Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком №29 по вулиці 11 Лінія в місті Миколаєві, оскільки відповідач більше року не проживає в будинку, не сплачує за комунальні послуги, що порушує їхні права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Від позивачів надійшло клопотання слухати справу за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про місце, дату та час слухання справи, був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок №29 по вулиці 11 Лінія в місті Миколаєві на підставі договору дарування житлового будинку від 07.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №601. Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 23.10.2017 року №6560, в житловому будинку зареєстровані: позивач [PERSON], яка є власником особового рахунку, її сини [PERSON], [PERSON] та [PERSON], її брат [PERSON] позивач у справі, мати позивачів [PERSON] третя особа в справі, чоловік матері [PERSON] відповідач у справі. Як вбачається із відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 07.11.2017 року, відповідач зареєстрований у вказаному житловому будинку. Висновком начальника Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 21.10.2017 року підтверджено те, що відповідач більше року не проживає в житловому будинку №29 по вулиці 11 Лінія в місті Миколаєві. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що відповідач є чоловіком матері позивачів та відповідно є членом їх сімї, однак відсутній без поважних причин понад один рік, що підтверджується актом про не проживання, поясненнями позивачів наданими у позові, висновком Інгульського ВПГУПП в Миколаївській області, позов підлягає задоволенню. Згідно із 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved