Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивачі та їх представник звернулись до Канівського міськрайонного суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі є власниками в рівних долях квартири [ADDRESS]. На даній житловій площі зареєстровані також відповідачі: син - [PERSON] та внук - [PERSON], але не проживають на вказаній житловій площі з вересня 2012 року. Оскільки, позивачі є пенсіонерами, інвалідами другої групи, часто хворіють, тому не мають змоги платити за чотири особи, які зареєстровані в квартирі. А беручи до уваги те, що відповідачі не проживають з вересня 2012 року, добровільно знятися з реєстрації не бажають то позивачі вважають, що вони втратили право користування житловим приміщенням, а тому звернулись до суду з вищевказаним позовом. У судове засідання позивачі не зявились, подали до суду заяву про розгляд справи без них, за участю їх представника [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, які викладені в позовній заяві у повному обсязі, навела аналогічні доводи та підстави щодо їх задоволення. Відповідач [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] та їх представник [PERSON] вимоги не визнали. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що він та його син не проживають в даній квартирі не з власної волі, а їм перешкоджають в ній жити позивачі. Окрім того, представник позивача в судовому засіданні зазначив причини, з яких вбачається, що підставою для невизнання вимог є також та обставина, що позивачі та їх представник посилаються на норми ст..4, 15 Закону України «Про власність», який 20.06.2007 року втратив чинність, а ст..107 ЖК України регулює інші правовідносини, а саме наймача та членів його родини. До того ж, [PERSON] в 2013 році звертався до суду з позовом про визнання права користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 65 по вул..Г.Дніпра, 35 в м.Каневі Черкаської області, оскільки його вигнали з квартири ще з вересня 2012 року по невідомим причинам, змінивши замки, тим самим перешкоджали у її користуванні. Так, згідно рішення Канівського міськрайонного суду від 17.01.2013 року за [PERSON], [INFO] визнано право на користування квартирою № 65 будинку №35 по вул..Г.Дніпра в м.Канів Черкаської області. Отже, ще з 2012 року вбачається факт примусового перешкоджання у користуванні квартирою за вказаною адресою. Вважає, що підстав для визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням, передбачених ст. 405 ЦК України на теперішній час не має. Суд вислухавши доводи сторін, перевіривши надані суду докази приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, передбачений ч.2 ст.16 ЦПК України чи іншим способом, що встановлений договором або законом. В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні з вірогідністю встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.17-20). За вказаною адресою зареєстровані та проживають [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сімї (а.с.23), а також відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Черкаській області (а.с.31-32). Крім того, в матеріалах справи мається рішення Канівського міськрайонного суду від 17.01.2013 року згідно якого, за [PERSON], [INFO] визнано право на користування квартирою № 65 будинку №35 по вул..Г.Дніпра в м.Канів Черкаської області (а.с.47). Суд вважає обґрунтованим позицію представника відповідача, а саме: ст..107 ЖК України, на яку посилається представник позивача регулює інші правовідносини, а саме наймача та членів його родини. Підстав для визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням, передбачених ст. 405 ЦК України на теперішній час не має. Така ж правова позиція висловлена і в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 07 лютого 2014року, де зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні докази, які б могли підтвердити або спростувати причини не проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] без поважних причин, а тому на теперішній час підстав передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням не має. Окрім того враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України), яким передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми права щодо предмета спору на власний розсуд. До того ж, в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.. 3, 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed