Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом, та після визначення кола відповідачів, своїх остаточних позовних вимог, просили суд витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2014 року народження, та повернути спірну квартиру позивачам; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , 2014 року народження, не перешкоджати позивачам в користуванні та розпорядженні спірною квартирою, виселити відповідачів з спірної квартири, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 лютого 2009 року по цивільній справі № 2-649/2009 (а. с. 8-9) за позивачкою [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили, є чинним. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 20 березня 2012 року по цивільній справі № 1519/2-432/11 (а. с. 10-14), за позивачем [PERSON] також було визнано право власності в порядку спадкування за законом на іншу Ѕ частку спірної квартири та задоволено спільні вимоги позивачів щодо усунення їм перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї відповідача [PERSON] . На це рішення відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2012 року (а. с. 15-17) вищевказане рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 березня 2012 року було скасовано, а в задоволенні спільних вимог позивачів було відмовлено. Це рішення апеляційного суду позивачі оскаржили в касаційному порядку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 червня 2013 року (а. с. 18-20) рішення апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2012 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового (повторного) розгляду апеляційної скарги відповідача [PERSON] ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року (а. с. 21 - 24) апеляційну скаргу відповідача [PERSON] було відхилено, а первісне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 березня 2012 року по цивільній справі № 1519/2-432/11 залишено без змін. Таким чином, вищезазначеними судовими рішеннями: Малиновського районного суду міста Одеси від 11 лютого 2009 року по цивільній справі № 2-649/2009 та Малиновського районного суду міста Одеси від 20 березня 2012 року по цивільній справі № 1519/2-432/11, що набрали законної сили, за позивачами визнано право власності по Ѕ частці за кожним (тобто в цілому) на спірну квартиру, та задоволено їх спільні позовні вимоги про усунення їм перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідача [PERSON] , повернуто позивачам спірну квартиру з чужого незаконного володіння. Під час оформлення реєстрації зазначених судових рішень, з`ясувалося, що відповідач [PERSON] , користуючись перебуванням спору на розгляді в касаційній інстанції, маючи відомості про це через свого представника, та усвідомлюючи наявність чинного судового рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 лютого 2009 року по цивільній справі № 2-649/2009 (а. с. 8-9), за яким визнано права власності на Ѕ частку спірної квартири за позивачкою [PERSON] , приховуючи цю інформацію від нотаріуса та покупця спірної квартири, 16 жовтня 2012 року здійснив відчуження спірної квартири відповідачці [PERSON] за договором купівлі-продажу (а. с. 67). Оскільки за вказаних обставин, реєстрація судових рішень та реалізація повноважень власників стали неможливими, позивачі повторно 17 липня 2015 року звернулися за судовим захистом. Майже одночасно, 12 серпня 2015 року була подана заява про накладення арешту на спірну квартиру (а. с. 45). Ухвалою суду від 14 серпня 2015 року (а. с. 47) в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту, було відмовлено. Під час розгляду справи, Постановою Верховного Суду ускладі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року (а. с. 204, т. 1), було залишено без задоволення касаційну скаргу відповідачки [PERSON] та підтверджено чинністьрішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2012 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року по справі № 1519/2-432/11, якими позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги. Під час розгляду цієї справи 18 грудня 2015 року відповідачка [PERSON] оформила відчуження спірної квартири своїй онуці - [PERSON] , 2014 р. н. (донці відповідачки [PERSON] ), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і відповідачами не заперечується. Раніше рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2012 року по справі № 1519/2-432/11 підтверджено, що відчуження спірної квартири під час дії (чинності) рішення суду про право власності іншої особи (позивача) на Ѕ частку спірної квартири (а. с. 8 - 9), про що відчужувач був усвідомлений на момент укладення угоди, є веденням інших учасників угоди в оману стосовно обставин, які мають істотне значення, і такий правочин визнається судом недійсним. З урахуванням цих висновків суду, позивачі вважають, що спірні угоди: купівлі-продажу від 16.10.12. (а. с. 67) та дарування від 18 грудня 2015 року, які оформлювалися під час дії (чинності) рішення суду про право власності позивачки [PERSON] на Ѕ частку спірної квартири, і про що відчужувачи - відповідачі: [PERSON] та [PERSON] були усвідомлені на момент укладення угод, а крім того угоди оформлювалися під час судових спорів, то вони містять ознаки навмисного ведення в оману нотаріусів та інших учасників стосовно обставин, які мають істотне значення, що є підставою для визнання правочинів недійсними (ст. 230 ЦК України). Позивачі вважають, що за всіх вищевказаних обставин, спірна квартира має бути повернута позивачам з чужого незаконного володіння, та їм має бути усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення зі спірної квартири відповідачів [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] 2014 року народження, з зобов`язанням не перешкоджати позивачам в користуванні та розпорядженні спірною квартирою. Щодо відповідності укладених відповідачами угод. Згідно статей 229, 230 Цивільного кодексу України: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При укладенні договорів: купівлі-продажу спірної квартири від 16.10.2012 р. (а. с. 67); дарування від 18.12.2015 р., відчужувачі (відповідачі) [PERSON] та [PERSON] знали про наявність чинного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 лютого 2009року по цивільній справі № 2-649/2009, яким за позивачкою [PERSON] визнано право власності на Ѕ частку спірної квартири, а також про перебування спірної квартири в спорі, проте, маючи намір у будь-який спосіб ускладнити вирішення справи, не повідомляли про це нотаріусів та покупців, здійснили відчуження, а саме ввели в оману нотаріусів та покупців щодо обставин, що мають істотне значення. Таким чином, є ознаки навмисного ведення нотаріусів та інших учасників в оману стосовно обставин, які мають істотне значення, що є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Щодо захисту права власності позивачів. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Спірна квартира відчужувалася двічі, на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 16.10.2012 р. (а. с. 67) та безвідплатного договору дарування від 18.12.2015. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. И однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, шо вибило з володіння власника поза його волею. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року. З цим висновком погодилася Велика Палата Верховного Суду під час прийняття Постанови від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Оскільки позивачі не вчиняли дій щодо розпорядження спірною квартирою у спосіб, передбачений законом, а судове рішення апеляційного суду Одеської області від 21вересня 2012року по справі № 1519/2-432/11 (а. с. 15-17)було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 червня 2013 року (а. с. 18-20), відчуження спірного майна відбулось без вираження волі позивачів. Таким чином, позивачі вважають, що їх права власників мають бути захищені шляхом витребування спірної квартири у відповідачів. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому позивачі вправі вимагати усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів. Як стало відомо, після відчуження (дарування) спірної квартири неповнолітній онуці - [PERSON] , 2014 року народження, 16.06.2016 р. відповідачка [PERSON] купила іншу, двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються інформацією з державного реєстру речових Прав на нерухоме майно від 15.12.2019 р. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в особі своїх представників позов не визнали, просили у задоволенні позову відмовити, [PERSON] надала до суду відзив на позов, посилаючись на такі обставини. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2009 р. у справі № 2-649/2009 (а. с. № 8-9)позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 (а/с № 10 - 14)встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р. за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказане рішення скасовано Апеляційним судом Одеської області лише 15.10.2009 р. та направлено на новий розгляд до районного суду. Тобто, в період з 08.10.2008 р. по 15.10.2009 р. рішення, яким за [PERSON] було визнано право власності на квартиру, було чинним. Зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 далі вбачається, що під час реєстрації рішення суду від 11.02.2009 р. позивачами з`ясувалось, що на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р. власником спірної квартири є [PERSON] . Тобто, в реєстрації права власності на нерухоме майно [PERSON] було відмовлено. Водночас судом встановлено, що 16.05.2009 р. [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори (а. с. № 72). Ця квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою 28.01.2009 р. Тобто, [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу ще до моменту, коли [PERSON] отримала рішення суду (11.02.2009 р.) про визнання права власності на спірну квартиру. У свою чергу [PERSON] уклала договір з [PERSON] за п`ять місяців до того, коли апеляційним судом скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р., на підставі якого за [PERSON] визнано право власності на квартиру. Таким чином, скасування рішення суду про право власності [PERSON] не може приводити до незаконності договору купівлі-продажу, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки правочин відбувся в період чинності рішення про визнання права власності за [PERSON] . Дійсно, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 (а. с. № 10 - 14)позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено частково, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений Другою Одеської державною нотаріальною конторою 28.01.2009 р.; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; витребувано квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння - від [PERSON] та повернуто її [PERSON] та [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] ; вселено [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Рішення в частині зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] та вселення [PERSON] та [PERSON] підлягає виконанню після набрання рішенням законної сили та його реєстрації. У задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від. 16.05.2009 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , - відмовлено. Суд врахував ті обставини, що згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» № 193443,64 від 30.08.2010 р., 16.12.2008 р. квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р., а 26.02.2009 р. вказана квартира була зареєстрована за [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Другою Одеською державною нотаріальною конторою 28.01.2009 р. 21.09.2012 року рішенням Апеляційного суду Одеської області скасовано рішення районного Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі (а. с. № 15-17). 16.10.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеської державною нотаріальною конторою 16.05.2009 р. за реєстровим номером 5-939, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН», в книзі № 709 пр, на стр. № 71, за № 293, реєстраційний № 25807152, який залишився чинним. Наявність у [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру (реєстрація права власності) підтверджується матеріалами справи (а. с. № 71- 79). Ухвалою ВССУ від 12.06.2013 р. рішення Апеляційного суду Одеської області від 21.09.2012 р. (а. с. № 18 - 20)скасовано та направлено справу на новий розгляд до апеляційної інстанції. При цьому, колегія суддів зауважила, що суди як першої, так і апеляційної інстанції при перегляді рішення доводів позивача та заперечень відповідача по суті позовних вимог не перевірили. 20.12.2013 р. ухвалою Апеляційного суду Одеської області відхилено апеляційну скаргу [PERSON] та залишено в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 (а. с. № 98 - 103). Апеляційний суд фактично продублював позицію районного суду, проте, всупереч роз`ясненням ВССУ щодо перевірки заперечень відповідача по суті позовних вимог, не здійснив, що неможливо залишити без уваги. [PERSON] звертає увагу суду на те, що вище викладені обставини виникли в результаті того, що позивачі несвоєчасно звернулись за захистом своїх прав до суду. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , а позивачка [PERSON] звернулась до суду лише 05.06.2008 р., тобто більше ніж через сім місяців, а отримала рішення суду взагалі 11.02.2009 р. Зокрема позивачу [PERSON] взагалі не було цікавим спадкове майно, що вбачається зі змісту рішення від 11.02.2009 р. Також є незрозумілим, чому [PERSON] із значним запізненням почала займатися реєстрацією рішення суду від 11.02.2009 р., що призвело до того, що квартира вже знаходилась у володіння третього власника - [PERSON] , й навіть не у [PERSON] , яка купила у [PERSON] . Тобто, на думку відповідачів, саме в результаті бездіяльності позивачів виникли ці обставини. За правилами ст. 317 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право володіння є елементом права власності. Право володіння може бути фактичним (знаходження під контролем особи) та титульним (наявність правовстановлюючого документа на майно). За правилами ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, що також відображено у ст. 13 Конституції України. Тобто власник зобов`язаний самостійно утримувати майно та несе ризики щодо його втрати. За правилами ст. 1299 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Факт своєчасного вступу у спадщину, якщо до спадкової маси входить нерухоме майно, не означає автоматичне набуття права власності на це майно. Законодавець пов`язує факт виникнення права власності на нерухоме майно (право володіння, користування, розпорядження) лише з моменту його державної реєстрації відповідним органом державної влади, що передбачено ст. 182 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. В період з 07.02.2002 р. по 31.12.2012 р. в Україні діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 р. № 1692/5), пунктом 1.2 якого визначено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. З огляду на викладене, позивачі ніколи фактично не володіли та не отримували в БТІ витяг про державну реєстрацію прав, тобто не були власниками спірної квартири, а тому не мають права вимагати повернення майна шляхом його витребування від добросовісного набувача. Не може вибути з володіння те, що ніколи у володінні не знаходилось. Спадкодавець [PERSON] також не мав статусу власника квартири, оскільки не отримував свідоцтва про право на спадщину та не здійснював його реєстрацію відповідно до вимог Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а тому спадкоємці - позивачі не могли вступити у володіння майном навіть й при умові своєчасного подання заяви про прийняття спадщини. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не підлягають задоволенню. Добросовісний набувач майна не повинен нести відповідальність через байдужість зацікавлених осіб, а також через те, що органи влади не вжили належних заходів щодо захисту інтересів цих осіб як спадкоємців. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників позивачів та відповідачів, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2009 р. у справі № 2-649/2009 (а. с. № 8-9)позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 (а. с. № 10 - 14)встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р. за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказане рішення скасовано Апеляційним судом Одеської області 15.10.2009 р. та направлено на новий розгляд до районного суду. Тобто, в період з 08.10.2008 р. по 15.10.2009 р. рішення, яким за [PERSON] було визнано право власності на квартиру, оскаржувалося рік. Зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 далі вбачається, що під час реєстрації рішення суду від 11.02.2009 р. позивачами з`ясувалось, що на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р. власником спірної квартири є [PERSON] . Тобто, реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] не було здійснено. Судом також встановлено, що 16.05.2009 р. [PERSON] уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори (а. с. № 72). Ця квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою 28.01.2009 р. Таким чином, [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу ще до того, як [PERSON] отримала рішення суду (11.02.2009 р.) про визнання права власності на спірну квартиру. [PERSON] уклала договір з [PERSON] за п`ять місяців до того, коли апеляційним судом скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р., на підставі якого за [PERSON] визнано право власності на квартиру. Таким чином, скасування рішення суду про право власності [PERSON] не може приводити до незаконності договору купівлі-продажу, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки правочин відбувся в період чинності рішення про визнання права власності за [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 (а. с. № 10 - 14)позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено частково, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений Другою Одеської державною нотаріальною конторою 28.01.2009 р.; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; витребувано квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння - від [PERSON] та повернуто її [PERSON] та [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] ; вселено [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Рішення в частині зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] та вселення [PERSON] та [PERSON] підлягає виконанню після набрання рішенням законної сили та його реєстрації. У задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від. 16.05.2009 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , - відмовлено. Суд врахував ті обставини, що згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» № 193443,64 від 30.08.2010 р., 16.12.2008 р. квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2008 р., а 26.02.2009 р. вказана квартира була зареєстрована за [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим Другою Одеською державною нотаріальною конторою 28.01.2009 р. 21.09.2012 року рішенням Апеляційного суду Одеської області скасовано рішення районного Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі (а. с. № 15-17). 16.10.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеської державною нотаріальною конторою 16.05.2009 р. за реєстровим номером 5-939, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН», в книзі № 709 пр, на стр. № 71, за № 293, реєстраційний № 25807152, який залишився чинним. Наявність у [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру (реєстрація права власності) підтверджується матеріалами справи (а. с. № 71- 79). Ухвалою ВССУ від 12.06.2013 р. рішення Апеляційного суду Одеської області від 21.09.2012 р. (а. с. № 18 - 20)скасовано та направлено справу на новий розгляд до апеляційної інстанції. При цьому, колегія суддів зауважила, що суди як першої, так і апеляційної інстанції при перегляді рішення доводів позивача та заперечень відповідача по суті позовних вимог не перевірили. 20.12.2013 р. ухвалою Апеляційного суду Одеської області відхилено апеляційну скаргу [PERSON] та залишено в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 р. у справі № 1519/2-432/11 (а. с. № 98 - 103). За правилами ст. 317 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право володіння є елементом права власності. Право володіння може бути фактичним (знаходження під контролем особи) та титульним (наявність правовстановлюючого документа на майно). За правилами ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, що також відображено у ст. 13 Конституції України. Тобто власник зобов`язаний самостійно утримувати майно та несе ризики щодо його втрати. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За правилами ст. 1299 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Факт своєчасного вступу у спадщину, якщо до спадкової маси входить нерухоме майно, не означає автоматичне набуття права власності на це майно. Законодавець пов`язує факт виникнення права власності на нерухоме майно (право володіння, користування, розпорядження) лише з моменту його державної реєстрації відповідним органом державної влади, що передбачено ст. 182 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. В період з 07.02.2002 р. по 31.12.2012 р. в Україні діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 р. № 1692/5), пунктом 1.2 якого визначено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Пунктом 1.3. Тимчасового положення визначено, що державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Пунктом 1.4. Тимчасового положення визначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Пунктом 1.5. Тимчасового положення визначено, що державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 2) квартири. Пунктом 1.7. Тимчасового положення визначено, що державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об`єкт. Пунктом 3.11. Тимчасового положення визначено, що після внесення запису до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ видає витяг про державну реєстрацію прав, який є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа, а у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на правовстановлюючого документі також робить відмітку (штамп) про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 8. Згідно матеріалів справи позивачі ніколи фактично не володіли та не отримували в БТІ витяг про державну реєстрацію прав, тобто не були власниками спірної квартири, а тому не мають права вимагати повернення майна шляхом його витребування від добросовісного набувача. Спадкодавець [PERSON] також не мав статусу власника квартири, оскільки не отримував свідоцтва про право на спадщину та не здійснював його реєстрацію відповідно до вимог Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а тому спадкоємці - позивачі не могли вступити у володіння майном навіть за умови своєчасного подання заяви про прийняття спадщини. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи в касаційному порядку вимоги щодо витребування у власність квартири з незаконного володіння, в постанові від 20.03.2019 р. у справі № 521/8368/15-ц, звертає увагу на наступне. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK V. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця Р., відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на що [PERSON] був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії [PERSON] і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1.ч 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року застосовані заходи забезпечення позову шляхом арешту квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 2, 9 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження су справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed