Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Гайворонського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю Позов мотивовано тим, що позивачка з 2000 року і до цього часу проживає за адресою: [ADDRESS]. За вищевказаною адресою проживала на підставі усної домовленості з власником зазначеного будинку [PERSON], за умови подальшої купівлі цього будинку. 18.10.2002 року, вона купила житловий будинок [ADDRESS], у [PERSON] (як власника), що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 26.01.1995 року № 93 та його розпискою в присутності свідків, копії свідоцтва та розписки позивачка додала до позову. Нотаріально договір куплі-продажу сторони домовились посвідчити через рік. В 2003 році [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до м.Київ. Таким чином вона набула право власності на квартиру в порядку набувальної давності, оскільки користується квартирою на протязі п'ятнадцяти років. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся за останнім відомим місцем реєстрації та проживання. Вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи у судовому засіданні, суд вважає позов таким, що не є обґрунтованим на законі, а тому відмовляє в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно положень статті 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що в жовтня 2002 року позивачка придбала житловий будинок [ADDRESS] у громадянина [PERSON] за 1700 гривень, про що ним було складено розписку, в якій [PERSON] розписався про отримання від неї коштів в сумі 1700 гривень за проданий ним будинок та передав їй всі правовстановлюючі документи на зазначений будинок. Вищевказаний будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва № 93 на право особистої власності на житловий будинок від 26.01.1995 року. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з приводу купівлі-продажу вищезгаданої квартири. Згідно з ст. 344 ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що право власності за набувальною давністю може бути набуте за рішенням суду при умові, що майно перебуває у особи, яка заволоділа чужим майном поза договірними відносинами та поза волею власника цього майна. Як видно з матеріалів справи, сторони фактично уклали угоду купівлі-продажу житлового будинку. Власник житлового будинку [PERSON] виявив волю з продажу будинку, що стверджується наданою розпискою про отримання 1700 гривень як плату за продажу зазначеного житлового будинку. Тому правова природа виникших між сторонами правовідносин не утворює наслідки, передбачені ст.344 ЦК України. Обов'язок доказування стороною обставин, на які вона посилається на підставу своїх вимог, є прямим її обов'язком відповідно до положень ст.60 ЦПК України. Так як суд всебічно та повно встановив всі обставини справи, необхідні для вирішення матеріально-правового спору, суд відмовляє в задоволенні позову в зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed