Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку набувальної давності. Свої вимоги обгрунтовує тим, що в м. Конотопі пр. Червоної Калини, 20 знаходиться квартира № 10. Вказана квартира однокімнатна, площею 29,6 кв.м., не впорядкована з пічним опаленням. Також ця квартира не приватизована, зареєстрованих осіб в квартирі немає. Їх сімя проживала в [INFO] і в жовтні 2000 року там сталася пожежа. З дозволу міського голови вони заселилися в квартиру [ADDRESS]. На той час сімя складалася з [PERSON], співмешканця [PERSON], його дітей [PERSON] та [PERSON], спільних дітей [PERSON] і [PERSON] В подальшому сімя розпалася і у вказаній квартирі залишились проживати лише вони. Хоча зареєстровані в [INFO], але постійно проживають у вказаній квартирі, сплачують за комунальні послуги, за постачання електроенергії та водопостачання. Оскільки їх сімя перебуває у скрутному матеріальному становищі, виник борг по оплаті послуг, який вони поступово погашають. Таким чином більше 10 років вони відкрито та безперервно володіють квартирою № 10 по пр. Червоної Калини, 20 в м. Конотопі Сумської області і тому набули право власності за набувальною давністю. У зв'язку з вищевикладеним і звернулися з вказаним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі ( а.с. 32). Представник відповідача виконавчого комітету Конотопської міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує, просить відмовити в їх задоволенні та врахувати письмові заперечення. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Згідно копії довідки відділу комунального майна Конотопської міської ради Сумської області № 29 від 31.08.2017 року квартира [ADDRESS] не приватизована ( а.с. 5). З копії поквартирної картки вбачається, що в [ADDRESS] з 2000 року без реєстрації на час ремонту згорівшого будинку заселені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]В.( а.с. 9). В судовому засіданні встановлено, що пр. Леніна в м. Конотопі на даний час переіменовано на пр. [PERSON]. Згідно довідки сектору з питань співпраці з органами самоорганізації населення відділу організаційної та кадрової роботи міської ради № 3091 від 07.06.2017 року за адресою: м. Конотоп, пр. Червоної Калини, 20/10 зареєстрованих немає ( а.с. 11). Відповідно до копії довідки філії «Конотопський район електричних мереж» ПАТ «Сумиобленерго» та [PERSON], яка мешкає [ADDRESS], 30.06.2012 року був укладений договір про постачання електричної енергії; розрахунки за спожиту електричну енергію проводяться не регулярно; станом на 15.06.2017 року заборгованість складає 1706 грн. 96 коп. ( а.с. 7). Також відповідно до відповіді ЖРЕП «Житлосервіс» № 326 від 06.06.2017 року за адресою: м. Конотоп, пр. Червоної Калини, 20 протягом останніх трьох років плата за утримання будинку за даною адресою не сплачувалась і заборгованість на 01.05.2016 року становить 853 грн. 48 коп. ( а.с. 8). З відповіді Конотопської міської ради № 1-26/ч-106 вд 14.02.2005 року вбачається, що квартира [ADDRESS] була виділена сімї позивачів, як вийняток, для тимчасового проживання на час виконання ремонту будинку по вул. Ватутіна, 42, де вони проживали на той час і який постраждав внаслідок пожежі; [PERSON] на квартирному обліку при міськвиконкомі не перебуває, з 04.02.1994 року зареєстрована в [INFO] ; міська рада на даний час не має законних підстав для прийняття [PERSON] на квартирний облік і забезпечення житлом ( а.с. 12). Відповідно до довідок про склад сімї від 25.03.2015 року, лютого 2013 року, 24.01.2011 року, лютого 2009 року [ADDRESS] без реєстрації проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] .В., [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 15-19). З відповіді виконавчого комітету Конотопської міської ради № 01-16/1674 від 09.06.2017 року вбачається, що будинок № 20 по пр. Червоної Клини частково впорядкований та знаходиться на обслуговуванні ЖРЕП «Житлосервіс». Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від. 18.11.1999 року № 349 визнаний ветхим. Декілька років тому [PERSON] зайняла житлові приміщення на другому поверсі будинку № 20 по вул. Червоної Калини, в яких мешкає до цього часу. Законних підстав для таких дій не мала. Для поліпшення житлових умов на квартирному обліку при виконавчому комітеті міської ради не перебуває. Неодноразово попереджалась про необхідність звільнення зайнятих житлових приміщень ( а.с. 10). Питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано главою 2 Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 42 Житлового кодексу України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першої і другою статті 51, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102,110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. А відповідно до ст. 43 цього Кодексу громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Статтею 58 Житлового кодексу України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. А згідно ст. 61 цього Кодексу користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди мають враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. У відповідності до вищенаведених норм матеріального права, ознаками володіння, необхідними для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне, відкрите та безперервне володіння, які повинні мати місце одночасно. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена у п.6 Постанови спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року. Відтак, підстав для визнання права власності на спірну квартиру за позивачами [PERSON], [PERSON] за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Обравши спосіб захисту права, передбачений ст. 344 ЦК України, позивачі не надали суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ними права власності на вищевказану квартиру саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному позивачами способу захисту права. Враховуючи обставини справи та надані позивачами докази суду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, незважаючи на повне визнання відповідачем заявлених позовних вимог, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні, а визнання відповідачем позову суперечить закону.

Outcome: approved