Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із указаним позовом. Просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником вказаного житлового будинку. Разом із нею у вищевказаному житловому будинку зареєстровані: дочка [PERSON], зять [PERSON], онука [PERSON], правнучка [PERSON], правнук [PERSON], а також відповідач [PERSON], який є колишнім чоловіком її внучки [PERSON], шлюб між якими було розірвано за рішенням Буського районного суду Львівської області від 21.10.2013 року. Так, відповідач за вказаною адресою не проживає, а з січня 2014 року у них взагалі не зявляється, оскільки добровільно перейшов жити до своїх батьків в село Борщовичі Пустомитівського району Львівської області. Жодних витрат по утриманню вказаного житлового будинку останній не несе, як і жодних речей відповідача у цьому ж будинку не має. На прохання онуки позивачки приїхати і добровільно знятись з реєстрації в будинку, відповідач не бажає, а тому просить суд її позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить її позов задовольнити у повному обсязі, а розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а позовних вимог по суті не оспорив. Представник третьої особи Буського районного сектору ГУ ДМС України у Львівській області. в судове засідання не зявився, направив суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, проти позовних вимог не заперечив. В силу ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали та зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних мотивів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] що стверджується копією наявного у матеріалах справи Реєстраційного посвідчення № 763 від 19.08.1964 року. Із довідки Буської міської району Львівської області за № 533 від 23.03.2015 року вбачається те, що [PERSON] є власником, зареєстрована та фактично проживає в [ADDRESS] де разом із нею зареєстровані: дочка [PERSON], зять [PERSON], онука [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як вбачається із Акту б/н від 24.03.2015 року, було проведено обстеження згідно письмової заяви [PERSON], за наслідками чого було встановлено, що [PERSON], який зареєстрований в [ADDRESS] фактично за місцем реєстрації не проживає із січня 2014 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України. Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно частини 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до вимог статті 72ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, визнавши відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] оскільки відповідач понад шість останніх місяців в ньому не проживає, як це було встановлено судом. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved