Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовною заявою, яку в подальшому уточнили, подавши клопотання про збільшення позовних вимог, в якій просять суд скасувати заборону на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 2653503), зареєстровану 02.12.2005 року приватним нотаріусом Нор Н.М. на квартиру (і комору в підвалі 1,0 кв.м.) за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта 13009000); скасувати обтяження на нерухоме майно (тип обтяження іпотека, реєстраційний номер обтяження 2979035), зареєстроване 17.03.2006 року приватним нотаріусом Нор Н.М. на квартиру (і комору в підвалі 1,0 кв.м.) за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта 13009000). В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що їм на праві власності належить квартира [ADDRESS] . 02.12.2005 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 11-1/433к-05. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором, між ВАТ «Універсал Банк», Позичальником, [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки від 02.12.2005 року, посвідчений 02.12.2005 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 6886, відповідно до умов якого Позивачі в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором передали Відповідачу в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (надалі - Предмет іпотеки). На підставі даного договору іпотеки, на належну Позивачам квартиру [ADDRESS] крім заборони на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 2653503), зареєстровану 02.12.2005 року приватним нотаріусом Нор Н.М., також було внесено запис про іпотеку (реєстраційний номер обтяження 2979035) зареєстрований 17.03.2006 року приватним нотаріусом Нор Н.М. Позивачі зазначають, що рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 24.03.2011 року, встановлено, що договір іпотеки від 02.12.2005 року є припиненим. Відтак, існування заборони відчуження та запису про іпотеку на квартиру, при припиненому договорі іпотеки є безпідставним та перешкоджає їм вільно розпоряджатися належною квартирою. При цьому зазначають, що з урахуванням виконавчого провадження, яке триває з 2015 року, не можуть в інший спосіб ефективно захистити свої права та інтереси, інакше як через звернення до суду із даним позовом. Просять позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Позивачі та їхній представник у судове засідання не з`явилися, представник позивачів подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, хоча згідно з ст.130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу заочно за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Третя особа без самостійних вимог в судове засідання не з`явилася, пояснень на позовну заяву до суду не подала. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається існування заборони на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 2653503), яка зареєстрована 02.12.2005 року приватним нотаріусом Нор Н.М., а також запис про іпотеку (реєстраційний номер обтяження 2979035) зареєстрований 17.03.2006 року приватним нотаріусом Нор Н.М. на вказану квартиру. Підстава внесення обтяжень договір іпотеки від 02.12.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Нор Н.М. Із цієї інформаційної довідки вбачається, що квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 13009000) належить на праві спільної сумісної власності Позивачам. Відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 березня 2011 року по справі №2-491/11 (яке після апеляційного та касаційного переглядів набрало законної сили), зустрічний позов та [PERSON] та [PERSON] було задоволено частково, а саме: зобов`язано АТ «Універсал банк» повернути [PERSON] та [PERSON] оригінали свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS] , від 01 лютого 1999 року №Г-20722, технічного паспорту квартири [ADDRESS] , складеного 12.01.1999 року (реєстраційний номер 32388, інвентаризаційний номер 1240), які підтверджують право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; та зобов`язано АТ «Універсал банк» подати нотаріусу, який посвідчував договір іпотеки ( [PERSON] ) або будь-якому іншому нотаріусу повідомлення про припинення договору іпотеки від 02.12.2005 року та додаткових договорів від 22.01.2007 року та від 19.06.2007 року до Договору іпотеки від 02.12.2005 року, з метою зняття заборони на відчуження квартири [ADDRESS] , яка внесена до реєстру нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 02.12.2005 за №6886. Крім цього, відповідно до тексту рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 березня 2011 року по справі №2-491/11, договір іпотеки від 02.12.2005 року є припиненим. Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правові наслідки невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, визначені у статті 589 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», статті 593 ЦК України іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Судом встановлено, що договір іпотеки від 02.12.2005 року, укладений між Відповідачем та Позивачами є припиненим. Предметом даного позову є скасування заборони відчуження та запису про іпотеку на квартиру Позивачів, які були внесені на підставі договору іпотеки та який на момент звернення до суду із цим позовом є припиненим. Очевидно, що наявні записи про державну реєстрацію іпотеки та заборону на нерухоме майно перешкоджають [PERSON] та [PERSON] у здійсненні права на розпорядження своїм майном. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Такий правовий висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) та від 27 березня 2019 року у справі у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19). Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». За таких обставин, відмова у скасуванні запису про іпотеки та заборону на нерухоме майно Позивачів призведе до фактичної неможливості позивачу розпоряджатися своїм майном та відповідно до незаконного, невиправданого та непропорційного втручання у їхнє право на мирне володіння майном. Крім цього, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. З долученої Позивачами інформації про виконавче провадження №49729511 (дата отримання витягу 22.07.2020 року) вбачається, що виконавче провадження із виконання виконавчого листа від 22.10.2015 року №2-491, виданого Сихівським районним судом міста Львова на виконання рішення суду, триває з 25 грудня 2015 року. Враховуючи тривалість виконавчого провадження, предметом якого є зобов`язання Відповідача подати приватному нотаріусу повідомлення про припинення іпотеки саме з метою припинення існуючих обтяжень на належну Позивачам квартиру, задоволення позовних вимог призведе до відновлення порушених прав та інтересі Позивачів. Узагальнюючи вищенаведене, оцінюючи матеріали справи, враховуючи те, що у позивачів немає іншого ефективного способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що існування заборони на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 2653503), зареєстрованої 02.12.2005 року приватним нотаріусом Нор Н.М. та запису про іпотеку на дану квартиру (реєстраційний номер обтяження 2979035) зареєстрованого 17.03.2006 року приватним нотаріусом Нор Н.М. на підставі договору іпотеки від 02.12.2005 року (дію якого припинено) є безпідставним та обмежує права позивачів як власників майна, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved