та докази, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених частинами першої, третьої статті 215 ЦК України для визнання оспорюваної угоди недійсною, оскільки спірний договір оренди земельної ділянки позивачка не підписувала, а тому не можна вважати, що цей договір відповідав волі орендодавця. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 7 та 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Отже, відповідно до частин 1 та 5 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Судом встановлено, що спірну земельну ділянку, площею 7,62 , яка належить позивачці [PERSON], відповідач досі не повернув та продовжує її використовувати. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 119, 214 ЦПК України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.Позивач при зверненні до суду повинен зазначити зміст позовних вимог, а суд при його розгляді та ухваленні рішення встановити характер спірних правовідносин та правильно застосувати правову норму, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Отже, вказана земельна ділянка на підставі ст.216 ЦК України, яка встановлює правові наслідки недійсності нікчемного правочину, підлягає поверненню позивачці. Що стосується позовних вимог позивачки щодо відшкодування відповідачем на підставі ст.ст. 1212-1214 ЦК України всіх доходів, які він одержав за 2013-2015 роки, від користування без достатньої правової підстави земельної ділянки площею 7,62 га, то суд приходить до наступного. Приймаючи до уваги те, що докази, наявні в матеріалах справи свідчать про виникнення у відповідача з моменту державної реєстрації оспорюваного договору оренди, права користування спірною земельною ділянкою на відповідній правовій підставі, то положення ст.ст. 1212-1214 ЦК України на які посилається позивачка, в даному випадку застосуванню не підлягають. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статей 1212-1214 ЦК України. Що стосується вимог позивачки щодо відшкодування відповідачем на підставі ст.ст. 1212-1214 ЦК України всіх доходів, які він одержав за 2013-2015 роки, від користування без достатньої правової підстави земельної ділянки площею 2,543 га, яка належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2012 року, то суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, ч.1 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог або заперечень. Недоведеність обставин, на наявність яких наполягає позивач - є підставою для відмови в позові, а у разі якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а відповідно, для задоволення вимог позивача. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивачки в частині вимог щодо відшкодування відповідачем на підставі ст..ст. 1212-1214 ЦК України всіх доходів, які він одержав за 2013-2015 роки, від користування без достатньої правової підстави земельної ділянки площею 2,543 га у спосіб, визначений законом. Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст. 10 та 137 ЦПК України ані позивачка, ані її представник з клопотанням про витребування відповідних доказів на підтвердження своїх вимог не зверталися, а надані ними докази щодо підтвердження отриманого доходу відповідачем не відповідають вимогам закону, оскільки ґрунтуються на припущеннях. Що стосується наданих документів представником відповідача щодо витрат відповідача, то вони є недопустимими, оскільки не містять достовірних даних, а тому суд їх не приймає в якості доказів. Доводи представника відповідача щодо спливу строку позовної давності, перебіг якого на думку відповідача розпочався з 2008 року є помилковими, оскільки спірний договір позивачка не підписувала, а про існування такого договору їй стало відомо лише 24.09.2012 року. Що стосується висновку судово-почеркознавчої експертизи проведеної по даній справи, законність і обґрунтованість якої, поставлено під сумнів представником відповідача, суд вважає, що вказаний висновок відповідає вимогам закону, а його доводи в цій частині є такими, що суперечать дослідженим доказам по справі. Твердження представника відповідача про те, що позивачка фактично змінила предмет та підставу позову, подавши 18.08.2015 року заяву про збільшення позовних вимог в порушення вимог ст. 31 ЦПК України неспроможні, оскільки, позивачка при подачі первісного позову до суду посилалася саме на вимоги ст.ст. 1212, 1213 ЦК України. Із змісту ст. 88 ЦПК України вбачається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до пунктів 35, 36 Постанови Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, в врахуванням вищезазначеного з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп., витрати за проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 1771 грн. 85 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 200 грн., а всього 2201 грн. 25 коп. За таких обставин позовна заява позивачки [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial