Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником 3/20 частин (квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] - син позивачки, зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично не проживає в будинку з жовтня 2018 року. Факт реєстрації останнього за вказаною адресою створює для позивачки ряд незручностей та перешкоджає повноцінно розпоряджатись власним майном, а тому позивачка просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором дарування частини будинку від 01.08.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Римаренком Ю.В., зареєстровано в реєстрі за №3-1097, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1251635 від 15.08.2003 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №182083803 від 23.09.2019 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] , [INFO] , - син позивачки, з 24.11.2011 року по даний час зареєстрований в даному житловому приміщенні, що підтверджується довідкою № 5048 від 04.10.2019 року, виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради. Однак, як зазначає позивачка в позовній заяві, відповідач не проживає у вказаному приміщенні з жовтня 2018 року. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , оскільки не проживає у вказаному жилому приміщенні більше одного року без поважних причин. Позивачка не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved