Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] 19.12.2018 подала заяву про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом, та просить визнати незаконним наказ № 81-ка від 26.12.2016 про звільнення її з посади заступника директора з навчальної роботи Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету, поновити її на посаді заступника директора з навчальної роботи Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету з 26.12.2016, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 124443,60 грн. та 250000 грн. моральної шкоди, поновивши строк для звернення до суду, оскільки такий пропущено нею з поважних причин. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що 21 серпня 2006 року її було прийнято на посаду заступника директора з навчальної роботи Стрийського аграрного коледжу Львівського державного аграрного університету. 26 грудня 2016 року її було звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 06.01.2017 її було прийнято на посаду викладача Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету, а 04.10.2018 звільнено з роботи з посади викладача Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що її звільнення 26.12.2016 було проведено з порушенням чинного трудового законодавства, оскільки в цей день вона перебувала на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності АДВ № 092901 від 04.01.2017. На час звільнення вона була номенклатурною одиницею ЛНАУ, однак у трудовій книжці наказ про її звільнення за № 81-ка від 26.12.2018 виданий та підписаний директором Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету [PERSON] ., хоча повинен бути виданий відповідачем. З наказом про звільнення її не ознайомили під розписку, а із записами в трудовій книжці вона була ознайомлена 04.10.2018 після звільнення її з посади викладача коледжу. Таким чином, звільнення її з роботи відбулося з грубим порушенням чинного трудового законодавства під час тимчасової непрацездатності установою, яка не мала права звільняти її з роботи, без ознайомлення з наказом про звільнення. Вважає, що нею пропущено строк звернення до суду з поважних причин, оскільки із записами в трудовій книжці вона ознайомилася лише 04.10.2018 при звільненні її з роботи. Незаконне звільнення з роботи позбавило її можливості реалізувати себе як педагога з великим педагогічним досвідом та стажем роботи, негативно вплинуло на неї, вона отримала нервовий зрив, змушена була звертатися за медичною допомогою, стала нервовою, збудженою, що негативно відбилося не тільки на її здоров`ї, але й на членах її сім`ї, а тому спричинену їй моральну шкоду оцінює в 250000 грн. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Позивачка додатково пояснила, що заяву про звільнення з посади заступника директора з навчальної роботи написала під тиском директора Стрийського коледжу [PERSON] саме 26.12.2016, однак дату на заяві не проставила, так як перебувала в стані нервового збудження. З наказом про звільнення ознайомлена не була, хоча знала, що звільнення було неправомірним, однак до суду не зверталася у зв`язку з незадовільним станом здоров`я. Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає звільнення [PERSON] законним та обґрунтованим, покликаючись на те, що позивачці було відомо про незаконне, на її думку, звільнення, оскільки вона сама 26 грудня 2016 року писала заяву про звільнення за власним бажанням. А відтак позивачка не зазначає поважних причин, які перешкоджали їй звернутися до суду в місячний строк. Окрім цього, твердження позивачки, що заява про звільнення її за власним бажанням з посади заступника директора з навчальної роботи написана нею під тиском та погрозами керівництва коледжу, не підтверджені жодними доказами. В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету Бурак Р.М. позов заперечила, пояснила, що позивачка ознайомилася з наказами ректора Львівського національного аграрного університету та директора Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету про звільнення, однак відмовилася підтвердити це своїм підписом, про що 05.01.2017 складено відповідні акти. Покликання позивачки на те, що про існування наказу про звільнення її з посади заступника директора з навчальної роботи їй стало відомо лише 04.10.2018 після звільнення з роботи з посади викладача коледжу, не відповідають дійсності, оскільки під час розгляду справи за позовом [PERSON] до Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету про скасування дисциплінарного стягнення остання вказувала, що працювала на посаді заступника директора Стрийського коледжу з навчальної роботи, однак 26.12.2016 була звільнена, що також встановлено рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.10.2017 за результатами розгляду цієї справи. Відтак у позивачки було достатньо часу для звернення до суду у встановлені законодавством строки. Враховуючи вищенаведене, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Третя особа [PERSON] позов заперечив, у судовому засіданні пояснив, що жодного тиску на позивачку щодо написання нею заяви про звільнення за власним бажанням з посади заступника директора коледжу з навчальної роботи він не здійснював. Позивачка добровільно написала як заяву про звільнення її за власним бажанням з посади заступника директора коледжу, так і заяву про прийняття її на посаду викладача за контрактом. Звільнення [PERSON] відбулося в межах чинного законодавства, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки трудового характеру в межах заявлених позовних вимог, а також причини пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст.\~233КЗпП\~України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз`яснюється в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст.\~233\~КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233\~КЗпП України місячний строк поширюється на усі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. У трудових спорах про поновлення на роботі обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Розгляд та вирішенні трудових спорів повинні спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю. Судом встановлено, що відповідно до Наказу № 225-К від 25.08.2006 [PERSON] була прийнята на посаду заступника директора з навчальної роботи Стрийського аграрного коледжу Львівського державного аграрного університету з 21 серпня 2006 року. Наказом ректора Львівського національного аграрного університету № 811-К від 26.12.2016 [PERSON] 26.12.2016 звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказом ректора Львівського національного аграрного університету № 833-К від 30.12.2016 перенесено дату звільнення [PERSON] , заступника директора з навчальної роботи Стрийського коледжу ЛНАУ, на дату фактичного закриття листа непрацездатності. Наказом Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету №81-ка від 26.12.2016 [PERSON] звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Наказом Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету №1-ка від 05.01.2017 [PERSON] прийнято на роботу на посаду викладача за контрактом з 06.01.2017. Судом встановлено, що предметом оскарження у даній справі є звільнення позивачки з посади заступника директора з навчальної роботи Стийського коледжу Львівського національного аграрного університету з 26.12.2016 на підставі наказу № 81-ка від 26.12.2016 «Про звільнення», який оспорюється позивачкою, оскільки на час звільнення вона була номенклатурною одиницею ЛНАУ, а тому наказ про її звільнення повинен видаватися відповідачем, а не третьою особою. Разом з тим у матеріалах справи міститься належно засвідчена копія наказу ректора Львівського національного аграрного університету № 811-К від 26.12.2016, відповідно до якого [PERSON] 26.12.2016 звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, який позивачкою не оспорюється. Підставою звільнення була подана нею 26.12.2016 заява, в якій позивачка просила звільнити її за власним бажанням. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження покликання позивачки, що заява про звільнення з роботи була написана під тиском з боку директора Стрийського коледжу [PERSON] та наявності його особистих мотивів, погроз притягнення до кримінальної відповідальності колишнього заступника директора з навчально-виробничої роботи [PERSON] , оскільки вказані обставини не доведені позивачкою належними та допустимими доказами. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що на даний час працює викладачем Стрийського коледжу, а раніше обіймав посаду директора. Вважає, що при написанні заяви про звільнення за власним бажанням на позивачку чинив тиск новий директор [PERSON] Радив їй не подавати такої заяви, оскільки директор [PERSON] примушував і його до написання такої, даючи йому догани, які були скасовані судом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на час звільнення позивачки обіймав посаду заступника директора з навчально-виробничої роботи. Новий директор [PERSON] погрожував йому порушенням кримінальної справи, якщо позивачка не напише заяву про звільнення. 26.12.2016 в приміщенні Стрийської поліклініки позивачка в його присутності написала заяву про звільнення за власним бажанням, яку він передав директору. Саму позивачку він відвіз додому, оскільки після наради погіршилося її самопочуття. Разом з цим, з пояснень сторін та наданих суду матеріалів вбачається, що між позивачкою [PERSON] та директором Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету [PERSON] І.Я. склались тривалі неприязні відносини з причин, які виходять за межі розгляду даної цивільної справи, оскільки [PERSON] оголошено догану наказом директора Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету Рінила І.Я. № 59 від 01.06.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] », який скасовано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.10.2017. Окрім того, свідок [PERSON] у судовому засіданні ствердив про оголошення йому доган директором [PERSON] , а свідок [PERSON] про погрози кримінального переслідування, а тому наявність таких відносин викликає в суду сумнів у правдивості показань допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням позивачка написала 26.12.2016 у день відкриття листка непрацездатності. Після завершення строку тимчасової непрацездатності 05.01.2107 позивачка підтвердила відсутність намірів продовжувати роботу на посаді заступника директора з навчальної роботи Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету, подавши заяву про прийняття її на посаду викладача за контрактом з 06.01.2017 та відповідно до наказу Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету № 1-к від 05.01.2017 була прийнята на цю посаду. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 06.11.1992\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. З цих підстав суд приходить до висновку, що тимчасова непрацездатність позивачки не є підставою для поновлення її на роботі, оскільки звільнення відбулося з ініціативи працівника, а не власника чи уповноваженого ним органу. Тому покликання позивачки на наявність листка непрацездатності не впливає на застосування до правовідносин, передбачених ст. 38 КЗпП України, оскільки законодавством не встановлено заборони власнику або уповноваженому ним органу звільнити працівника в період тимчасової непрацездатності. Окрім цього, судом встановлено, що наказом ректора Львівського національного аграрного університету № 833-К від 30.12.2016 перенесено дату звільнення [PERSON] , заступника директора з навчальної роботи Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету, на дату фактичного закриття листа непрацездатності. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до комісійних актів від 05.01.2017 позивачка зазначеного числа ознайомилася з наказами ректора Львівського національного аграрного університету № 811-К від 26.12.2016 «Щодо особового складу», № 833-К від 30.12.2016 «Про перенесення дати звільнення [PERSON] , заступника директора з навчальної роботи Стрийського коледжу ЛНАУ» та наказом директора Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету № 81-ка від 26.12.2016 «Про звільнення» та відмовилася поставити підпис про ознайомлення з такими наказами. За таких встановлених обставин суд вважає, що днем ознайомлення та вручення позивачці наказу № 81-ка від 26.12.2016 «Про звільнення» є не дата звільнення позивачки з посади викладача Стрийського коледжу Львівського національного аграрного університету 04.10.2018 та видача їй у зв`язку з цим трудової книжки, а 05.01.2017, коли вона відмовилась поставити підпис про ознайомлення з таким наказом. При цьому позивачці було достовірно відомо про наявність наказу про її звільнення, чого вона не заперечувала у судовому засіданні, оскільки цього ж дня подала заяву про прийняття її на посаду викладача за контрактом з 06.01.2017. Непереконливими є доводи позивачки, що з наказами про звільнення її не ознайомлювали, а комісійні акти про відмову від підпису про ознайомлення з наказами підроблені, оскільки доказів на їх підтвердження позивачкою не надано і таких у судовому засіданні не здобуто, клопотання про допит в якості свідків членів комісії, які складали вказані акти, позивачка не заявила. Як вбачається із поданої позовної заяви, така зареєстрована судом 05.11.2018, тобто через 1 рік та 10 місяців з дня вручення позивачці оспорюваного наказу № 81-ка від 26.12.2016 «Про звільнення» і самого звільнення. Таким чином, встановлений законом строк звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущений. Позивачкою при зверненні до суду з даним позовом одночасно заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору з тих підстав, що такий пропущений з поважних причин, оскільки із записами в трудовій книжці вона ознайомилася лише 04.10.2018 при звільненні з роботи. Відповідно до ст.\~234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Вирішуючи питання про поновлення строку, установленого ст. 233 КЗпП України, а також перевіряючи у судовому засіданні причини пропуску такого строку, наведених позивачкою та її представником, суд вважає за необхідне відмовити у поновленні такого строку, так як поважних причин для цього позивачкою суду не наведено, а матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що такий строк пропущений позивачкою без поважних причин. Так, зокрема, у період з дати відмови позивачкою поставити підпис про ознайомлення з наказами (05.01.2017) і по 04.10.2018 включно позивачкою не надано жодного вагомого аргументу на підтвердження неможливості звернення до суду за захистом своїх трудових прав. Як роз`яснюється у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку в позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Відтак суд, незважаючи на пропуск позивачкою встановленого місячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору, а також з`ясування відсутності поважних причин пропуску такого строку, вважав за необхідне перевірити усі обставини справи, у тому числі права і обов`язки сторін щодо пред`явлених позовних вимог. Беручи до уваги наведене та враховуючи той факт, що всупереч вимогам ст. 76 ЦПК України позивачкою будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження того, що вона був звільнена з роботи незаконно не надано і, навпаки, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано всіх норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, а тому суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивачки в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є підставою для відмови в позові у цій частині. За таких обставин до задоволення також не підлягає і вимога позивачки про стягнення моральної шкоди. Оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду була звільнена від сплати судового збору, то судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed