Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом в якому просили стягнути з відповідачів солідарно суму боргу та три процента річних у розмірі 51888,75 грн., моральну шкоду у розмірі 30000 грн., судові витрати: судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилались на наступне: 11 грудня 2006 року відповідач [PERSON] взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 50500 грн. та зобов'язався повернути гроші готівкою у строк до 11 грудня 2007 року, про що був укладений договор позики грошей, посвідчений 11 грудня 2006 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Позивач [PERSON] вказав, що вказані гроші є спільною сумісною власністю з другим позивачем [PERSON], з якою він мешкає у цивільному шлюбі, та остання давала згоду чоловіку [PERSON] на укладення зазначеного договору позики. Внаслідок неповернення боргу у грудні 2007 року, між сторонами був укладений договір про внесення змін до договору позики грошей від 07.12.2007 року, та строк повернення боргу був визначений 04 грудня 2009 року. У грудні 2009 року відповідачами також борг був не повернутий, і тому 04 грудня 2009 року був укладений договір про внесення змін до договору позики грошей та строк повернення був визначений 11 грудня 2010 року. У грудні 2010 року [PERSON] звернувся до позивачів з проханням надати йому останню відстрочку повернення суми боргу, та 03 грудня 2010 року також було укладено договір про внесення змін до договору позики грошей та строк повернення був визначений 20 вересня 2012 року. Зазначений договір було укладено за згодою дружині [PERSON] - [PERSON] Позивачі зазначають, що до часу звернення до суду відповідачі борг не повернули, що вимусило позивачів звернутись до суду. Також позивачі зазначили, що внаслідок звернення до суду, втрати на це часу та особистих коштів, їм спричинена моральна шкоду, яку вони просять стягнути з відповідачів по справі. Позивачі [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтримали свої вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Так, відповідач не заперечував факту отримання у 2006 році грошових коштів від позивача [PERSON], вказуючи при цьому, що гроші були отриманні для розвитку бізнесу, дохід з якого витрачався на нужди родини. Також зазначив, що на час отримання грошей та на час розгляду справи він був у шлюбі з [PERSON], та брав кошти з її відома та витрачав на нужди родини. Але відповідач вказав, що всі кошти були повернути позивачу [PERSON], а останній повернув йому боргові розписки, і тому надані договори позики є підробкою та в них він не підписувався. Відповідач [PERSON] підтримала заперечення відповідача [PERSON] та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус ХМНО [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вона дійсно посвідчувала договори позики між сторонами по справі у грудні 2006 року, грудні 2007 року, грудні 2009 року, грудні 2010 року. Нотаріальні дії були проведені відповідно до вимог діючого Законодавства, ніяких зауважень з боку сторін не надходило. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовим розглядом встановлено, що 11 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 50500 грн., та зобов'язався повернути позичені гроші готівкою у строк до 11 грудня 2007 року. У договорі зазначено, що договір є безвідсотковий, гроші [PERSON] одержані до підписання договору, положення ст. ст. 1046-1052 ЦК України та правові наслідки укладення договору сторонам роз'яснено. Оскільки у строк, передбачений договором від 11 грудня 206 року , гроші було не повернуто, 07 грудня 2007 року сторони уклали договір про внесення змін до договору позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], згідно якого строк повернення грошей було визначено - 11 грудня 2009 року. Також, гроші у строк до 11 грудня 2009 року повернуто не було, тому сторони 04 грудня 2009 року уклали договір про внесення змін до договору позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], згідно якого строк повернення грошей було визначено - 11 грудня 2010 року. Також, гроші у строк до 11 грудня 2010 року повернуто не було, тому сторони 03 грудня 2010 року сторони уклали договір про внесення змін до договору позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], згідно якого строк повернення грошей було визначено - 20 вересня 2012 року. Зазначений договір був укладений [PERSON] за згодою гр.. [PERSON], з якою проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу, з одного боку, та [PERSON] за згодою своєї дружини [PERSON], з іншого. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї , то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що гроші які були передані до договору є сумісною власністю позивачів по справі, про що вони зазначають у позові, та у своїх поясненнях, а обов'язок по виконанню договору позики грошей лежить на відповідачах по справі. Стаття 1046 ЦК України визначає договір позики як договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Матеріали справи свідчать, що між сторонами мав місце факт передачі [PERSON] [PERSON] грошових коштів у сумі 50500 грн., що стверджується відповідною нотаріально посвідченим договором від 11 грудня 2006 року. Надані позивачами як доказ договір позики та договори про внесення змін до договору позики містить усі зазначені у ст. 1046 ЦК України умови. Доказів того, що відповідачі повернули борг позивачу, матеріали справи не містять. Ствердження відповідача [PERSON] про той факт, що він у повному обсязі виконав свої боргові зобов'язання та повернув гроші є голослівними, та такими, що не знайшли свого підтвердження під час слухання справи. Також, ствердження відповідача, як на підставу своїх заперечень, про те, що всі оригінали розписки були позивачем йому повернути та знищені, а позивачами надані договори без його особистих підписів, спростовується проведеною за клопотання відповідача судово-почеркознавчою експертизою № 1497 від 24 квітня 2014 року згідно з висновками якої всі підписи у договорах від 11.12.2006 року, зареєстрованому за № 5503; від 17.12.2007 року, зареєстрованому за № 5443; від 04.12.2009 року, зареєстрованому за № 2001; від 03.12.2010 року, зареєстрованому за № 1850 виповнені [PERSON], знаків навмисної зміни почерку в досліджених підписах і рукописних записах не проявилися. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Розмір трьох процентів річних від простроченої суми, в межах заявлених позовних вимог, становить 1 388 гр. 75 коп. із наступного розрахунку: 50500 грн. х 324 дн. ((11 міс - час прострочення)) х 3% : 100% : 365 днів = 1388,75 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яку суд стягує з відповідачів, складає 51888,75 грн. (50500+1388,75). В той час вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, відшкодування моральної шкоди в договірних відносинах на відбувається, якщо таке відшкодування прямо не передбачено договором, укладеним між сторонами. Оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов'язальним правом та не передбачають стягнення моральної шкоди, стягнення з відповідачів на користь позивачів 30 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди є безпідставним. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд стягує з відповідачів на користь позивачів 518 грн. 88 коп. сплаченого судового збору. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних із розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і зазначено, що граничний розмір не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Позивачами була надана квитанція юридичної консультації Орджонікідзевського району м. Харкова від 12.08.2013 року, згідно якої позивачем було сплачено за досудову підготовку та складання позовної заяви про стягнення боргу сума у розмірі 1000 грн., але ніякого розрахунку щодо зазначено суми надано не було, тому суд, стягує з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі за одну годину роботу у розмірі 487 грн. 20 коп. (1218 грн. :100 х 40%) На підставі наведеного,

Outcome: partial