Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., державне підприємство «СЕТАМ», Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання права власності, визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування держаної реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.10.2015 року ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (на даний час - ДП «СЕТАМ») проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належало боржнику - [PERSON] , а саме нежитлового приміщення площею 135,4 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] . Переможцем зазначених торгів визнано позивача, а тому нею проведено повний розрахунок за придбане майно, про що їй було видано державним виконавцем акти про проведення електронних торгів. Після скасування арештів на придбане позивачем майно, вона мала намір зареєструвати своє право власності. 08.11.2018 року при здійсненні дій, пов`язаних із реєстрацією права власності на вказане майно, позивач дізналася від нотаріуса, що приміщення, яке було придбане нею на торгах продано колишнім боржником [PERSON] відповідачу [PERSON] . На момент відчуження зазначеного приміщення, [PERSON] було достовірно відомо, що його майно реалізовано з торгів. Ці обставини підтверджуються подання ним 21.01.2016 року позову до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільські області, в якому останній просив суд визнати електронні торги недійсними. На даний час позивач не може реалізувати своє право власності через існування спірного договору. Також, як на підставу визнання спірного договору недійсним, позивач посилається на вимоги ст..202, 215 ЦК України, ст..228 ЦК України, відповідно до яких, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи або юридичної особи, держави, АРК, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Також зазначив, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речового-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна не має договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Також, позивач посилається на вимоги ст..392 ЦК України, відповідно до якої, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. [PERSON] , як особа, яка придбала спірне майно та оплатила його вартість не може зареєструвати своє право власності та відповідно отримати свідоцтво про придбання майна з публічних торгів. Тобто, вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідачів, позивач позбавлений можливості отримати документ на підтвердження свого права власності на це приміщення. Враховуючи наведене, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. 09.02.2016 року; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] витребувати нежитлове приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] ; визнати право власності [PERSON] на нежитлове приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що 09.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину промислових товарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 135,4 кв.м. На момент укладання вказаного договору [PERSON] мав зареєстроване право власності на нього та всі необхідні документи, заборон на його відчуження не існувало. 15.02.2016 року був складений акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна. Вважає, що торги з реалізації арештованого нерухомого майна проведені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач [PERSON] не підписувала протокол електронних торгів, тобто не може звернутися із заявою про оформлення права власності на майно придбане з торгів. Акт проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю природою відноситься до угод купівлі-продажу. До складання акту правочин (прилюдні торги) є неукладеним. В даному випадку акт про проведення електронних торгів від 15.02.2016 року не містить обов`язкових умов договору купівлі-продажу. Вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем нежитлового приміщення, а тому у задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю. Також, додатково у поданих запереченнях на позов [PERSON] вважає акт про проведення електронних торгів від 15.02.2016 року не законним, оскільки Другий відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції не існував на період його затвердження. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акту про проведені електронні торги. Позивач, отримавши зазначений акт повинна була здійснити оформлення права власності ще 18.11.2015 року. Крім цього, зазначив, що право витребовувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, а оскільки [PERSON] не є власником нерухомого майна, тому зазначена вимога на його думку, не підлягає до задоволення. Крім цього, відповідач [PERSON] подав суду заяву, в якій просить застосувати у справі строк позовної давності, оскільки акт державного виконавця датовано 18.11.2015 року. До нотаріуса позивач звернулась лише 08.11.2018 року. Вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду, а тому є підставою для відмови йому у задоволенні позову. Також, зазначив, що позивачу нічого не перешкоджало з моменту проведення електронних торгів з 22.10.2015 року по 09.02.2016 року - дату укладення договору купівлі-продажу дізнатись про вказаний договір. Також, позивач у відповіді на заперечення відповідача зазначив, що процедура реалізації майна на торгах, складання за результатами їх проведення акту проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на торгах, тобто є правочином. Акт державного виконавця є підставою для отримання свідоцтва права власності у нотаріуса та проведення відповідної реєстрації права власності в реєстрі. Проте, у зв`язку з вчиненням протиправних дій [PERSON] , який знав, що майно вже йому не належить, уклав договір купівлі-продажу, позивач не змогла скористатись своїм законним правом отримати свідоцтво права власності на зазначене майно. Представник позивача [PERSON] - адвокат Філіпчук С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про місце та час розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзиву не подавав. 24.03.2020 року подав суду письмові пояснення у яких зазначив, що він є добросовісним набувачем спірного майна, а тому у нього не було жодних сумнівів, що спірне майно не належить [PERSON] . Під час укладення спірного договору нотаріусом було надано усі витяги з державного реєстру та запевнено його, що всі документи, які підтверджують право власності [PERSON] відповідають вимогам закону. Правових перешкод для оформлення договору купівлі-продажу не було, а тому він сплатив [PERSON] за придбане приміщення 815 000 грн., уклавши спірний договір. Про проведення прилюдних торгів 22.10.2015 року йому не було нічого відомо. Зазначив, що факт прилюдних торгів не створив прав та обов`язків на майно для позивача без дотримання процедури вчинення нотаріальних дій та державної реєстрації. Він, як добросовісний набувач не може тягти перекладення негативних наслідків позивача та відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомого майна, а тому вважає, що позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Представник третьої особи ДП «СЕТАМ» в судове засідання не з`явився, однак подав суду письмові пояснення, згідно яких повідомив про те, що вони є організаторами проведення електронних торгів з 25.10.2015 року. Електронні торги спірного приміщення відбулись 23.10.2015 року та були проведені ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Просять справу розглянути без їхньої участі. Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, не повідомивши про причини неявки, що не перешкоджає розгляду справи. Представник третьої особи Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, не повідомивши про причини неявки, що не перешкоджає розгляду справи. 01 липня 2019 року у даній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого дану справу призначено до судового розгляду. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив. 21 жовтня 2015 року [PERSON] внесла на рахунок ДП «Інформаційний центр» гарантійний внесок в розмірі 62498 грн. за допуск на участь в торгах, що підтверджується квитанцією №44109309 від 21.10.2015 року. 22 жовтня 2015 року державним підприємством «Інформаційний центр» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належало боржнику - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданої виконкомом Тернопільської міської ради за №1519 від 14 вересня 2011 року, зареєстрованої в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 листопада 2011 року, а саме нежитлового приміщення№ 70 , площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу проведення електронних торгів №125408 переможцем торгів є позивач - [PERSON] . Судом встановлено, що 18 листопада 2015 року, 15 лютого 2016 року державним виконавцем другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції складено акти про проведення електронних торгів, згідно яких вбачається, що [PERSON] є переможцем торгів та нею внесено кошти за лот № 100253 в розмірі 1 484 337 грн. Як вбачається із оглянутих в судовому засіданні квитанцій наданих представником позивача, [PERSON] на рахунок державної виконавчої служби було внесено за придбане спірне майно на електронних торгах, наступні кошти: -від 05.11.2015 року на суму 28 000 грн.; від 23.10.2015 року на суму 120 000 грн.; від 03.11.2015 року на суму 148 000 грн; від 03.11.2015 року на суму 148 000 грн.; від 27.10.2015 року на суму 148000 грн.; від 26.10.2015 року на суму 148 000 грн.; від 26.10.2015 року на суму 148 000 грн.; від 04.11.2015 року на суму 148 000 грн.; від 23.10.2015 року на суму 148 000 грн.; від 04.11.2015 року на суму 149 000 грн.; від 26.10.2015 року на суму 149337 грн.; від 28.10.2015 року на суму 149 000 грн., від 23.10.2015 року на суму 15624,60 грн., а всього на суму 1 646 961 грн. 07 грудня 2015 року [PERSON] звернулась до начальника відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції та начальника відділу ДВС Підволочиського районного управління юстиції про зняття арешту з нежитлового приміщення№ 70 , площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 09 лютого 2016 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено нотаріально-посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. договір купівлі-продажу нежилого приміщення магазину промислових товарів, відповідно якого Продавець продав, а Покупець купив нежитлове приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 815 000 грн. Як вбачається із пункту 7 зазначеного спірного договору, продавець стверджує покупцеві та повідомляє усім заінтересованим особам, що нерухомість, що є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продана, не подарована, в ренту або як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом0 не перебуває, прав щодо відчужуваної нерухомості у третіх осіб, а також будь-яких інших обтяжень не має. Згідно із матеріалів надісланих суду приватним нотаріусом Жовніром І.Т. вбачається, що підставою для укладення спірного договору були свідоцтво про право власності на нерухоме майно на спірне приміщення, видане виконкомом Тернопільської міської ради 09.11.2011 року, у якому власником зазначено [PERSON] , копія інвентаризаційної справи спірного приміщення, висновок №01-126/03.01-22 від 02.02.2016 року Департаменту культури, релігій та національностей Тернопільської обласної державної адміністрації відповідно до якого останній не заперечив можливість відчуження нежитлового приміщення пам`ятника архітектури загальною площею 135,4 кв.м по [ADDRESS] . Також на момент укладення спірного договору згідно Інформаційної довідки № 52846311 від 09.02.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлового приміщення № [NUMBER] [ADDRESS] заборон на його відчуження не було. 08 листопада 2018 року позивач звернулась до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право власності на спірне майно, однак у зв`язку із існуванням спірного договору купівлі-продажу нежилого приміщення їй було відмовлено у вчиненні дії, про що свідчить постанова. Відповідно до Інформаційної довідки від 13 листопада 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зазначене приміщення належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.І. Також, як вбачається із ухвали Тернопільського міськрайонного суду у справі №607/13563/16-к від 05.03.2019 року по розгляду кримінального провадження №12016210010001758 від 20 травня 2016 року про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, яка набрала законної сили «… [PERSON] , будучи особою, якій ввірено на зберігання нежитлове приміщення по [ADDRESS] (предмет іпотеки) визначений договором наступної іпотеки (майнової поруки) №РМ- SMEE00/055/2008 від 01 серпня 2008 року, не виконавши умови даного договору, в частині сплати грошових коштів за кредитним договором № СМ-8МЕЕ00/061/2008 від 01 серпня 2008 року, не отримавши від іпотекодержателя письмового повідомлення про повну сплату всіх боргових зобов`язань за кредитним договором або про припинення договору наступної іпотеки, діючи з прямим умислом, незаконно відчужив іпотечне майно, шляхом підписання договору купівлі-продажу із [PERSON] , зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., під № 401, внаслідок чого [PERSON] зареєстрував право власності надане приміщення за № 843931561101.… Обвинувачений [PERSON] , визнавши свою винність у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, підтримав клопотання захисника про звільнення його від кримінальної відповідальності. При цьому, вказав, що наслідки закриття кримінального провадження йому зрозумілі…». Відтак, зазначеною ухвалою, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.388 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України та кримінальне провадження №12016210010001758 закрито. За приписами статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Саме на цьому принципі базується доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка виходить з римської максими - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС України у справі №372/1927/17 від 19 лютого 2020 року. Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2020 року у справі № № 404/6619/17. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України (правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним). Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Відповідно до ч.1 ст. 52 , ч.1 ст. 62 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Порядок реалізації спірного нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на момент його реалізації було врегульовано Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 16.04.2014 року №656/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2014 року за №427/25204 (надалі Порядок реалізації майна). Пунктом 1, 2 розділу 2 зазначеного Порядку реалізації майна передбачено, що реалізація майна здійснюється шляхом проведення організатором електронних торгів. Передача майна на реалізацію здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 58 Закону України «Про виконавче провадження». Пунктом 4 розділу 5 зазначеного Порядку реалізації майна, передбачено, що переможцем електронних торгів визнається учасник, від якого на момент завершення електронних торгів надійшла найвища цінова пропозиція. Якщо один із учасників запропонував придбати майно за стартовою ціною і пропозицій щодо купівлі майна від інших учасників не надійшло, майно продається за стартовою ціною. Розділ 6 зазначеного Порядку реалізації майна регламентує оформлення результатів електронних торгів, відповідно до якого, після закінчення електронних торгів на Веб-сайті відображаються відомості про завершення електронних торгів. Система автоматично формує та розміщує на Веб-сайті протокол електронних торгів по лоту у день проведення таких електронних торгів або не пізніше наступного робочого дня. Пунктами 1, 4, 8 розділу 7 зазначеного Порядку реалізації майна, встановлено, що на підставі копії протоколу переможець електронних торгів протягом десяти банківських днів з дня підписання протоколу здійснює розрахунки за придбане на електронних торгах майно. Після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів та копій документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені електронні торги або акт про реалізацію предмету іпотеки і затверджує його у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Не пізніше наступного робочого дня з дня затвердження акта про проведені електронні торги, державний виконавець виносить постанову про зняття арешту з майна. Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. Судом встановлено, що переможцем електронних торгів по реалізації нерухомого майна - нежитлового приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які було проведено 22.10.2015 року є позивач, що підтверджено протоколом №125408 проведення електронних торгів та виданими їй державним виконавцем актами про проведення електронних торгів від 18 листопада 2015 року та від 15.02.2016 року, якою було внесено усю суму за придбане нею майно. Зазначені акти є підставою для видачі позивачу нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Таким чином, суд констатує, що в момент укладення 09 лютого 2016 року спірного правочину купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] було достовірно відомо, що спірне зазначене майно уже реалізовано на електронних торгах Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції. Зазначені обставини підтверджуються даними, викладеними в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду від 01 березня 2016, яка набрала законної сили, а також даними із сайту судової влади, відповідно до яких, позовну заяву [PERSON] , подану ним 21 січня 2016 року до ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України в особі ДП «Сетам», Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції про визнання електронних торгів недійними, визнання недійним протоколу про проведення електронних торгів, судом залишено без розгляду, у зв`язку із не усуненням останнім встановлених судом недоліків. Також, суд констатує, що [PERSON] діючи умисно, зазначену спірну нерухомість, яка перебувала в іпотеці, незаконно відчужив, шляхом підписання договору купівлі-продажу із [PERSON] , без згоди Іпотекодавця, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 388 КК України, що підтверджено обставинами, викладеними в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду від 05 березня 2019 року, яка набрала законної сили та згідно якої його звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст..49 КК України, тобто з нереабілітуючих підстав. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Крім цього, суд також констатує, що проведені електронні торги від 22.10.2015 року з приводу реалізації спірного нерухомого майна не визнані судом недійсними, позивач здійснила повний розрахунок за спірне нежитлове приміщення, придбане на них, повністю виконавши правила проведення електронних торгів, отримавши від державного виконавця акти про проведення електронних торгів, що були підставою для видачі їй свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів. За таких обставин, суд вважає, що на момент укладенням спірного договору купівлі-продажу відповідачами було порушено публічний порядок, внаслідок чого порушено права позивача, а тому суд вважає його таким, що укладений відповідачем [PERSON] всупереч принципу добросовісності, умисно, з метою недопущення виконання рішення суду про стягнення із нього кредитної заборгованості, через реалізацію майна, що перебувало в іпотеці, порушивши тим самим права позивача на законне сподівання на можливість володіння та користування цим майном. Таким чином, суд вважає, що зазначений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON] 09 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. слід визнати недійсним, а також скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] , здійснену на підставі його укладення, задовольнивши позовні вимоги позивача у цій частині. Щодо решти позовних вимог позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спірне майно, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з аналізу статтей 387, 388 ЦК України предметом доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 183/7765/15 (провадження № 61-18542св19) зроблено висновок, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 752/22080/16 (провадження № 61-12256св19), відповідно до якого спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.3 ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Оскільки, [PERSON] не отримала свідоцтва про придбання спірного майна з прилюдних торгів, не зареєструвавши права власності на нього у встановленому порядку, як цього вимагає Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, чинного на той час, а тому суд вважає, що її вимоги в частині витребування майна шляхом віндикації не може бути застосований до зазначених правовідносин, у зв`язку із чим, суд вважає, що у задоволенні вказаних позовних вимог у цій частині, слід відмовити. Крім цього, суд зазначає, що [PERSON] було відмовлено нотаріусом у реєстрації права власності на спірне майно із підстав існування укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09 лютого 2016 року спірного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, а тому суд вважає, що її вимога про визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення № 70 площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не підлягає до задоволення. При цьому суд констатує, що позивачкою не доведено, що її дії були достатні для набуття нею права власності на спірне майно. Аналогічна правова позиція наведена у постанові ВС від 20.02.2020 року у справі №5006/5/39б/2012. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд відкидає твердження відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] не може бути позивачем у справі, оскільки відсутність у позивача оформленого права власності на нерухоме майно не є підставою для висновку про те, що його права не порушенні укладеним спірним договором, оскільки ставши переможцем конкурсу на сплативши за нерухоме майно обумовлену суму, позивач набув певне речове право на спірне майно, яке повинно бути захищене. Також, суд відкидає твердження відповідача [PERSON] про те, що позивачем пропущено строк давності звернення із позовом в суд, оскільки за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, позивач дізналась про існування спірного правочину після того, як звернулась 08 листопада 2018 року через свого представника до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про придбання майна на торгах 22.10.2015 року, однак їй було відмовлено у цьому. Враховуючи дату звернення [PERSON] з даним позовом до суду, що мав місце 18 грудня 2018 року, суд вважає, що такий строк пропущений останньою не був. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 1409,60 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial