Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу з позовом до [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Жовтневої районної у місті Ради міста Кривого Рогу в особі відділу органу опіки та піклування про надання дозволу на виїзд за межі України та оформлення проїзних документів. В обґрунтування позову, позивачка в справі у своїй позовній заяві зазначила, що 08 жовтня 2005 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі [PERSON], про що в книзі актів цивільного стану Жовтневого відділу реєстрації актів громадянського стану зроблено відповідний актовий запис № 907.Від шлюбних відносин в них народилась дитина - син [PERSON], [INFO]. В квітні місці 2011 року шлюбні відносини між нею та відповідачем були фактично припинені, відповідач залишився проживати за адресою свого проживання, а вона зібрала свої особисті речі та разом з малолітньою дитиною поїхала до своїх батьків, де фактично і проживає на теперішній час. На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 23 січня 2012 року шлюб між нею та відповідачем по справі [PERSON] був розірваний. Як після припинення сімейно-шлюбних відносин, так і після розірвання шлюбу відповідач по справі жодного разу не поцікавився їх дитиною, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, вона повністю утримує свого малолітнього сина, займається його вихованням. Все це змусило її спочатку звернутися до суду про стягнення з відповідача аліментних платежів на утримання їх малолітньої дитини, але незважаючи на зобов'язання виплачувати аліменти відповідач робити це не бажає, в зв'язку з чим в нього на теперішній час є заборгованість за аліментними платежами, які відповідач сплачувати не має наміру та фактично не сплачує, а потім - з позовною заявою про позбавлення батьківських прав. В зв'язку з вищезгаданим в неї з відповідачем по справі склалися особисті неприязні стосунки. Оскільки їх син страждає на хронічне захворювання, йому необхідно постійне лікування та оздоровлення за межами України, але вона не може вивезти свою малолітню дитину з вищевказаною метою за межи України, оскільки відповідач не надає їй відповідного дозволу на це, що вкрай негативно впливає на фізичний та психологічний стан дитини, а крім того, не надає їй можливості лікувати та оздоровлювати свою малолітню дитину.Згідно до вимог «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50М55 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 ч. 1); держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 ч. 3); відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 ч. 1); дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 ч. 2).Згідно до вимог ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №932 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки відповідач по справі [PERSON] не надає їй дозвіл на виїзд її малолітньої дитини за межі України, вона просила суд постановити рішення яким надати дозвіл на виїзд за межі України та на оформлення проїзних документів малолітнього [PERSON], [INFO], до його повноліття без згоди та супроводу його батька [PERSON] уточнивши час перебування для відпочинку від 14 до 21 доби,для лікування по медичним показникам в такі країни Тайланд, Об'єднанні Арабські Емірати, Туречинна ,Болгарія, Чорногорія ,Японія, остров Кіпр, острів Мальдіви, Німеччина,Іспанія ,Англія,США,Франція,Крим. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що вона має можливість оздоровлювати дитину за межами України,останній вже двічі був на курортах Туреччини та ОАЄ,радується з приводу відпочинку і бажає бувати в різних країнах. Представник позивачки у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на зазначені вище обставини. Відповідач [PERSON],допитаний в судовому засіданні вимогу не визнав,суду пояснив він вважає що сина позивачка з новим чоловіком бажає вивезти на постійне проживання за межі України і він не буде знати де шукати дитину. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та суду зазначила що, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, він такого дозволу не надає бо вважає, що дитину вивезуть на постійне проживання в іншу країну. Позивач взагалі відмовляється із відповідачем спілкуватися на будь-які теми стосовно виховання їх сина та можливості його з ним спілкування. Позивачка на його дзвінки не відповідає, двері своєї квартири не відкриває, пише на нього у різні інстанції, в тому числі суди та міліцію заяви, що паплюжать його честь та гідність, навмисно звинувачує його та його родичів у різних протиправних діяннях, перешкоджаючи йому таким чином у зустрічах з його сином та у спілкуванні з ним. Ствердження позивачки про те, що після припинення з нею шлюбних відносин, він ні одного разу не зустрічався з сином та матеріально його не забезпечую, також не відповідає дійсності. До січня 2014 року він регулярно зустрічався з сином, проводив з ним вільний час, їздив на екскурсію до Києва, неодноразово їздили з дитиною до родичів у Комсомольськ. З січня 2014 року його колишня дружина перешкоджає йому у спілкуванні з сином, через що страждає як дитина, так і він. Рішенням виконкому Тернівської районної у місті ради від 16.07.2014 року № 307 було визначений спосіб його участі у вихованні його сина [PERSON], [INFO] щосуботи та щонеділі з 9-00 до 18-00 години.Крім того, відповідачем сплачуються аліменти на утримання сина, при цьому виниклу заборгованість по аліментам він щомісяця сплачує разом з виплатою аліментів. Позивачка стверджує, що їх син страждає на епілепсію і потребує оздоровлення і лікування за кордоном, але в виписці з амбулаторної картки дитини не має рекомендацій лікарів про необхідність оздоровлення та лікування саме за межами України. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, заздалегідь надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив,що слід постановити рішення ,яке б відповідало інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено: 08 жовтня 2005 року сторони уклали шлюб. Від шлюбних відносин в них народилась дитина - син [PERSON], [INFO]. В квітні 2011 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені. На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 23 січня 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем по справі [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина [PERSON] проживає з позивачкою. Згідно медичних довідок [PERSON] не має протипоказань для перебування для відпочинку в країнах - Тайланд, Об'єднанні Арабські Емірати, Туречинна ,Болгарія, Чорногорія ,Японія, остров Кіпр, острів Мальдіви, Німеччина,Іспанія ,Англія,США,Франція,Крим. Суд заслухавши сторони по справі ,вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На думку суду безпідставні припучення відповідача про виїзд дитини за межі України на постійне проживання, бо два рази сам відповідач вже давав згоду на відпочинок дитини за межами України,ніяких ускладнень здоров'я у дитини не було з цього приводу. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.. На підставі викладеного,

Outcome: approved