Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, який в судовому засіданні уточнили та просять визнати недійсними Рамкову угоду № SMERS 01336 від 21.08.2008 р., укладену між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON]; визнати недійсними Договір про надання траншу №SME0016881від 21.08.2008 р., укладений між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON]; визнати недійсними Договір про надання траншу №SME0016881-1 від 21.05.2009 р., укладений між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON]; визнати недійсними Договір поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., укладений між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON]; визнати недійсним Договір іпотеки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., укладений між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 21.08.2008 р., зареєстрований в реєстрі за №2915; визнати недійсними третейські угоди у виді третейських застережень, тобто пункти укладених між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] наступних угод та договорів: пункт 4.7. Рамковій угоді №SMERS01336 від 21.08.2008 р. у редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р., пункту 6.2. Договору траншу від 21.08.2008 р. № SME0016881 у редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р., абзац другий п.6.2. Договір про надання траншу від 21.05.2009р. №SME0016881-1. Визнати недійсними третейські угоди у виді третейських застережень, тобто пункти укладених між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] наступних договорів: абзац 2-ий пункту 6.7. Договору іпотеки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., пункт 4.4. Договору поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 p. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що між позивачем [PERSON] та відповідачем були підписані наступні договори: Рамкова угода №SMERS 01336 від 21.08.2008р., додаткова угода від 21.05.2009 р. до вказаної рамкової угоди №SMERS01336 від 21.08.2008р., та підписаний договір про надання траншу №SME0016881 від 21.08.2008р., також підписані Додаткова угода від 05.02.2009 р. до Договору траншу. Додаткова угода від 21.05.2009 р. (друга) до Договору траншу. Позивач [PERSON] вказує, що суму кредиту вона використала як фізична особа на свої особисті споживчі потреби, тому вважає цей кредит споживчім, що відповідає п.п. 22, 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.4. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 по справі №1-26/2011, тому позивач вважає, що до правовідносин за вказаними угодами та договорами підлягає застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». За період з 21.08.2008 р. по 30.07.2010 р. позивачкою [PERSON] була сплачено банку 12744, 31 доларів США. На дату укладення Кредитних договорів долар США за курсом НБУ до гривні складав: 1 долар = 4,8438 грн., а загальний розмір кредиту складав відповідно 276 096 грн. Однак з 26.12.2008 р., тобто через 4 місяця після надання кредиту, курс долару США до гривні суттєво збільшився та склав за курсом НБУ: 1 долар = 7, 7900 грн., у зв'язку з чим загальний розмір доларового кредиту також збільшився у гривні та склав 444 030 грн., тому позивачці [PERSON] треба було витрачати удвічі більше гривні ніж раніше, щоб погашати тіло кредиту у доларах та проценти по ньому, тому у неї виникли фінансові труднощі з поверненням залишку кредиту у доларах. В процесі погашення [PERSON] залишку кредиту, банк звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» про стягнення заборгованості та отримав рішення вказаного Третейського суду від 07.07.2010 р., про що позивачів [PERSON] відомо не було, тому 30.07.2010 р. вона провела платежі у доларах, очікуючи проведення банком реструктуризації. Позивачка вважає вказані Рамкова угода та Договір траншу слід визнати недійсними, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Згідно ст.99 Конституції України, ст.192, ч.ч.1, 3 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Але банком видав [PERSON] кредит у доларах США. Згідно пункту 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Але відповідач порушив вимоги п.п. «б», «в» п.2.1. та п.3.8. Правил. Також в порушення п.п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням Кредитних договорів не повідомив [PERSON] про кредитні умови. Надання грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті (доларах США) за своєю правовою природою є валютною операцією. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», документ, який видається НБУ, на підставі якого Банки та мають право здійснювати банківську діяльність, є банківська ліцензія. Проте банк при укладанні Кредитних договорів не надав доказів наявності у нього Генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, що підтверджує їх відсутність. Позивачі вважають, що кредитні договори було укладено Банком з грубими порушеннями вказаного законодавства, тому просять визнати їх недійсними. Спочатку Банк надав позивачці [PERSON] на підпис Рамкову угоду від 21.08.2008 р., де строк користування кредитом був встановлений 48 місяців (тобто 4 роки). Надалі банк надав їй на підпис Договір про надання траншу також від 21.08.2008 р., не попередивши її про зменшення строку користування кредитом. Банк суттєво зменшив цей строк до 36 місяців, що суттєво збільшило щомісячну суму повернення кредиту та процентів, а з урахуванням одночасно підвищення удвічі курсу долару до гривні потяло виникнення в неї часткової заборгованості за кредитом. Згідно ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивачі вважають, що в порушення вказаних норм банк включив до Договору траншу несправедливі умови, що містяться в п.2.2.4; п.5.1; п.5.3; п.5.4; п.5.5.6; п. 5.6; п.5.11. Банкам заборонено збільшувати процентну ставку за користування кредитом в односторонньому порядку. п. 3.1, 3.3.1 Договору траншу порушують положення ч.1 ст.638, ч.1 ст.1048 ЦК України, оскільки між Сторонами та Банком не досягнуто згоди щодо порядку плати за кредит та порядку одержання процентів за договором кредиту. п.5.5.1. Договору траншу, яким встановлено, що позичальник зобов'язується не здійснювати без письмової згоди Кредитора наступні дії: отримання кредитів та позик у банках або в інших закладах; передачу в заставу будь-яких своїх активів; приймання участі у якості гаранта або поручителя по зобов'язанням інших осіб. Позивачі вважають, що встановлення таких обмежень порушує п.1 ст.6, ст.25, ч.1 ст.27, ч.1 ст.626, ст.62, 1054 ЦК України та ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі, коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні, або договір може бути визнаний недійсним у цілому. В забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань позивача [PERSON] між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та позивачем [PERSON] були укладені Договір іпотеки від 21.08.2008 р. №SMERS01336/3, за яким була передана у іпотеку Банку належна на праві власності позивачу [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] та Договір поруки від 21.08.2008 р. № SMERS01336/3, за яким [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати за зобов'язаннями позивача [PERSON] по Рамковій угоді та Договору про надання траншу. Позивачі вважають, що договір поруки та договір іпотеки підлягають визнанню недійсними, оскільки вони були укладені у якості забезпечення виконання зобов'язань за Рамковою угодою та Договором траншу. У Рамковій угоді у п.4.7 та в Договорі траншу у абзаці 2-му п.6.2. містяться однакові третейські застереження. Також в Договорі іпотеки у абзаці 2-му п.6.7 та в Договорі поруки у п.4.4. містяться однакові третейське застереження. Позивачі вважають, що вищевказані третейські застереження які вважаються третейськими угодами, суперечить нормам Закону України «Про третейські суди». Згідно п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів» справи щодо захисту справ споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами, тобто не підвідомчі йому. Позивач [PERSON] є споживачем послуг банку і на правовідносини, що виникли між Банком (кредитором) і позичальником [PERSON], як під час його укладення, так і виконання кредитних договорів, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.13 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» до компетенції третейських судів не відноситься розгляд справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Оскільки виконання рішення стосовно стягнення в примусовому порядку заборгованості за кредитним договором відповідно до законодавства потребує вчинення певних дій з боку органів державної виконавчої служби України, то подібний спір також не може бути розглянутий у третейському суді. Статтею 3 Закону України «Про третейські суди» передбачається, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Позивачі вважають, що неможливо всебічно розглянути справу та вирішити спір відповідно до закону, якщо вказані третейські угоди передбачають розгляд спорів у Третейському суді виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін, тощо. Статтею 4 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейський суд діє на принципах: законності; рівності всіх учасників третейського розгляду перед законом і третейським судом; змагальності сторін, свободи в наданні ними третейському суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; всебічності, повноти та об'єктивності вирішення спорів; сприяння сторонам у досягненні ними мирової угоди на будь-якій стадії третейського розгляду. Але вищезазначені третейські угоди порушують всі встановлені Законом принципи дії третейського суду. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону, а вказані у даному позові третейські угоди суперечать вимогам наведених норм законів. Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про третейські суди» при розгляді справи третейським судом встановлюються строки для надання пояснень, подання заяв, документів, доказів по справі та вчинення інших процесуальних дій, але у порушення цієї норми вказані третейські угоди передбачають розгляд спорів у Третейському суді виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін. Статтями 36, 37, 38 Закону України «Про третейські суди» передбачається обов'язок відповідача, тобто [PERSON], надати відзив на позов та право подати зустрічний позов, встановлено обов'язок відповідачів доказування, доводити ті обставини, на які я посилаюся як на підставу своїх заперечень на позов Банку. Позивачі вважають, що порушення цих норми третейськими угодами позбавили їх вищевказаних прав. Також позивачі вважають, що порушена ст.39 Закону України «Про третейські суди», згідно якої Третейський суд під час розгляду справи повинен забезпечити додержання принципу змагальності сторін, рівні можливості та свободу сторонам у наданні ними доказів і у доведенні перед третейським судом їх переконливості. Сторони мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь у засіданнях третейського суду, надавати докази, брати участь у дослідженні доказів, подавати клопотання, давати письмові та усні пояснення, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників розгляду, заявляти відводи, користуватися іншими правами у третейському суді. Тому позивачі просять визнати недійсними третейські угоди у виді третейських застережень у Рамковій угоді у п.4.7., в Договорі траншу у абзаці 2-му п.6.2., в Договорі іпотеки у абзаці 2-му п.6.7., в Договорі поруки у п.4.4. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача ПАТ «АЛЬФА-БАНК» в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку, подав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що ПАТ «Альфа-Банк» проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим, виходячи з наступного. 21.08.2008 р. між [PERSON] та відповідачем укладено Рамкову Угоду №SMERS01336. На підставі Рамкової угоди Кредитор на умовах цієї угоди та договорів про надання траншу, надає клієнту кредитні продукти у межах строку, що становить 48 (сорок вісім) місяців з дати укладання цієї угоди, та в загальному розмірі 100 000,00 доларів США. 21.05.2009 р. сторони уклали Додаткову угоду до рамкової угоди, якою внесли зміни до п. 4.7., а саме встановили третейське застереження. 21.08.2008 р. на підставі Рамкової угоди між сторонами укладений Договір про надання траншу №SME0016881, яким надано позичальнику кредит в сумі 57 000,00 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою процентів в розмірі 17,8 % річних. 21.08.2008 р. в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між [PERSON] та відповідачем укладений договір іпотеки №SME01336/1. Також 21.08.2008 р. в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами між [PERSON] та відповідачем укладений договір поруки, за яким поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Кредитором відповідати за зобов'язання [PERSON], які виникають з умов Рамкової угоди №SMERS01336 від 21.08.2008 р. Відповідно до ст. 204 правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В позовній заяві позивач посилається на невідповідність правочину актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Серед порушених, на думку позивача, актів законодавства наводить Закон України «Про захист прав споживачів» та нормативи НБУ, що дозволяють Банкам йти на поступки позичальникам. Проте кредит видавався для задоволення особистих неспоживчих потреб. До того ж з 10.11.2011 р. [PERSON] зареєстрована як приватний підприємець. Позивач [PERSON] використала кошти не за їх цільовим призначенням, а саме на особисті споживчі потреби, проте вказані дії позивача не змінюються цільового призначення кредиту, встановленого у кредитному договорі та не можуть біти підставою для визнання кредитного договору недійсним. ПАТ «Альфа Банк» здійснив кредитну операцію по видачі кредиту [PERSON] на підставі Банківської ліцензії №61 виданої 03.12.2001 p., Дозволу №61-4 від 03.12.2001 р. та додатку до Дозволу від 25.06.2007 р. Вважають також, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо пред'явлення позову про визнання недійсними договорів, оскільки оспорювані договори укладались 21.08.2008 р. Тому позовні вимоги вважають необґрунтованими, і в задоволенні позову просять відмовити. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, відповідач ПАТ «АЛЬФА-БАНК» належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, в судове засідання повторно не з'явився, тому суд розглядає справу у відсутність відповідача відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 21.08.2008 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено Рамкова угода №SMERS01336, згідно якої Банк на умовах іншого Договору про надання траншу надає [PERSON] кредитні продукти у межах 48-ми місячного строку з дати укладення цієї Угоди, в загальному розмірі, не більше 100 000 доларів США. 21.05.2009 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено Додаткова угода до вказаної Рамкової угоди №SMERS01336 від 21.08.2008 р. 21.08.2008 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем укладено договір про надання траншу №SME0016881, згідно якого позивачу [PERSON] було надано кредит в сумі 57 000 доларів США на строк користування 36 місяців зі сплатою процентів в розмірі 17, 8 % річних. 05.02.2009 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем була підписана додаткова угода до Договору траншу. 21.05.2009 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем підписані ще Додаткові угоди до Договору траншу. В забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань позивача [PERSON] між відповідачем та позивачем [PERSON] укладені договір іпотеки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., за яким була передана у іпотеку належна [PERSON] квартира за адресою: [ADDRESS] та договір поруки № SMERS 01336/3 від 21.08.2008 р., за яким [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями позивача [PERSON] по Рамковій угоді та Договору про надання траншу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Статтею ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У відповідності до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на вест період дії режиму кредитування. Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банками банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 р. № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, до яких належить і іноземна валюта. При цьому п.5.3 цього Положення визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, валютне законодавство України надає право банкам, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл, здійснювати валютні операції, у тому числі видавати кредити в іноземній валюті. Підпункт «в» зазначеного пункту 4 статі 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає необхідність отримання індивідуальної ліцензії тільки у випадках, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а законодавством України не встановлено жодних обмежень щодо граничних розмірів сум та термінів таких кредитів. Як вбачається з банківської ліцензії Національного банку України №61, виданої Закритому акціонерному товариству «Альфа-Банк», зареєстрованому Національним банком України 24.03.1993 року за №158 надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до дозволу Національного банку України № 61-4, виданого Закритому акціонерному товариству «Альфа-Банк», зареєстрованому Національним банком України 24.03.1993 р. за номером 158, який має банківську ліцензію за номером 61, видану Національним банком України 03.12.2001 р., надано право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Здійснення розрахунків між резидентами України в національній валюті не є порушенням діючого законодавства України. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом не встановлено порушення законодавства при укладанні Рамкової угоди №SMERS01336 від 21.08.2008 р., Договору про надання траншу №SME0016881 від 21.08.2008 р., Договору про надання траншу №SME0016881-1від 21.05.2009 р., Договору поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., Договору іпотеки № SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., а тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо визнання недійсними Рамкової угоди №SMERS01336 від 21.08.2008 р., Договору про надання траншу №SME0016881від 21.08.2008 р., Договору про надання траншу №SME0016881-1від 21.05.2009 р., Договору поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., Договору іпотеки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р. задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про визнання недійсними третейських угод у виді третейських застережень, тобто пункти укладених між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] угод та договорів, а саме: пункту 4.7. Рамковій угоді №SMERS01336 від 21.08.2008р. у редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р., пункту 6.2. Договору траншу від 21.08.2008 р. №SME0016881 у редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р., абзацу другого п.6.2. Договору про надання траншу від 21.05.2009 р. №SME0016881-1, а також позовні вимоги про визнання недійними третейських угод у виді третейських застережень, тобто пункти укладених між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] договорів: абзацу 2-ий пункту 6.7. Договору іпотеки № SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., пункт 4.4. Договору поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р., суд вважає такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У Рамковій угоді у п.4.7. в редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р., та в Договорі траншу у абзаці 2-му п.6.2. в редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р. містяться однакові третейські застереження у наступній редакції: «Сторони…погодились внести до Договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст.12 Закону України «Про третейські суди» про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в зв'язку з цим Договором та розгляд і вирішення всіх не вирішених Сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між Сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними цього Договору відбувається у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Сторони домовилися, що розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін. Місцем проведення розгляду справи є місцезнаходження Третейського суду вказане в Положенні про Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», з яким можна ознайомитись на web-сторінці за адресою: http://pdts.org.ua.». Також в Договорі іпотеки у абзаці 2-му п.6.7., та в Договорі поруки у п.4.4. містяться однакові третейське застереження у наступній редакції: «Судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в зв'язку з цим Договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків та недійсність (неукладеність) Договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійнодіючого Третейського суду при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін». В пункті 6.7. Договору іпотеки № SMERS 01336/3 від 21.08.2008 р. міститься третейське застереження у наступній редакції: «Судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в зв'язку з цим Договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків та недійсність (неукладеність) Договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійнодіючого Третейського суду при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін». В пункті 4.4. Договору поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р. міститься третейське застереження у наступній редакції: «Усі спори, розбіжності або вимоги, які пов'язані з Договором або стосуються його виконання, порушення, припинення дії або недійсності. Сторони намагатимуться вирішити шляхом переговорів. Судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони в зв'язку з цим Договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків та недійсність (неукладеність) Договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійнодіючого Третейського суду при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням даного Договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовилися, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін». Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» вказані третейські застереження у виді певних пунктів Рамкової угоди, Договору траншу, Договору поруки, Договору іпотеки, вважаються третейськими угодами. Суд вважає обґрунтованими доводи позивачів про те, що вказані третейські застереження у виді певних пунктів Рамкової угоди, Договору траншу, Договору поруки, Договору іпотеки суперечать вимогам Закону України «Про третейські суди». Статтею 3 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Але всупереч вказаній нормі, третейські угоди передбачають розгляд спорів у Третейському суді виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін, що не забезпечує захист майнових і немайнових прав осіб, всебічний розгляд та вирішення спорів відповідно до закону. Згідно ст.4 Закону України «Про третейські суди» третейський суд діє на принципах: законності; рівності всіх учасників третейського розгляду перед законом і третейським судом; змагальності сторін, свободи в наданні ними третейському суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; всебічності, повноти та об'єктивності вирішення спорів; сприяння сторонам у досягненні ними мирової угоди на будь-якій стадії третейського розгляду. Тому третейські застереження про розгляд спорів у Третейському суді виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін порушують вказані принципи дії третейського суду. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону, а вказані третейські угоди суперечать наведеним нормам Закону. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про третейські суди» при розгляді справи третейським судом встановлюються строки для надання пояснень, подання заяв, документів, доказів по справі та вчинення інших процесуальних дій. В порушення цієї норми вищезазначені третейські угоди передбачають розгляд спорів у Третейському суді виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику Сторін. Статті 36, 37, 38 Закону України «Про третейські суди» передбачають обов'язок відповідача (тобто [PERSON].) надати відзив на позов та право подати зустрічний позов, обов'язок відповідачів доказування, доводити ті обставини, на які я посилаюся як на підставу своїх заперечень на позов Банку, але порушенням цих норми вказані третейські угоди позбавили позивачів по справі, що розглядається, цих прав. Згідно ч.10 ст.38 Закону України «Про третейські суди» обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов'язковому доказуванню при розгляді цивільних та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини. У відповідності до ст.39 Закону України «Про третейські суди», Третейський суд під час розгляду справи повинен забезпечити додержання принципу змагальності сторін, рівні можливості та свободу сторонам у наданні ними доказів і у доведенні перед третейським судом їх переконливості. Сторони мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь у засіданнях третейського суду, надавати докази, брати участь у дослідженні доказів, подавати клопотання, давати письмові та усні пояснення, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників розгляду, заявляти відводи, користуватися іншими правами у третейському суді. Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у Договорі вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст.228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина. Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині визнання недійсними третейських угод у виді третейських застережень слід задовольнити та визнати недійсними третейські угоди у виді третейських застережень, тобто пункти укладених між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] наступних угод та договорів: пункт 4.7. Рамковій угоді №SMERS01336 від 21.08.2008 р. у редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р.; абзац другий пункту 6.2. Договору траншу №SME0016881 від 21.08.2008 р. у редакції Додаткової угоди до нього від 21.05.2009 р., також визнати недійними третейські угоди у виді третейських застережень, тобто пункти укладених між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] наступних договорів: абзац другий пункту 6.7. Договору іпотеки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р.; пункт 4.4. Договору поруки №SMERS01336/3 від 21.08.2008 р. Суд стягує з відповідача судові витрати у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, згідно якої якщо сторону, на користь якої увалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial