Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивачка 12.10.2016 року звернулась до суду з позовом до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної казначейської служби України, за яким просила стягнути у солідарному порядку з відповідачів відшкодування моральної шкоди у розмірі 16 835, 83 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що посадовою особою Департаменту державної Архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області (надалі - Департамент ДАБІ в Одеській області) було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за наслідками якої було складено акт Департаменту ДАБІ в Одеській області перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 18.02.2015 року № б/н. Того ж дня, посадовою особою Департаменту ДАБІ в Одеській області було складено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 18.02.2015р. № б/н, згідно якого позивачку було зобов'язано усунути нібито існуючі правопорушення, зокрема порушення ч.1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність». Одночасно, посадовою особою Департаменту ДАБІ в Одеській області було складено протокол про адміністративне правопорушення від 18.02.2015р. № б/н у відношенні позивачки. Не погоджуючись з приписом Департаменту ДАБІ в Одеській області, позивачка оскаржила його до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2015 р. по справі № 815/1337/15 адміністративний позов [PERSON] до Головного державного інспектора інспекційного відділу у м. Одесі Департаменту ДАБІ в Одеській області Лисого Сергія Олександровича, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: Департамент ДАБІ у Одеській області та ДАБІ України про визнання протиправними та скасування Припису від 18.02.2015р. № б/н про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів и правил та Протоколу від 18.02.2015 року № б/н про адміністративне порушення задоволено у повному обсязі. Дізнавшись про подання Департаментом ДАБІ в Одеській області апеляційної скарги на вищевказане рішення суду, стан здоров'я позивачки погіршився та вона була змушена знаходитися на стаціонарному лікуванні у поліклініці за місцем проживання (виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 2156/568). Відзначила, що є інвалідом другої групи загального захворювання пов'язаної з ураженням центральної-нервової системи, що підтверджується довідкою пенсійним посвідченням № 1519, тому їй категорично заборонено переносити кризовий стан, стреси, нервовість. Позивач має бути під постійним наглядом невропатолога. Через подання відповідачем апеляційної скарги та прийняття її судом апеляційної інстанції затягувався процес відновлення порушених прав позивача та звинувачення її Департаментом ДАБІ в Одеській області у нібито існуючих правопорушеннях, які остання не скоювала. Позивачка дізналась, що через велику кількість справ, розгляд апеляційної скарги буде не раніше 2016 року та усвідомлюючи це та що увесь цей час її порушенні права не будуть відновлені, стан здоров'я погіршився і вона була вимушена повторно знаходитися на стаціонарному лікуванні у поліклініці за місцем проживання (виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 4274/1079). Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2016р. по адміністративній справі за № 815/1337/15 апеляційну скаргу Департаменту ДАБІ у Одеській області задоволено частково та Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2015 р. по справі № 815/1337/15 скасовано та визнано протиправним та скасовано Припис від 18.02.2015р. № б/н. Також зазначила, що за наслідком складання посадовою особою Департаменту ДАБІ в Одеській області протоколу про адміністративне правопорушення від 18.02.2015р. № б/н було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення від 20.03.2015р. № 175 за нібито вчинення позивачкою правопорушення, яке передбачено частиною 1 статті 96 КУпАП. Таким чином, позивачка вважає, що Департамент ДАБІ в Одеській області знову звинувачував її у нібито скоєних правопорушеннях у сфері містобудівної діяльності. Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом та постановою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2015р. по адміністративній справі за № 522/7095/15-а було визнано протиправною та скасовано постанову Департаменту ДАБІ в Одеській області по справі про адміністративне правопорушення від 20.03.2015р. № 175. [PERSON] вказала, що вже другим рішенням суду було визначено, що нею не було скоєно правопорушень у сфері містобудівної діяльності та припис Департаменту ДАБІ в Одеській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 18.02.2015р. № б/н, а також постанова Департаменту ДАБІ в Одеській області по справі про адміністративне правопорушення від 20.03.2015р. № 175 є незаконними рішеннями відповідача. За вказаних обставин, вказуючи на те, що вона чекала на відновлення свої порушених прав один рік, протягом цього року двічі перебувала на стаціонарному лікуванні, [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом та на підставі ч.1 ст..1167, ч.1 ст.1173, ч.1 ст. 1174, ст..1190 ЦК України просила відшкодувати їй завдану моральну шкоду. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 20.05.2014 року) у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити. Додатково зазначив, що позивачка є інвалідом 2-ї групи та унаслідок неправомірних дій посадових осіб Департаменту стан здоров'я позивачки погіршився, з 05.05.20016 по 16.05.2015 року та з 07.09.2015 року по 21.09.2015 року [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні через захворювання нервової системи, їй категорично заборонено хвилюватись. Вважає, що внаслідок апеляційного оскарження першого рішення суду від 20.03.2015 року відповідач зловживав правами та таким чином затягував процес відновлення порушених прав позивачки. Зазначив, що [PERSON] лікувалась у зв'язку з протиправними діями відповідача, які були визнанні судами незаконними, позивачка довгий час не могла отримати право власності на будинок та зареєструватись там. Розмір моральної шкоди обґрунтував витратами здійсненими на придбання ліків за час лікування. Представники відповідачів у судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, поважних причин неявки суду не представили. Суд у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності представника відповідачів, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді за згодою представника позивача. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 18 лютого 2015 року головним державним інспектором інспекційного відділу у м. Одесі Департаменту ДАБІ в Одеській області Лисим С.О. проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Предметом перевірки було будівництво житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Толбухіна, 51, що належить на праві власності позивачці на підставі державного акта на право власності серії ЯМ №190119. За результатами перевірки працівниками Департаменту було складено акт від 18 лютого 2015 року, винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення (а.с.11-14, 25-26) 20 березня 2015 року на підставі вищевказаних протоколу, припису та акту перевірки відповідачем винесено постанову № 175 по справі про адміністративне правопорушення, якою позивачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850, 00 грн. за порушення ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність», виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку з відхиленням від проектних рішень (а.с.27-28). Не погоджуючись з вищевказаними протоколом, приписом та актом перевірки відповідача, [PERSON] звернулась до суду з відповідним позовом. Одеським окружним адміністративним 20 березня 2015 року прийнято постанову про задоволення позову [PERSON] (а.с.15-18) та визнано протиправним та скасовано Припис Департаменту ДАБІ в Одеській області від 18.02.2015р. №б/н про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів и правил виданого [PERSON]; визнано протиправним та скасовано протокол 18.02.2015р. №б/н про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON], складений головним державним інспектором інспекційного відділу у м. Одесі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Лисим С. О.. На вищевказане рішення суду Департаментом ДАБІ в Одеській області було подано апеляційну скаргу та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015 року було відкрито апеляційне провадження (а.с.19). Позивачці листом суду від 24.05.2015 року було повідомлено про призначення розгляду справи на 19.02.2016 року через велику кількість справи та їх призначення в порядку черговості. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2016р. по адміністративній справі за № 815/1337/15, апеляційну скаргу Департаменту ДАБІ у Одеській області було задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2015 р. по справі № 815/1337/15 скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог: визнано протиправним та скасовано Припис Департаменту ДАБІ у Одеській області від 18.02.2015р. № б/н (а.с.22-24).В задоволені решти позовних вимог-відмовлено. Також, судом встановлено, що [PERSON] було оскаржено до Приморського районного суду м. Одеси постанову Департаменту ДАБІ в Одеській області про адміністративне правопорушення від 20.03.2015 року №175 про притягнення її до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2015 року (а.с.29-33) позовні вимоги [PERSON] до заступника директора Департаменту ДАБІ в Одеській області Кургана Сергія Павловича про визнання протиправними дій та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення було задоволено та визнано протиправними дій заступника директора Департаменту ДАБІ в Одеській області Курган Сергія Павловича та скасовано постанову Департаменту ДАБІ в Одеській області про адміністративне правопорушення від 20.03.2015 року №175 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 КУпАП. За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести: а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди. Суб'єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи. б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми. в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов'язків. Відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, їхніми посадовими чи службовими особами, настає незалежно від вини цих органів та осіб, тобто і при випадковому завданні. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. В обґрунтування завдання позивачці моральної шкоди представник позивача посилався на те, що унаслідок протиправних незаконних дій посадових осіб Департаменту ДАБІ в Одеській області шляхом подачі апеляційної скарги, що на їх думку є зловживаннями своїх прав, тривалого розгляду в апеляційній інстанції, позивачці було завдано багато хвилювань та остання змушена була проходити лікування. До позову були надані виписки з медичних карток стаціонарного хворого №2156/568 від 16.05.2015 року та №4274/1079 від 21.09.2015 року, згідно яких [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у Центрі реконструктивної та відновної медицини (Університетська клініка) МОЗ України. Також, до позову були надані квитанції на придбання ліків на загальну суму 16 835. 83 грн. (а.с.45-54). З виписного епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №2156/568 від 16.05.2015 року (а.с.37-41) суд вбачає, що [PERSON] 05.05.2015 року поступила до Центру реконструктивної та відновної медицини МОЗ України з наступним діагнозом: розповсюджений остеохондроз з переважним ураженням поперекового і шийного відділів хребта, непрямі ознаки задньої грижі. Нестабільність сегментів С3-С4, С4-С5, Ункоартроз С5, С6. Деформуючий спонділез. Ретролістез. Вертеброгенная люмбоїшиалгия зліва з помірно вираженим больовим і м'язово-тонічним синдромами. Вертеброгенная цервікалгия з вираженим больовим і м'язово-тонічним синдромами. Енцефалопатія змішаного генезу 2 ст.. Диссомническі порушення. Диффузний кардіосклероз. Хронічний аутоімунний тиреоїдит та перебувала на лікуванні до 16.05.2015 року. При цьому, згідно вказаної виписки, позивачка вважає себе хворою, починаючи з 1997 року, та проходила відповідні курси лікування з 2013 року, зокрема з 25.11.2013 року по 03.12.2013 року, з 31.03.2014 року по 10.04.2014 року, з 27.04.2014 року по 04.08.2014 року. Згідно анамнезу захворювання, вказаного у виписці при поступленні 05.05.2015 року до лікарні, зазначено, що стан позивачки погіршився на протязі останньої неділі, коли після фізичного навантаження з'явилися виражені болі і різкі обмеження рухів в поперековому та шийному відділах хребта, з'явилося оніміння кінцівок, різка скутість при рухах, поворотах голови. При цьому, суд враховує, що рішення суду 1-ї інстанції, за яким було задоволено позов [PERSON] та скасовані відповідні приписи та протокол Департаменту ДАБІ в Одеській області було винесено 20.03.2015 року, тобто раніше, ніж [PERSON] перебувала на лікуванні. З виписного епікризу з медичної картки стаціонарно хворого №4274/1079 від 21.09.2015 року (а.с.41-44), суд вбачає, що позивачка 07.09.2015 року поступила до Центру реконструктивної та відновної медицини МОЗ України з наступним діагнозом: енцефалопатія змішаного генезу 2 ст., поширений остеохондроз хребта, змішаний тривожний і депресивний розлад, атерогенна гіперліпідемія, диффузний кардіосклероз, хронічний аутоімунний тиреоїдит. Згідно анамнезу захворювання, вказаного у виписці при поступленні 07.09.2015 року до лікарні, зазначено, що стан позивачки погіршився на протязі 3- х днів, коли після переохолодження з'явились виражена біль та ризьке обмеження руху в шийному відділі хребта, оніміння кінцівок, ризьке забруднення при руху, поворотах голови , та тож зі слів кризові стани проявлялись декілька разів на добу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Даючи оцінку заявленим позивачкою вимогами та підставам, за якими остання звернулась, доказами, якими вона обґрунтувала свої вимоги, суд вбачає, що остання періодично перебуває на стаціонарному лікуванні, починаючи з 2013 року. З виписок з епікризів хвороби позивачки остання зверталась з приводу лікування достатньо серйозних хронічних хвороб та суд не вбачає, що саме унаслідок винесення Департаментом ДАБІ в Одеській області відповідних припису, протоколу та постанови про адміністративне правопорушення [PERSON] змушена була проходити відповідне лікування. Доводи позивачки про те, що відповідачі спричинили їй моральні страждання, внаслідок їх дій значно погіршився стан її здоров'я в матеріалах справи належного підтвердження не знайшли, з огляду на що суд вважає їх неспроможними. Отже, під час судового розгляду справи не підтвердився факт, що позивачка була змушена проходити лікуванні саме внаслідок протиправних незаконних дій посадових осіб Департаменту ДАБІ в Одеській області, не встановлено причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діяннями останніх. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача стосовно того, що оскаржуючи рішення до суду апеляційної інстанції Департамент ДАБІ в Одеській області зловживав правами та затягував відновлення порушених прав позивачки Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 р. № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій (абз. 3 підп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини). Конституційні гарантії захисту прав і свобод в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано у відповідних процесуальних кодексах України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду. Зокрема, ст.. 185 КАС України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, апеляційне оскарження відповідачем рішення суду не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Щодо стягнення шкоди з інших співвідповідачів в солідарному порядку, то суд вважає, що у зв'язку з тим що ці вимоги є похідними від вимог до основного відповідача Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області,, тому також не підлягають задоволенню. Крім того суд не вбачає їх спільних дій. Згідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Ч.1 ст. 1190 ЦК України встановлено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Тобто, підставою для солідарної відповідальності осіб, які завдали шкоди, є заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними сукупними діями або діями з єдністю наміру. У даному випадку суд не вбачає взаємопов'язаності дій відповідачів чи наявності єдиного умислу в діях, з огляду на що підстав солідарної відповідальності немає. Враховуючи, що судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, з огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди з їх безпідставності та необґрунтованості

Outcome: dismissed