Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що 02.08.2002 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.10.2009 року було розірвано. Вказує, що від даного шлюбу у сторін народились діти: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею. Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.11.2018 року стягнуто аліменти з відповідача [PERSON] на її користь на утримання дітей в розмірі 2800 грн. щомісячно, починаючи з 04.07.2018 року і до повноліття дітей. Стверджує, що на даний час син [PERSON] є повнолітнім, однак продовжує навчатися у ДВНЗ «Чернівецький індустріальний коледж» на денній формі навчання та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Вказує, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.07.2018 року [PERSON] на праві приватної власності належать: земельна ділянка площею 0,6852 га в с.Підгір`я Богородчанського району Івано-Франківської області, земельна ділянка площею 0,079 га в [ADDRESS] , житловий будинок по [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач через Інтернет здає номери в будинку, який іменує садиба «На березі двох річок», де вказує номер свого мобільного телефону та ціну, зокрема одна доба за перший поверх 450 грн., за другий поверх 800 грн. Стверджує, що відповідач, крім пенсії по інвалідності, має у власності значні матеріальні активи, отримує хороші доходи від здавання в оренду кімнат не тільки у час зимового гірськолижного відпочинку, а і влітку та восени за ціною від 450-650 грн. до 1800 грн. за одну добу, також здійснює торгово-посередницьку діяльність з реалізації щебеню, кварцового піску, взуття, спортивних лижних курток, штанів, черевиків, шкарпеток, є заможною та матеріально-забезпеченою людиною, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину. На основі викладеного, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання у ДВНЗ «Чернівецький індустріальний коледж» в розмірі 5000 грн. щомісячно, на час навчання сина, починаючи з дати подання позову і до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання. Ухвалою судді від 16 грудня 2020 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - відкрито. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Доповнила, що відповідач вже три роки не спілкується з дітьми, які зареєстровані та проживають з нею. Не заперечувала, що вона періодично на 2-3 місяці їздила за кордон у зв`язку з необхідністю матеріально забезпечувати дітей. Зазначила, що на проживання, харчування, одяг та підручники сина витрачається приблизно 5000 грн. Крім того, вказала, що у відповідача існує заборгованість по відсоткам, нарахованих на несплачені аліменти, приблизно в сумі 75000 грн. Ствердила, що відповідач здає майно в оренду, проживає в с.Татарові в особняку окремо від матері, яка отримує пенсію і не перебуває на його утриманні. В останнє судове засідання позивачка не з`явилась, надала суду клопотання, в якому просила розглянути справу в її відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов та в письмових поясненнях. Доповнив, що він нічого не продає, а на сайті в Інтернеті не його номери телефонів. Вказав, що дійсно в його власності є земельні ділянки і будинок, однак він ніякі номери не здає та доходу від них не отримує. Зазначив, що він не визнає позовні вимоги з тих підстав, що позивачка бажає стягувати аліменти на її користь, а не на сина, який до нього особисто не звертався з цього приводу. Крім того, вказав, що він не погоджується з розміром заявлених аліментів, вважаючи їх надто завищеними. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов та в письмових поясненнях. Вважала, що позивачка не проживає разом з сином, оскільки буває на території України незначний проміжок часу, а решту часу працює за кордоном. Крім того, представник зауважила на тому, що обоє батьків повинні утримувати дитину, яка продовжує навчання, однак син сторін отримує щомісяця стипендію в сумі 980 грн. Вказала, що батьки повинні платити аліменти тільки в тому випадку, якщо вони мають таку можливість. Зазначила, що відповідач будинок не здає, він не є приватним підприємцем, а лише отримує пенсію по інвалідності. Ствердила, що на утриманні позивача також перебуває хвора мати, яка є особою похилого віку. Вважала, що позивачкою не доведено, що відповідач спроможний сплачувати вказані в позові аліменти. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивачки, відповідача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до частково задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували з 02.08.2002 року в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.10.2009 року (а.с.8). Від спільного шлюбу у сторін народились двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12), та донька [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . Як вбачається з довідки ЖБК №38 від 09.12.2020 року (а.с.32), діти сторін [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з позивачкою [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.11.2018 року (а.с.9-11), стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 2800 грн. щомісячно, починаючи з 04.07.2018 року і до повноліття дітей. Відповідно до довідки Державного вищого навчального закладу «Чернівецький індустріальний коледж» від 03.12.2020 року (а.с.13), [PERSON] зарахований до числа студентів коледжу наказом №136-с від 25.07.2018 року та дійсно є студентом денного відділення П3 групи курсу ІІІ відділення «Інформаційних технологій, фінансів, маркетингу, туризму» ДВНЗ «Чернівецького індустріального коледжу» Міністерства освіти і науки України. Термін завершення навчання 30.06.2022 року. Згідно довідки про доходи від 01.02.2021 року (а.с.77), [PERSON] отримує стипендію, загальна сума якої за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2021 року становить 6860 грн. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього, сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №606/09-В від 03.07.2020 року (а.с.42), відповідачу [PERSON] нарахована пенсія за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року в сумі 39134,40 грн. Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, відповідачу [PERSON] на праві власності належить нерухоме майно, а саме: земельна ділянка площею 0,6852 га в с.Підгір`я Богородчанського району Івано-Франківської області, земельна ділянка площею 0,079 га в [ADDRESS] , житловий будинок по [ADDRESS] . Суд вважає, що посилання позивачки на те, що відповідачем здається в оренду житловий будинок є безпідставним, оскільки відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 28.12.2020 року (а.с.41), у [PERSON] з 4 кварталу 2017 року по 1 квартал 2020 року відсутня інформація про доходи, в 2 кварталі 2020 року ним отримано державну та соціальну матеріальну допомогу в сумі 1142,84 грн. та в 3 кварталі 2020 року отримано соціальну виплату в сумі 942,52 грн. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Суд вважає, що посилання представника відповідача на те, що позивачка не може ставити питання про стягнення аліментів на її користь на утримання сина [PERSON] , який продовжує навчання, оскільки буває на території України приблизно три місяці, а решту часу працює за кордоном, до уваги судом не приймаються, оскільки, як ствердила в судовому засіданні сама позивачка, такі виїзди за кордон були пов`язані саме з необхідністю матеріально утримувати дітей. А також, як вбачається з довідки ЖБК №38 від 09.12.2020 року (а.с.32), син сторін [PERSON] зареєстрований та проживає разом з позивачкою [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що виїзди позивачки на роботу за межі території України носять тимчасовий характер, який пов`язаний з необхідністю матеріально утримувати дітей. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] нерегулярно сплачує аліменти, в зв`язку з чим позивачка [PERSON] зверталась з позовом до суду про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, рішення по якому просив розстрочити відповідач, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.09.2020 року (а.с.18-21). Також, в судовому засіданні встановлено, що син сторін [PERSON] не проживає разом з відповідачем [PERSON] , що особисто в судовому засіданні підтвердив сам відповідач. Посилання відповідача [PERSON] на те, що на його утриманні перебуває його мати [PERSON] є безпідставним, оскільки як вбачається з копії пенсійного посвідчення серії [NUMBER] (а.с.133), [PERSON] є пенсіонеркою, а тому отримує пенсію, договору по догляду за матір`ю відповідачем суду не надано. Суд вважає, що відповідач за законом зобов`язаний утримувати свого повнолітнього сина, оскільки останній продовжує навчання на денній формі навчання, у зв`язку з чим не має можливості працювати та потребує матеріальної допомоги. Суд, враховуючи матеріальний стан позивачки та відповідача, вважає, що з відповідача на користь позивачки на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, необхідно стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, однак в меншому розмірі, ніж це просить позивачка. На думку суду, розмір аліментів має складати 1400 грн. в місяць, щомісячно, до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання, починаючи з дати пред`явлення позову, а саме з 10.12.2020 року. Задовольняючи позовні вимоги частково, в зазначеній сумі, суд враховує і той факт, що [PERSON] отримує стипендію в сумі 980,00 грн. на місяць. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, принцип розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1400 грн. щомісячно, починаючи з 10.12.2020 року і до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання, задовольнивши частково позовні вимоги. Крім цього, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial