Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

Позивачі звернулись в суд із позовом, яким після уточнення своїх вимог просять, визначити розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування комплексу (нежитлового приміщення), розташованого у [ADDRESS], право власності на який мають в рівних частках, вони, [PERSON] та [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 05 листопада 2007 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за № 4067, відповідно до висновку експерта - 109, 09 кв.м. ( а.с.245 ). Вимоги мотивують тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 2007 року вони отримали у власність, у рівних частинах, від Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Тріада» комплекс (нежитлове приміщення) по [ADDRESS], що складається із саманного,обкладеного цеглою приміщення магазину та вбиральні. Згідно з договором , майно розташоване на земельній ділянці площею 160 кв.м., що до укладення договору купівлі-продажу комплексу перебувала у користуванні ТОВ ВКФ «Тріада» згідно з державним актом на право постійного користування землею від 24 жовтня 1996 року серії ІІ-КР № 000828, виданого Кіровоградською міською Радою народних депутатів за № 715 на підставі рішення Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 09 жовтня 1996 року за № 660. 26 січня 2008 року ними, позивачами, укладено договір на виконання робіт № 64 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) . Під час проведення обміру земельної ділянки було встановлено, що їх розмір земельної ділянки не відповідає державному акту на право постійного користування землею від 24 жовтня 1996 року серії ІІ-КР № 000828. За договором на право побудови будинку безстрокового користування земельною ділянкою від 10.01.1955 року відповідачу [PERSON] виділено 499,2 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , на якій розміщені нежитлові будівлі, перейшла у їх користування лише у частині, на якій розміщені будівлі, та частині, необхідній для їх обслуговування. Площа та конфігурація земельної ділянки, яка необхідна для користування, їм, позивачам , не визначена. Земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Кіровограда , тобто у комунальній власності, і Кіровоградська міська рада не приймала рішення про передачу у власність чи оренду земельної ділянки їм, позивачам, відповідно до процедури, передбаченої ЗК України. У зв»язку з наявністю спору між сторонами, вирішити питання про площу та конфігурацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування комплексу, належного їм, позивачам, неможливо, що змушує їх звернутись до суду. В суді представник позивачів вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, вказала, що він взагалі безпідставний, необґрунтований. Право користування [PERSON] земельною ділянкою площею 499,2 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] встановлене і не може бути порушено. Відповідач- Кіровоградська міська рада,її представник в судове засідання не з»явився, повідомлявся належно. Третя особа - Управління Держземагенства у Кіровоградському районі та області, яка була залучена до участі в справі згідно ухвали суду від 17.10.2013 року ( а.с. 78), її представник також в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі ( а.с. 127). Заслухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, експерта, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступного. За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 05 листопада 2007 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за № 4067 ТОВ ВКФ «Тріада» продало [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах комплекс (нежитлове приміщення), що складається з саманного, обкладеного цеглою приміщення магазину та вбиральні під [ADDRESS]. Майно розташоване на земельній ділянці площею 160 кв. м. Разом з тим, за договором на право побудови будинків безстрокового користування земельною ділянкою від 10 січня 1955 року [PERSON] виділено 499,2 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] Земельні ділянки сторін є суміжними. На час укладення 05.11.2007 року договору купівлі-продажу була чинною редакція ч. 2 ст. 120 ЦК України, за якою якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Тобто, земельна ділянка, на якій розміщені нежитлові будівлі, що належать [PERSON] та [PERSON], перейшла у їхнє користування лише у частині, на якій розміщені вказані будівлі, та частині, необхідній для їх обслуговування. Вказане підтверджується і висновком, зазначеним у мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), у якій зазначено, що суб'єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб'єктивного права власності на землю та суб'єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - у частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені. Площа та конфігурація земельної ділянки, яка необхідна для користування [PERSON] та [PERSON] не визначена. Земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Кіровограда, тобто у комунальній власності, і Кіровоградська міська рада не приймала рішення про передачу у власність чи оренду земельної ділянки позивачам відповідно до процедури, передбаченої ЗК України. У договорі від 10 січня 1955 року зазначений розмір земельної ділянки, що надана [PERSON] у безстрокове користування на підставі рішення виконкому від 25 листопада 1954 року № 672. Із п. 1 договору від 10 січня 1955 року вбачається, що складався акт про відвід земельної ділянки [PERSON], що підтверджується планом забудови земельної ділянки, на якому зазначено розмір земельної ділянки, її конфігурацію та розташування на земельній ділянці житлового будинку і господарських споруд. У рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року зазначено, що згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі - Закон) право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише у разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. У п.п.18 » ґ « , п. 18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року, із змінами, роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Пленум Верховного Суду України у п. 18-1 зазначеної вище постанови також роз'яснив, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Відповідно ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.04.2013 року , при скасуванні рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11.05.2012 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23.10.2012 року по справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа -Головне управління земельних ресурсів у Кіровоградській області про повернення самовільно захопленої земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, було встановлено, що право користування [PERSON] земельною ділянкою площею 499, 2 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] встановлене і не може бути порушене. Матеріали справи не містили доказів того, що частина земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні [PERSON] у встановленому законом порядку вилучалася у користувача ( за його згоди чи з інших підстав). Згідно висновку експерта № 16 судової земельно-технічної експертизи від 25 березня 2014 року та висновку експерта № 61 додаткової судової комплексної земельно-технічної експертизи від 27 червня 2014 року, площа земельної ділянки, яка виділялась згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 24 жовтня 1996 року серія ІІ-КР № 000828 є більшою за мінімально необхідну площу для обслуговування , також слід зазначити, що розміри земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS], яка виділялась згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 24 жовтня 1996 року серія ІІ-КР № 000828, не відповідають розмірам земельної ділянки, мінімально необхідної для обслуговування комплексу. Суд вважає, що оскільки земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Кіровограда, тобто у комунальній власності, і Кіровоградська міська рада не приймала рішення про передачу у власність чи оренду земельної ділянки позивачам відповідно до процедури, передбаченої ЗК України, а докази того , що частина земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні [PERSON] у встановленому законом порядку вилучалася у користувача ( за його згоди чи з інших підстав) відсутні, право останнього у користуванні земельною ділянкою площею 499, 2 кв.м. по [ADDRESS] встановлене і не може бути порушене, а відтак вимоги позивачів є на даний період безпідставні та необгрунтовані. Судові витрати залишити по фактично понесеним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed