Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 23.07.2010 року померла їхня мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 38/300 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вулиці Островського,27 в м. Білій Церкві та на частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,0378 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчена державним актом на право приватної власності на землю серії 1-КВ № 096360 від 30.01.2001 року. Позивачі прийняли спадщину після смерті матері у визначеному законом порядку, 19.11.2012 року одержали свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, однак нотаріусом їм відмовлено в оформленні спадкових прав на вказану земельну ділянку, оскільки її співвласниками є також позивачі, а в державному акті не визначені частки співвласників, в т.ч. і частка спадкодавця. Позивачі просили суд визначити, що [PERSON], яка померла 23.07.2010 року, належала 1/3 частка земельної ділянки загальною площею 0,0378 га з цільовим призначенням- для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: [ADDRESS], згідно державного акту на право приватної власності на землю серії 1-КВ № 096360, виданого 30.01.2001 року Білоцерківською міською радою; визначити, що [PERSON] та [PERSON] належить кожному по 1/3 частці вказаної земельної ділянки; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/6 частину за кожним зазначеної вище земельної ділянки в порядку спадкування за законом після померлої 23.07.2010 року [PERSON]. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника Білоцерківської міської ради Київської області. Представники 3-х осіб: відділу Держгеокадастру у місті Білій Церкві Київської області та Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання не зявилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі їх представників. Заслухавши пояснення представника позивачів, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 23.07.2010 року померла [PERSON] мати позивачів, що стверджується копією свідоцтва про її смерть, копіями свідоцтв про народження позивачів. З матеріалів справи вбачається, що заповіту [PERSON] не залишила, після її смерті спадщину прийняли позивачі, як спадкоємці першої черги за законом, подавши до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини 14.10.2010 року та 11.01.2011 року. Наведені обставини стверджуються копією спадкової справи № 822/2010, яку було надано на запит суду. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно матеріалів спадкової справи, позивачам 19.11.2012 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою видано свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті їх матері [PERSON], до складу якого входять 38/300 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вулиці Островського,27 в місті Білій Церкві та грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними виплатами в банківських установах. Але постановою державного нотаріуса Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON] від 04.03.2016 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки загальною площею 0,0378 га з цільовим призначенням- для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: [ADDRESS], через відсутність визначеної частки у документі, що посвідчує право власності на спадкове майно спадкодавця, що слідує з копії цієї постанови нотаріуса. В судовому засіданні також встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,0378 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-КВ № 096360, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 30.01.2001 року за № 380, що стверджується копією цього державного акту. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно приписів ст.89 цього Кодексу, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Отже, вказана вище земельна ділянка належала позивачам та їхній матері на праві спільної сумісної власності, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй частку земельної ділянки, яка не була визначена, в звязку з чим позивачам відмовлено нотаріусом в оформленні спадкових прав. А тому суд вважає за можливе визначити розмір частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, що становить 1/3, виходячи з рівності часток усіх співвласників. Таким чином, до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить 1/3 частка земельної ділянки загальною площею 0,0378 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як розяснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування /зі збереженням її цільового призначення/ при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. А за ч.2 ст.126 ЗК, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки; свідоцтвом про право на спадщину. Відповідно до п.23 наведеної вище в рішенні Постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вказано вище, спадкодавець у визначеному законом порядку набула за життя права власності на відповідну частку земельної ділянки згідно державного акту на право приватної власності на землю серії 1-КВ № 096360 від 30.01.2001 року. За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися , якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказано вище, позивачам нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на дану земельну ділянку. За ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. А тому проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за можливе визнати за позивачами право власності на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 0,0378 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташована за адресою: [ADDRESS], яка є спадковим майном, в порядку спадкування за законом після померлої 23.07.2010 року [PERSON] , а саме: на 1/6 частку земельної ділянки за кожним із позивачів.

Outcome: approved