Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання за кожною з них, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], права власності по 1/2 ідеальної частки будинку [ADDRESS], що складається з п'яти житлових кімнат та кухні, загальною площею 150,1 кв.м., житловою площею 75,5 кв.м., житловий будинок літ «А-1», Мезонін літ «Мз», тамбур літ «а-1», сарай літ «Б», огорожа № 1, хвіртка № 2, ворота № 3, огорожа № 4, ганок літ «а», відмостка. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом своєї матері - [PERSON], яка померла [INFO]. Окрім них, інших спадкоємців майна померлої немає. До складу спадкової маси належить житловий будинок [ADDRESS], в якому було проведено реконструкцію згідно з Розпорядженням ЛРА ЛМР № 556 від 14.06.1999р. і який в кінцевому складається з п'яти житлових кімнат та кухні, загальною площею 150,1 кв.м., житловою - 75,5 кв.м. До реконструкції будинок складався з 4 житлових кімнат та кухні загальною площею 126,6 кв.м., житловою - 62,0 кв.м. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в кінцевому, отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкодавець за життя не оформив права власності на реконструйований будинок. Така відмова створює перешкоди в оформленні права на спадщину, і тому, вимушені в судовому порядку захищати свої спадкові права, з приводу чого пред'явили згаданий позов. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги. Оскільки реконструкція житлового будинку проведена спадкодавцем у відповідності до чинного на той час законодавства, що стверджується згаданим вище Розпорядженням, вважають, що житловий будинок входить до спадкової маси, і вони, як єдині спадкоємці першої черги за законом мають право отримати його у власність в порядку спадкування. Просять позов задовольнити. Представник відповідача - ЛМР згідно належної довіреності від 06.09.2013р. Попович Я.Д. проти обґрунтованості позову заперечив. Визнає право позивача на спадщину, однак позов вважає передчасним, а обраний стороною позивача спосіб захисту майнових прав - невірним. Позивачі вправі вимагати визнання за ними майнових прав забудовника, а не права власності. Тому, вважає позов не обґрунтованим та просить в його задоволенні відмовити, при цьому не оспорює, що статус будинку як самочинного будівництва із видачею Розпорядження припинився. Аналогічну за змістом позицію щодо відсутності підстав для задоволення позову висловила також представник відповідача ЛРА ЛМР - Мартин Л.В. Теж вважає позов передчасним і в його задоволенні просить відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення позивачів та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS], матеріали спадкової справи № 412/2013, заведеної після смерті [PERSON], оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя набула у власність житловий будинок [ADDRESS], який складався з чотирьох кімнат житловою площею 62,0 кв.м та кухні. При будинку є огорожа з металевої сітки № 1 та металева хвіртка № 2. Таке право власності стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.1998р. (а.с.12) та копією реєстраційного посвідчення від 02.11.1998р. (а.с.10). Належним чином завірені копії вказаних документів знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] (а.с.36, 37 інвентаризаційної справи). Згідно даних технічного паспорта на житловий будинок, складеного 25.08.1998р. (а.с.28 зв., інвентаризаційної справи), в такому міститься відмітка про здійснення спадкодавцем самочинного будівництва, однак Розпорядженням ЛРА ЛМР від 14.06.1999р. № 556 (а.с.9, а.с.39 інвентаризаційної справи), «Про експлуатацію самовільно влаштованої кімнати в мезоніні будинку і побудованого сараю в подвір'ї будинковолодіння [ADDRESS]», було затверджено висновок міжвідомчої комісії про те, що технічно можливо експлуатувати самовільно влаштовану кімнату в мезоніні будинку і побудований сарай в подвір'ї будинковолодіння [ADDRESS]. Після перепланування загальна площа будинку становить 150,10 кв.м., житлова - 75,60 кв.м. Закінчений будівництвом об'єкт було вирішено вважати готовим до експлуатації, а п. 4 вказаного розпорядження, [PERSON] зобов'язано звернутись у відділ приватизації державного житлового фонду ЛРА ЛМР для оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР 1963р., який був чинним на момент завершення будівництва та видачі згаданого вище розпорядження, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Аналогічне правило закріплено в ч. 2 ст. 376 ЦК України, чинного на момент ухвалення рішення. Однак, як виняток з загального правила, чинним на той час законодавством передбачалась можливість узаконення певних самовільно збудованих приміщень шляхом прийняття їх в експлуатацію. Вперше, на законодавчому рівні порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва було встановлено 05.08.1992р. Постановою КМУ № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Ця постанова стосувалася лише об'єктів державного замовлення. