Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] завернулась до суду з позовом до [PERSON] міської ради, Кіровської районної ради у м. Донецьк про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 24.06.2015 року в м. Донецьк помер її син [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 40/100 частини квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165. Вона як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.05.2016 року у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру. Просить визнати за нею право власності на частку спадкового майна, що належало спадкодавцю [PERSON] на момент його смерті, а саме 20/100 квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представники відповідачів [PERSON] міської ради та Красноармійської районної ради у м. Донецьк в судове засідання не зявились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Суд відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки належним чином повідомлені про день і час слухання справи представники відповідачів не повідомили про причини своєї неявки. А позивака, представник позивачки не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, вислухавши пояснення позиваки, представника позивачки, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.06.2015 року помер син позивачки [PERSON] ( а. с. 7-9). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 40/100 частини квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165.( а. с. 11). Позивачці по справі [PERSON] на праві власності належить 60/100 частки вказаної квартири, що підтверджується належним чином засвідченою копією дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2009 року Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Інформаційною довідкою КП БТІ м. Донецька від 20.08.2015 року. ( а. с. 10-12,78). Згідно звіту про оцінку майна ринкова вартість об»єкта нерухомості- квартири, розташованою за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165, становить 332551 грн. ( а.с. 28). Згідно довідки ТОВ «Текстильщик» [PERSON], який помер 24.06.2015 року, на день своєї смерті був зареєстрований і постійно мешкав за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165. Разом з ним була зареєстрована його мати, позивачка по справі [PERSON] ( а.с. 13). Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями , строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених в законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості, яка має суворо дотримуватись. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, коли черговість одержання права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеною після відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні позивачка по справі [PERSON], як спадкоємець першої черги звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ( а.с. 53). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.05.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу.( а. с. 14). Втрата оригіналу правовстановлюючого документу підтверджено матеріалами справи ( а.с. 14,78). Право власності на 40/100 частини квартири за [PERSON] що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Терешкової,5/165, підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Інформаційною довідкою КП БТІ м. Донецька від 20.08.2015 року ( а.с. 10-12). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1\~ст. 1269 ЦК України). \~Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 67 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 16 ЦК України встановлено,що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК визнання права є одним із способів цивільних прав та інтересів. Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється\~\~чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується належності доказів, зокрема, інформаційної довідки КП БТІ від 20.08.2015 року та довідки з місця проживання, виданих установами, розташованими на тимчасово окупованій території, то суд , в даному випадку вважає вказані довідки належними доказами, посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами». \~\~\~\~\~\~\~\~\~Отже, дослідивши матеріали\~\~справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у\~ст. 3 ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто розгляд спору в порядку цивільного судочинства виникає, як, правило, з ініціативи зацікавлених осіб і суд вирішує тільки ті вимоги, по суті спору, про вирішення яких заявляють сторони, і суд не може вийти за межі цих вимог. Дії суду залежать від вимог позивача і заперечень відповідача, цивільний суд вирішує справу в обсязі заявлених сторонами вимог. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Оскільки позивачка як спадкоємиця першої черги претендує на частку спадкового майна у вигляді 40/100 частини квартири, проте просить визнати за нею право власності на 20/100 частини, пояснюючи свої вимоги наявністю ще одного неповнолітнього спадкоємця , який претендує на 20/100 частини квартири, незважаючи на відсутність доказів, підтверджуючих факт прийняття ним спадщини,суд ,

Outcome: dismissed