Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивачі звернулися в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до відповідачки про виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності, стягнення грошової компенсації, в обґрунтування якого вказали, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16.04.2003 року їм належить по 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Кіровоград, вул.. Олександрійська, 32/170. Відповідачці належить 1/5 частини цього ж будинку, згідно з договором купівлі продажу від 28.12.2009 року. Порядок користування будинком підтверджується висновком судової будівельно технічної експертизи, проте позивачі вважають, що вони не можуть користуватися своїм майном, їх права порушені, фактичне користування будинком не відповідає ідеальним часткам, неможливо виділити в натурі частину в житловому будинку, а тому просили стягнути з відповідачки на їх користь матеріальну компенсацію. В подальшому позивачі внесли зміни до позову (а. с. 34), згідно з якими просили виділити в натурі із спільної часткової власності по вул. Олександрійська, 32/170, по 2/5 частин домоволодіння, яке їм належить, а також стягнути з відповідачки матеріальну компенсацію. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано до суду зустрічний позов до позивачів про виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, відповідно до якого позивач за зустрічним позовом вказала, що домоволодіння по вул. Олександрійська, 32/170 у м. Кіровограді знаходиться в приватній спільній частковій власності трьох співвласників. Частки будинку відповідачок складають по 2/5 кожної, а її частка 1/5. Оскільки їй у власність перейшли приміщення, якими користувалися продавці будинку, позивач вважала, що вона має право на користування саме цими приміщеннями. Сторони у судове засідання зявилися. Позивач -2, яка є одночасно й представником позивача -1 у судовому засіданні надала пояснення, відповідно до яких заявлений позов підтримала та просила задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач за первинним позовом та її представник у судовому засіданні надали пояснення, згідно з якими позовні вимоги не визнали, в їх задоволенні просили відмовити, зустрічний позов підтримали та просили задовольнити. В подальшому позивач від зустрічного позову відмовилася, провадження у справі у звязку з відмовою від зустрічного позову просила закрити. Ухвалою суду від 21.12.2015 року прийнято відмову позивача [PERSON] від зустрічного позову та провадження у справі в частині позовних вимог за зустрічним позовом закрито. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON] позивачам належить по 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: м. Кіровоград, вул. Олександрійська, 32/170. Згідно з договором купівлі продажу від 28.12.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], відповідачці належала 1/5 частина будинку з відповідною частиною господарсько побутових будівель за адресою: м. Кіровоград, вул.. Олександрійська, 32/170. Як зясовано під час розгляду справи, відповідач продала 1/5 частину будинку з відповідною частиною господарсько побутових будівель за адресою: м. Кіровоград, вул. Олександрійська, 32/170, що підтверджується договором купівлі продажу 1/5 частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу від 04.09.2014 року, зареєстрованого в реєстрі № 785 (а. с. 189, том.1). Відповідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, Отже, право спільної часткової власності це право діох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення;примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб ( ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно з ч. 1 ст. 32 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку. Разом з тим, з`ясуванням характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки на день розгляду справи у суді відповідач не є власником 1/5 частини будинку з відповідною частиною господарсько побутових будівель за адресою: м. Кіровоград, вул. Олександрійська, 32/170, а з питання щодо можливої заміни у справі не належного відповідача на належного, який мав би відповідати за позовом встановлено, що позивач та представник позивача знаючи, що відповідач продала 1/5 частину будинку з відповідною частиною господарсько побутових будівель за адресою: м. Кіровоград, вул. Олександрійська, 32/170 [PERSON], відмовилася порушувати перед судом питання щодо заміни у справі не належного відповідача на належного, про що свідчить запис судового засідання від 07.09.2015 року. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Outcome: dismissed