Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачі являються співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, зокрема кожному із них належить по 1/3 частки вказаного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 12.01.2015 року у м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 09.06.2017 року, виданими приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованими за №972 та №973 відповідно, а також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89185695 від 09.06.2017 року та №89185310 від 09.06.2017 року відповідно. Інша 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області належала [PERSON], який помер 12.04.1995 року у м. Вінниця. [PERSON] доводився вітчимом померлому батьку позивачів [PERSON]. Дружина померлого [PERSON], а баба позивачів [PERSON] померла 07.07.1983 року у м. Вінниці, інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом у померлого [PERSON] не має. Після смерті [PERSON] померлий батько позивачів [PERSON] з 1995 року вступив у добросовісне, відкрите, безперервне володіння та управління вищевказаної частки будинковолодіння, оскільки проживав та був зареєстрований у вказаному будинку, здійснював ремонтні роботи у останньому, обробляв земельну ділянку, сплачував житлово-комунальні послуги тощо. А після смерті батька [PERSON] позивачі, як спадкоємці за законом першої черги, прийняли спадщину після смерті батька, в тому числі продовжили добросовісно, відкрито, безперервно володіти та управляти 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, яка за життя належала [PERSON] Рішення про передачу частки будинку, яка належала [PERSON], у комунальну власність не приймалось. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивачі добросовісно заволоділи чужим майном 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, яка належала [PERSON], який помер 12.04.1995 року у м. Вінниця, і продовжують відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном більше ніж десять років (з урахуванням часу, протягом якого даним майном володів [PERSON], спадкоємцями якого являються позивачі), в той час, як рішення про передачу частки будинку, яка належала [PERSON], у комунальну власність не приймалось, у звязку з чим набули право власності на вказане майно, зокрема кожен із них по 1/6 частки, на підставі ст.344 ЦК України. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у звязку з недоведеністю. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, матеріалами інвентаризаційної справи КП «ВМБТІ» №4383 на обєкт нерухомого майна, що розташований за адресою: вул. Ломоносова, 30, м. Вінниця, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачі являються співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, зокрема кожному із них належить по 1/3 частки вказаного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 12.01.2015 року у м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 09.06.2017 року, виданими приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованими за №972 та №973 відповідно, а також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89185695 від 09.06.2017 року та №89185310 від 09.06.2017 року відповідно (а.с.19-22). Інша 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом [PERSON] 06.10.1988 року та зареєстрованого в реєстрі за №2-2206 (а.с.65), належала [PERSON], який помер 12.04.1995 року у м. Вінниця, згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ №320073, виданого РАЦС м. Вінниця 12.04.1995 року (а.с.11). [PERSON] доводився вітчимом померлому батьку позивачів [PERSON]. Дружина померлого [PERSON], а баба позивачів [PERSON] померла 07.07.1983 року у м. Вінниці, згідно свідоцтва про смерть серії ІІ-АМ №313215, виданого міським відділом ЗАГС м. Вінниця 13.12.1983 року (а.с.12) та [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про одного з подружжя №00018252771 від 22.06.2017 року (а.с.13); інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом у померлого [PERSON] не має. Згідно довідки Державного нотаріального архіву Вінницької області від 15.09.2017 року №2283/01-18 спадкова справа до майна померлого 12.04.1995 року [PERSON] не заводилась (а.с.52). Після смерті [PERSON] померлий батько позивачів [PERSON] з 1995 року вступив у добросовісне, відкрите, безперервне володіння та управління вищевказаної частки будинковолодіння, оскільки проживав та був зареєстрований у вказаному будинку, здійснював ремонтні роботи у останньому, обробляв земельну ділянку, сплачував житлово-комунальні послуги тощо, та якому за життя належало 2/3 частки вказаного будинку. А після смерті [PERSON] позивачі, як спадкоємці за законом першої черги, прийняли спадщину після смерті батька, в тому числі продовжили добросовісно, відкрито, безперервно володіти та управляти 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, яка за життя належала [PERSON], про що свідчать довідки квартального комітету «Лівобережний» від 14.08.2017 року №1087, 1088, 1089, зі змісту яких вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], з 15.05.2002 року, а [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована та проживає з 13.03.2004 року (а.с.66-68). Також, в судовому засіданні свідок [PERSON], яка доводиться сусідкою позивачів, суду показала, що дійсно після смерті [PERSON] померлий батько позивачів [PERSON] з 1995 року проживав та був зареєстрований у [INFO], здійснював ремонтні роботи у останньому, обробляв земельну ділянку. А після смерті [PERSON] позивачі, як спадкоємці за законом першої черги, продовжили добросовісно, відкрито, безперервно володіти та управляти 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, яка за життя належала [PERSON], оскільки останні за вказаною адресою постійно проживають, утримують вказане майно, проводять ремонті роботи, обробляють земельну ділянку тощо. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про її заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, її покази дані в судовому засіданні та її письмові пояснення надані суду обєктивно підтверджуються іншими доказами по справі. Також, матеріали справи містять письмові свідчення [PERSON], який також являється сусідом позивачів, згідно яких підтверджує проживання позивачів за адресою: вул. Ломоносова, 30, м. Вінниця, понад 15 років (а.с.55). Окрім того, в судовому засіданні було оглянуто облікові книжки по сплаті житлово-комунальних послуг за адресою: вул. Ломоносова, 30, м. Вінниця, за 2003-2017 роки та встановлено відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги. Рішення про передачу частки будинку, яка належала [PERSON], у комунальну власність не приймалось. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997\~р. №475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України; далі ЦК України). Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 ЦК України). Відповідно до п.п.9, 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Із пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України вбачається, що правила\~статті 344 ЦК\~України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому, коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то достроку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з\~\~01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Окрім того, згідно листа Верховного Суду України від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» вбачається, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст.344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна п'ять років. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивачі добросовісно заволоділи чужим майном 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №30 по вул. Ломоносова у м. Вінниці Вінницької області, яка належала [PERSON], який помер 12.04.1995 року у м. Вінниця, і продовжують відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном більше ніж десять років (з урахуванням часу, протягом якого даним майном володів [PERSON], спадкоємцями якого являються позивачі), в той час, як рішення про передачу частки будинку, яка належала [PERSON], у комунальну власність не приймалось, у звязку з чим набули право власності на вказане майно, зокрема кожен із них по 1/6 частки, на підставі ст.344 ЦК України. Що ж стосується заперечень представника відповідача щодо позовних вимог, то суд вважає за можливе зазначити, що [PERSON] міською радою не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що відповідач на протязі часу 1995-2017 років проявляв будь-який інтерес до спірного майна, вчиняв будь-які дії на прийняття спадщини після смерті [PERSON], оскільки особа, яка заперечує щодо вказаних позовних вимог повинна довести, що вона вже є власником, спадкоємцем, тощо на час звернення позивачів до суду з позовом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем [PERSON], як на тому наполягав останній. На підставі викладеного та

Outcome: approved