Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВР 1», третя особа [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на приміщення колясочної площею 15, 30 кв.м., у ІV підїзді будинку №14 по вул.. Київській в м. Тернополі. В обґрунтування позову зазначає, що позивачка є власницею 1\\3 частини квартири в будинку по вул. Київській, 14 в м. Тернополі, на її звернення в 1998 році мешканцями будинку було вирішено продати спірне приміщення і в 1999 році позивачка сплатила в рахунок вартості приміщення кошти в сумі 3500 гривень. А тому [PERSON] вважає, що між сторонами спору було фактично укладено договір купівлі продажу приміщення, що є підставою виникнення у неї права власності. В судове засідання 19.04.2016 року представник позивачки подав заяву про уточнення позовних вимог просить захисти цивільне право шляхом виключно визнання права власності на приміщення колясочної площею 15, 30 кв.м., у ІV підїзді будинку №14 по вул.. Київській в м. Тернополі. В судове засідання представник позивачки зявилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання в судове засідання забезпечив явку представника, котрий визнав позов [PERSON] Третя особа в судове засідання не забезпечила явку представника, хоча своєчасно була повідомлена про час і місце судового розгляду; проте на адресу суду направила письмову заяв про визнання позову. Всесторонньо, повно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні факти. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його оспорювання, порушення або невизнання. Судом встановлено що позивачка та третя особа, котрі перебувають в родинних стосунках, як мати та донка, є власниками кооперативної квартири [ADDRESS], в наступних частках 1\\3 частка у позивачки, та 2\\3 частки у третьої особи. Дана обставина стверджується наявним у справі Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. У цій квартирі зареєстровані позивачка [PERSON], третя особа [PERSON] та онука позивачки [PERSON]. На підставі звернення позивачки до зборів уповноважених членів кооперативу ЖБК 15, рішенням, оформленим протоколом № 1 від 18.02.1998 року, вирішено продати мешканці квартири ([PERSON]Й) колясочну кімнату в четвертому підїзді будинку № 14 по вул.. Київській в м. Тернопіль. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 29.03.1999 року, [PERSON] сплатила ЖБК 3500 гривень, з зазначеною підставою : за колясочну. Отже з приводу наявності підстав визнання права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно, суд наголошує на такому. Подія прийняття рішення, оформленого протоколом зборів уповноважених кооперативу про продаж спірної нерухомості позивачці та внесення останньою коштів кооперативу, охоплюється 1998 1999 роками, тобто під час дії Цивільного Кодексу Української РСР від 1963 року, а відтак саме нормами цього правового акту врегульовуються відносини сторін спору з приводу встановлення моменту відчуження та виникнення права власності на приміщення колясочної в будинку №14 по вул.. Київській в Тернополі. Позивачка вважає, що у неї виникло право власності на спірне майно, оскільки існувало рішення власника продати приміщення, й нею (позивачкою) сплачено за приміщення певну суму коштів. Крім того [PERSON] зазначає, що уже тривалий час вона користується приміщенням колясочної. Відтак, згідно частини першої ст. 129 ЦК Української РСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. В свою чергу, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. (ст.. 153 ЦК Української РСР). Стаття 154 ЦК Української РСР передбачає, що якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Приписами статті 224 ЦК Українскої РСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому ціна товару є істотною умовою договору купівлі продажу в силу ст.. 228 ЦК Української РСР, й за правилами ст.. 226, 227 ЦК Української РСР, договір купівлі продажу житлового будинку (його частини), в разі, якщо хоча б однією із сторін є фізична особа, підлягав до нотаріального посвідчення та державної реєстрації у виконавчому комітету місцевої ради народних депутатів. А тому для суду є очевидним, що рішення зборів уповноважених ЖБК, оформлене протоколом від 1998 року, та касовий ордер про сплату кооперативу коштів в сумі 3500 гривен, не можуть свідчити факт укладнння договору та домовленості про досягнення усіх істотних умов договору купівлі продажу, зокрема ціну товару, котра не визначена в протоколі зборів уповноважених. Рішення зборів уповноважених ЖБК, оформлене протоколом від 1998 року, свідчить виключно про намір укласти договір купівлі продажу, і не може підміняти визначену законом форму договору купівлі продажу нерухомого майна за участі фізичної особи, котрий в силу закону підлягав до нотаріального посвідчення. Аналізуючи докази в їх сукупності, оскільки стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами існування укладеного між сторонам спору та нотаріально посвідченого договору купівлі продажу частини житлового будинку з визначеними законом істотними умовами, зокрема ціною продажу, з наступною реєстрацією договору покупцем у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, суд вважає, що відсутні правові підстави до визнання за позивачкою права власності на спірне майно, за недоведеністю укладання в установленому законом порядку угоди купівлі продажу приміщення колясочної позивачкою, і, як наслідок, набуття позивачкою права власності на нерухоме майно.

Outcome: dismissed