Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на середню земельну частку (пай) розміром 1,70 умовних кадастрових гектари, з них 1,55 га ріллі та 0,15 га кормових угідь, розташованих на території (Милятинської сільської ради) Буської територіальної громади Золочівського району Львівської області, в порядку спадкування за законом, після смерті її діда [PERSON] , який помер [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що [INFO] помер її дідо [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належну спадкодавцю земельну частку (пай). На момент смерті спадкодавця разом із ним зареєстровані та проживали: [PERSON] (дружина померлого) та позивачка [PERSON] (онучка). Оскільки дружина спадкодавця ( [PERSON] ) померла [INFO] , а тому позивачка є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті діда, проживаючи із ним у житловому будинку по [ADDRESS] . Відтак позивачка вважає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті діда, але не може оформити своїх спадкових прав через втрату спадкодавцем оригіналу сертифіката на право приватної власності на спадкове майно (земельний пай), а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, направивши письмову заяву від 28.04.2021 за №610, у якій проти задоволення заявленого позову заперечують, оскільки позивачка не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого діда. Належних доказів того, що позивачка фактично вступила в управління спадковим майном нею не надано. Відтак просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в справі №235/5845/17 від 10.02.2020 року. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Львівській області явку свого представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що на ім`я спадкодавця [PERSON] був зареєстрований сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №4516 від 05.05.1997 року із земель НААГ «В. Україна», внаслідок чого розроблено розпорядження голови Буської райдержадміністрації №148 від 25.04.1997 року загальною площею 2.17 га. Проте, беручи до уваги розпорядження голови Буської РДА №72 від 14.02.2000 року «Про затвердження технічної документації про внесення змін до проекту роздержавлення та приватизації земель» на спадкодавця розрахована частка розміром 1,70 умовних кадастрових гектари, з них 1,55 га ріллі та 0,15 га кормових угідь, про що вбачається із листа Відділу Держгеокадастру в Буському районі Львівської області від 16.11.2020. [PERSON] помер [INFO] в селі Ріпнів Буського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 05.03.1998. Як убачається із долучених до справи свідоцтв про народження, про шлюб і витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що позивачка [PERSON] є онукою спадкодавця [PERSON] (а.с. 13-15). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Аналогічною за змістом є норма Статтею 530 ЦК УРСР, яка була чинною на момент відкриття спадщини, передбачено, що при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР). Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР, яка була чинною на момент відкриття спадщини, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР). Крім того, в силу приписів частини четвертої статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на момент відкриття спадщини ( [INFO] ) була малолітньою особою, оскільки їй було неповних 12 років. Як убачається із листа завідувача Буської державної нотаріальної контори №400/01-16 від 23.04.2021 року, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не заводилась. Разом із тим, як слідує із матеріалів справи (а.с. 8), що на день смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , разом із ним проживали та були зареєстровані: його дружина [PERSON] та онучка [PERSON] (позивачка). Крім того, як убачається із довідки Милятинської сільської ради №957 від 09.11.2020, що спадкоємець [PERSON] була зареєстрована і проживала за однією адресою зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , в одному житловому будинку по [ADDRESS] , а тому прийняла спадщину в розумінні норм, передбачених ст. 529, ст. 530, ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, яка була чинною на момент відкриття спадщини, а також в силу приписів частини четвертої статті 1268 ЦК України, як малолітня особа на момент відкриття спадщини. Дружина спадкодавця - [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її смерть, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 10). Отже, із матеріалів справи слідує те, що спадкодавець, його дружина та онука (позивачка) проживали разом за однією адресою на момент відкриття спадщини, а тому останні прийняли спадщину в розумінні положень пункту 1 частини першої статті 548 ЦК УРСР (яка була чинною на момент відкриття спадщини). Місцем відкриття спадщини є село Ріпнів Буського району Львівської області, про що вбачається зі справи (а.с. 11). Оскільки дружина спадкодавця померла, а батьки позивачки спадщину не приймали після смерті баттька [PERSON] , а тому позивачка залишається єдиним спадкоємцем у розумінні вищенаведених законодавчих положень, яка прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем та від неї (спадщини) не відмовилася та була малолітньою на час її відкриття. При цьому, суд вважає заперечення відповідача проти позову такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом, спростовуються вищенаведеними обставинами, підтвердженими належними та допустимими доказами. Частина 1 статті 1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України земельні частки (паї) можуть бути передані у спадщину. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), тобто права та обов`язки власника (спадкодавця) переходять до позивачки (спадкоємця), а тому за нею слід визнати право власності на спадкове майно - земельну частку (пай), яка належала померлому діду позивачки в порядку спадкування за законом після його смерті. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved