Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання правочину удаваним, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 25.09.2013 року між сторонами було укладено договір №120114-К про надання інформаційних та посередницьких послуг, предметом якого є виконання виконавцем ряду певних фактичних дій з метою знаходження оптимального контрагента готового продати, обміняти, подарувати або здати в оренду нерухоме майно. На виконання даного договору позивачкою було знайдено квартиру за адресою: [ADDRESS] яка на момент вищезазначеного договору належала [PERSON] 25.09.2013 року сторонами було підписано акт виконаних робіт, відповідно до якого виконавець надав відповідні послуги по об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] а замовник прийняв їх. Згідно п.п.5.1 договору №120114-К від 25.09.2013 року, якщо замовник скориставшись отриманою від виконавця інформацією і послугами, заключивши договір купівлі-продажу, то він сплачує виконавцю винагороду в розмірі 4% від вартості квартири, що складає 30 500 грн. Узгодивши з відповідачем усі дії, позивачка запропонувала останньому надати завдаток (аванс) в рахунок оплати винагороди по договору №120114-К від 25.09.2013 року про надання інформаційних та посередницьких послуг. Відповідач [PERSON] погодився та надав позивачці кошти в сумі 3 500 дол. США, в свою чергу позивачкою 25.09.2013 року було написано розписку про отримання даних коштів. В подальшому між [PERSON] та матір'ю позивача - [PERSON] було підписано договір купівлі-продажу квартири, що повністю узгоджується з п.п.3.1 договору №120114-К від 25.09.2013 року про надання інформаційних та посередницьких послуг. Однак, у розписці від 25.09.2013 року позивачкою зазначено, що вона отримала кошти, що є частиною завдатку за продаж квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] власником якої є [PERSON] Розписку саме такого змісту позивачкою було написано на вимогу відповідача, оскільки останній таким чином хотів забезпечити собі безпосереднє право придбати нерухомість, вказану у договорі про надання інформаційних та посередницьких послуг. Після укладення даного договору відповідач додав позивачці кошти приблизно у розмірі 2 080 грн., як залишок по оплаті наданих йому послуг про що позивачка надала відповідачу квитанцію про сплату 30 080 грн. від 11.10.2013 року за надання інформаційних та посередницьких послуг. На вимогу позивачки повернути надану нею 25.09.2013 року розписку, відповідач повідомив, що він її особисто знищить. Однак, на даний час відповідач не виконав усної домовленості щодо знищення розписки та використовує її у власних цілях. Тому, з метою захисту своїх порушених прав позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати угоду про отримання авансу від 25.09.2013 року, укладену між сторонами, удаваною; визнати, що кошти у сумі 3 500 дол. США, отримані згідно розписки від 25.09.2013 року позивачкою від відповідача є частковою сплатою винагороди (авансом) по договору №120114-К від 25.09.2013 року про надання інформаційних та посередницьких послуг. В судовому засіданні представник позивачки за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшло письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає та просить у задоволенні останнього відмовити. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачки, показання свідків [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 25.09.2013 року між сторонами було укладено договір №120114-К про надання інформаційних та посередницьких послуг, предметом якого є виконання виконавцем ряду певних фактичних дій з метою знаходження оптимального контрагента готового продати, обміняти, подарувати або здати в оренду нерухоме майно (а.с.10). На виконання даного договору позивачкою було знайдено квартиру за адресою: [ADDRESS] яка на момент вищезазначеного договору належала [PERSON] 25.09.2013 року сторонами було підписано акт виконаних робіт, відповідно до якого виконавець надав відповідні послуги по об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] а замовник прийняв їх (а.с.11). Згідно п.п.5.1 договору №120114-К від 25.09.2013 року, якщо замовник скориставшись отриманою від виконавця інформацією і послугами, заключивши договір купівлі-продажу, то він сплачує виконавцю винагороду в розмірі 4% від вартості квартири, що складає 30 500 грн. Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не оспорюється 25.09.2013 року позивачкою було власноручно написана та завірена печаткою «ФОП [PERSON]» розписка, відповідно до якої позивачка отримала від відповідача суму у розмірі 3 500 дол. США, що є частиною авансу за продаж квартири [ADDRESS], власником якої є [PERSON] Дана сума є гарантією відповідача по зобов'язанню щодо придбання вищевказаного нерухомого майна за 94 000 дол. США в термін до 15.10.2013 року (а.с.12). Так, дійсно, між [PERSON] та матір'ю позивача - [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 11.10.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №2637 (а.с.40-41), що повністю узгоджується з п.п.3.1 договору №120114-К від 25.09.2013 року про надання інформаційних та посередницьких послуг. Згідно квитанції про оплату №б/н від 11.10.2013 року позивачка прийняла від відповідача на підставі договору №120114-К від 25.09.2013 року про надання інформаційних та посередницьких послуг суму в розмірі 29 440 грн. (а.с.50). Однак, як вбачається з пояснень представника позивачки та показань свідків [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вищезазначений договір авансу є удаваним, оскільки кошти в сумі 3 500 дол. США були сплачені позивачем не в якості авансу за продаж квартири, а в рахунок оплати винагороди по договору №120114-К від 25.09.2013 року про надання інформаційних та посередницьких послуг. А розписку саме такого змісту позивачкою було написано на вимогу відповідача, оскільки останній таким чином хотів забезпечити собі безпосереднє право придбати нерухомість, вказану у договорі про надання інформаційних та посередницьких послуг. Однак, суд не погоджується з даними твердженнями з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що для визнання правочину удаваним обидві сторони договору повинні діяти свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії повинні бути направлені на досягнення інших правових наслідків і приховувати іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. При цьому як вбачається з письмових пояснень представника відповідача (а.с.56-58) відповідач стверджує, що він надав позивачці кошти в сумі 3 500 дол. США саме в якості авансу за продаж квартири, що об'єктивно підтверджується змістом власноручно написаної та завіреної печаткою «ФОП [PERSON]» розпискою. До того ж зі змісту договору про надання послуг не вбачається обов'язку відповідача оплатити послуги на певному етапі правовідносин, шляхом фінансування. Тому, суд критично оцінює показання свідків [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, та ставить під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених останніми, оскільки свідок [PERSON] являється чоловіком позивачки, а зі свідком [PERSON] позивачка разом співпрацює. Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст.570 ЦК України). Як вбачається зі змісту позову позивачка вважає удаваним правочином угоду про отримання авансу від 25.09.2013 року, укладену між сторонами. Однак, з огляду на вищезазначені норми, аванс по своїй правовій природі не є правочином, а являється способом платежу, який виконує функцію попередньої оплати. Таким чином, позивачкою також не доведено факт укладення правочину про визнання удаваним якого заявлено позов у справі. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли свого підтвердженні в судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed