Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивачка 02.11.2020 р. звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у розмірі однієї другої частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та стягнути судові витрати. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що у шлюбі з відповідачем народилося четверо дітей: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Відповідач не піклується про дітей, не надає жодної матеріальної допомоги, хоча має таку змогу, оскільки працює офіційно, інших утриманців немає. Позивачка у судове засідання не з`явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити. 02.12.2020 р. відповідачем подано письмовий відзив, у якому позов визнав частково, пояснив, що він добровільно надає кошти на утримання дітей, працює на державному підприємстві та отримує середньомісячний дохід у розмірі 10000 грн., інших доходів у нього немає. Погодився на стягнення аліментів у розмірі 1300 грн на утримання кожної дитини. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, у поданій суду заяві представник відповідача просив справу розглянути у відсутності сторони відповідача, додатково пояснив, що відповідач [PERSON] не визнає позовних вимог, на даний час останній не працює, доходів у нього немає, він добровільно надає кошти дітям, також двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] проживають з ним, а двоє молодших дітей, які є інвалідами проживають з позивачкою та на їх утримання держава сплачує кошти. Просив у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що у шлюбі сторін народилося четверо дітей: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Сторони разом не проживають, діти проживають разом з матір`ю. Відповідач не\~надає належного\~матеріального утримання\~дітям,\~у зв`язку\~з чим\~порушуються права\~неповнолітніх дітей\~сторін на\~належне утримання\~з боку\~батька,\~який проживає\~окремо від\~сім`ї,\~на належний\~рівень життя,\~необхідний для\~її гармонійного\~всебічного розвитку. Крім того, суд зазначає, що надання неповнолітнім дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дітей. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності з вимогами\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти)присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог ч.2\~ст.182 СК України\~(у редакції ЗУ від 03.07.2018 р.) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1\~ст.183 СК України\~передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. При вирішенні спору суд відповідно до вимог ч.1\~ст.182 СК України\~враховує наступні обставини: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дітей сторін, зокрема те, що двоє дітей здорові, двоє малолітніх дітей є інвалідами по слуху, однак доказів на підтвердження даної обставини сторонами не надано, діти перебувають на утриманні матері; 2) стан здоров`я відповідача, що є задовільним, та матеріальне становище відповідача, який на даний час офіційно не працює, розмір його доходу невідомий; 3) відсутність у відповідача інших дітей та непрацездатних утриманців; 3-1) відсутні дані щодо наявності у відповідача рухомого і нерухомого майна, грошових коштів. З урахуванням викладеного суд погоджується із заявленим позивачкою розміром аліментів та визначає до стягнення щомісячний розмір аліментів у частці заробітку (доходу) батька, що становить одну другу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням вимог ч.1\~ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору згідно п.3 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому з відповідача слід стягнути 840,80 грн. судового збору в дохід державного бюджету, та в користь позивачки 900 грн. витрат на професійну правничу допомогу згідно наданих договору про надання правничої допомоги, акту передачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) № 44/1 від 02.11.2020 р., та оригіналу квитанції (а.с.15). На підставі наведеного, відповідно до ст.3,27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21грудня 1995р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 180, 181 ч.3, 182, 183\~СК України,\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved