Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою, в якій просять усунути їм перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказали, що на праві спільної власності їм належить квартира [ADDRESS]. У 2005 році у вказаній квартирі була зареєстрована відповідачка, яка на той час приходилась співмешканкою позивача - [PERSON] У червні 2012 року, відповідачка зібравши свої особисті речі, виїхала з спірної квартири. З вказаного часу відповідач у спірному помешканні не проживає, її реєстрація тягне нарахування комунальних послуг, на оплату яких відповідач кошти не надає. У добровільному порядку відповідач також відмовляється знятись з реєстраційного обліку, що для відповідачів є обтяжуючим фактором. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. При цьому вказали, що не заперечують проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи належним чином сповіщена, що підтверджено письмовими матеріалами справи, про причину не явки не повідомила. Суд, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник Жовтневого районного відділу міста Кривого Рогу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши позивачів, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено. Згідно свідоцтва про право власності № Ж 492 видане 12 квітня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] являються власниками квартири [ADDRESS] що підтверджено копією свідоцтва про право власності (а.с. 14). За вказаною адресою значаться зареєстрованими: позивачі - [PERSON], [PERSON], відповідач - [PERSON], та малолітній [PERSON], що підтверджено довідкою КП «ЖЕО № 31» (а.с. 17). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ч. 1 ст. 317 цього Кодексу. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2013 року розірваний (а.с. 15). Відповідач перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з позивачем [PERSON], у 2005 році була зареєстрована у [ADDRESS]. З акту, який міститься в матеріалах справи (а.с. 13) встановлено, що мешканці будинку № 59 підтверджують факт непроживання [PERSON] з червня 2012 року в квартирі [ADDRESS]. Підписи мешканців будинку засвідчені майстром дільниці ТОВ «Дом. Ком». Відповідно до вимог частини 2 ст. 405 ЦПК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], кожен окремо вказали суду, що вони є сусідками позивачів. Позивач [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON], після розірвання шлюбу, вони перестали разом мешкати і в літку 2012 року, [PERSON] зібравши свої речі виїхала разом з сином з квартири позивачів. При цьому вказали, що з боку позивачів примусу на відповідача не було, [PERSON] виїхала з квартири добровільно. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Вимогами ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, фактичні дані свідчать про обрання відповідачем іншого місця постійного проживання, відповідач [PERSON] втратила інтерес до спірного майна як до місця свого проживання. Таким чином, суду не надано доказів щодо поважності причин немешкання відповідача у квартирі [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад одного року, обставин на підтвердження поважності причин такої відсутності відповідача судом не встановлено. Участі в утриманні квартири відповідач не приймає, комунальні платежі не оплачує, його особисті речі в квартирі не зберігаються, до квартири він не повертається, вселитися не намагалася. Наявність реєстрації відповідача у квартирі позивачів позбавляє їх можливості здійснювати свої права як власників у повному обсязі, крім того є підставою для нарахування додаткових витрат по комунальним послугам. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вимоги позивачів про зобов'язання третьої особи зняти з реєстраційного обліку відповідача у квартирі не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки обов'язок у третьої особи по зняттю особи з реєстраційного обліку за рішенням суду виникає після набрання вказаним рішенням законної сили. Ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню. Судові витрати, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивачів в рівних частинах по 114 грн. 70 коп. на кожного. На підставі викладеного і

Outcome: partial