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, мав визначатися Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва. Як зазначено в пп. 1 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції, яка діяла на момент прийняття Розпорядження, до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі будівництва належить прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, враховуючи норми матеріального права, які були чинними на момент видачі Розпорядження, за результатами проходження процедури прийняття до експлуатації побудованого без дозволу об'єкта нерухомого майна, відносно нього оформляється право власності, і він втрачає свій статус як самочинного. Представник відповідача вірно вказує, що визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок є неможливим, і в такому випадку, до спадкоємців переходять майнові права забудовника, про що йдеться у п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» та п. 3.2 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Однак, в цих роз'ясненнях також прямо вказано, що будівництво є незавершеним за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію. У справі яка слухається, об'єкт будівництва хоч і був первинно самочинним, однак в подальшому є узаконеним шляхом прийняття його в експлуатацію. Оскільки наслідки прийняття в експлуатацію законодавець однаково тлумачить як до самочинного, так і до не самочинного будівництва, слід вважати встановленим, що після прийняття як першого, так і другого до експлуатації, будівництво законом вважається завершеним. В свою чергу, виходячи зі змісту згаданих вище роз'яснень, майнові права забудовника, які входять до складу спадщини існують лише до завершення будівництва, і оскільки будівництво завершилось, майнові права забудовниками припинились. Відповідно, перейти до спадкоємців, тобто до позивачів вони не можуть, і як наслідок, не можуть виступати об'єктом судового захисту, про що помилково стверджує сторона відповідачів. Визнання права, в тому числі визнання права власності в порядку спадкування, згідно з приписами ст. 16 ЦК України, в цивільному законодавстві слід розуміти як спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між суб'єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами і відповідно наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обов'язку відносно об'єктів цивільного обороту. Однак, слід зазначити, що в силу ст. ст. 8, 55, 124 Конституції України, цей спосіб захисту може застосовуватись не тільки за наявності спору, але й при невизначеності правового стану майна. Такий спосіб захисту здійснюється на підставі пред'явлення позову про визнання права власності, який може поєднувати не тільки правову вимогу визначення наявності чи відсутності правовідносин, а ще й вимогу про наявності чи відсутності цивільних прав та обов'язків щодо майна. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. За правилами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Системно-правовий аналіз положень матеріального права яке регулює порядок узаконення самочинного будівництва, а також приписів ст. ст. 1216, 1218 ЦК України дає підстави для висновку, що до складу спадкової маси входять сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. Коло прав та обов'язків спадкодавця визначається на час відкриття спадщини, яким згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і при цьому, зазначені права та обов'язки переходять до спадкоємців такої особи незалежно від того, чи вони були набуті спадкодавцем до або після настання смерті, головне, щоб вони існували до моменту відкриття спадщини. У випадку, якщо оформлення таких спадкових прав з об'єктивних причин є неможливим, вони підлягають судовому захисту у спосіб визнання такого права за спадкоємцями. У справі яка слухається, об'єктом судового захисту, є майнове право спадкодавця, яке слід розцінювати не як майнове право забудовника, а як обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно у майбутньому. Таке майнове право, на відміну від майнових прав забудовника, виходячи зі змісту норм спадкового права, повинні входити до складу спадщини, а отже, можуть підлягати судовому захисту у спосіб визнання права власності. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.7), [PERSON] померла [INFO]., а її спадкоємцями, згідно матеріалів спадкової справи є виключно позивачі, які у встановлений законом строк і порядок звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Інших осіб які б були спадкоємцями майна померлої або ж мали обов'язкову частку на спадщину в судовому засіданні не встановлено. Згідно згаданого вище Розпорядження, п. п. 4 [PERSON] було зобов'язано внести зміни в технічну документацію та оформити у встановленому порядку свідоцтво про право власності. Тобто, з прийняттям об'єкта до експлуатації, а отже, з припиненням у [PERSON] майнових прав забудовника, остання була наділена правомочністю отримати нерухоме майно у власність. Іншими словами, була наділена тим самим обмеженим речовим правом, яке передує виникненню права власності. Верховний Суд України в п. 23 Постанови № 7 від 30.05.2008р. роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В мотивах позову, а також в матеріалах справи (а.с.6) наявна інформації 4 ЛДНК про звернення позивачів до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та неможливість задоволення такої заяви через відсутність правовстановлюючих документів, що наділяє позивача правом на звернення до суду з вимогою про визнання права власності. Оскільки спосіб захисту такого права є єдино можливою і позивачами обрана вірно, а позиція відповідача до уваги взятою бути не може, суд приходить до висновку, що таке право позивача слід захистити в судовому порядку, тобто знаходить позов підставним та ухвалює рішення про його задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved