Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів та просять визнати право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 25.05.1999 року, витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі шляхом фактичної передачі їм за актом приймання передання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі, скасувати у реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі та визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі, укладений 19.05.2009 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2311. У підтвердження своїх вимог позивачі посилаються на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Сьома одеська державна нотаріальна контора, встановлений факт прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщини їх бабки [PERSON], яка померла 25.05.1999 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане [PERSON] 03.04.2002 року Сьомою одеською державної нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1029, визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане [PERSON] 03.04.2002 року Сьомою одеською державної нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1026, визнано недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі, укладений 13.08.2002 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за №2-3435. Внаслідок набрання вищезазначеним рішенням законної сили, позивачі вважають, що вони є єдиними спадкоємцями за законом [PERSON], померлої 25.05.1999 року, та за ними має бути визнано право власності на зазначене майно. Також, позивачі вказують, що відповідачі без необхідної правової підстави продовжують володіти вказаним житловим будинком та відмовляються передати його позивачам, тому необхідно витребувати це майно з чужого незаконного володіння. Крім цього, позивачі просять визнати договір дарування недійсним, оскільки на момент вчинення цього правочину вони помилково вважали дароване майно своєю власністю, а ця обставина мала істотне значення для прийняття ними рішення про дарування спірного майна відповідачу [PERSON] Позивач [PERSON], який діяв від свого імені та представляв інтереси позивача [PERSON], приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] участь у судовому засіданні не приймав, однак надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення в повному обсязі. Суд, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03.10.1975 року та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 03.10.1975 року [PERSON] на праві власності належав житловий будинок під №59 по вул. Платановій у м. Одесі. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належний їй будинок [PERSON] та [PERSON] [PERSON], яка є матірю позивачів, помирає 26.10.1996 року. Після смерті [PERSON], померлої 25.05.1999 року, позивачі, як онуки спадкодавця, є її спадкоємцями за правом представлення, та прийняли спадщину, оскільки проживали разом з нею на момент смерті. Факт прийняття спадщини позивачами підтверджується вищезазначеним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, а тому, в силу ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (1963 року), спадщина належить спадкоємцям з моменту її відкриття, а саме 25.05.1999 року. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] належним чином та вчасно не прийняв, а тому, відповідно до рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.03.2013 року, видані йому свідоцтво про право власності на спадщину за законом та заповітом визнані недійсними. Також, цей факт підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.04.2016 року, відповідно до якої зазначено, що суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що [PERSON] належним чином вчасно не прийняв спадщину, що відкрилася після смерті матері, а після закінчення строку прийняття спадщини цей строк не був йому продовжений судом та була відсутня згода на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Тому, свідоцтво про право власності на спадщину за законом та заповітом є недійсними. Крім того, зазначеною ухвалою ВССУ встановлений факт того, що позивачі вчасно та належним чином прийняли спадщину. Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК Української РСР (1963 року), в разі не прийняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом, або позбавлення спадкоємця права спадкування, його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 ЗУ «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до ч. 23 Постанови Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, беручи до уваги вказану норму, а також аналізуючи вищезазначені судові рішення, суд вважає, що ці факти встановлені та не підлягають доказуванню в рамках цієї цивільної справи. Отже, суд приходить до висновку, що єдиними спадкоємцями до майна [PERSON], померлої 25.05.1999 року, є [PERSON] та [PERSON], та визначає за ними право власності у рівних частинах по ? на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі. Щодо позовних вимог стосовно витребування спірного майна з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON], суд зазначає наступне. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] подарував житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі відповідачам [PERSON]В та [PERSON] При відчужені вказаного майна [PERSON] діяв на підставі свідоцтв про право власності на спадщину за законом та заповітом, однак згодом вищезазначеним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси цей договір було визнано недійсним. Однак, як вказують позивачі, [PERSON] та [PERSON] на даний час продовжують володіти житловим будинком без необхідних правових підстав, а тому позивачі змушені звернутися до суду для витребування свого майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому, суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Судом встановлено, що спірне майно вибуло з володіння позивачів не з їхньої волі та вони не були стороною договору дарування від 13.08.2002 року, що було підтверджено у судовому засіданні. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Це встановлено п. 19 постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Згідно ч. 2 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Також, згідно з розясненнями, які дав ВСУ у ч.ч. 7, 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», так як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який є недійсним У звязку з чим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, право власності на майно, яке є предметом судового розгляду та відчужено без волі власника, а саме позивачів, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-1цс15. Таким чином, аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог позивачів стосовно витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] спірного майна шляхом фактичної передачі позивачам за актом приймання передання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі. Щодо позовних вимог стосовно визнання договору дарування ? частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у м. Одесі, укладений 19.05.2009 року між позивачами та відповідачем [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2311, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.11.2008 року за позивачами було визнано право власності на ? частину вказаного майна. На підставі вказаного рішення суду позивачі уклали договір дарування, відповідно до якого відчужили це майно на користь [PERSON] Так,з матеріалів справи встановлено, що позивачі на час укладання договору не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки діяли на підставі рішення суду, яке було у подальшому скасовано, тому ця обставина мала істотне значення для прийняття ними рішення про дарування спірного майна відповідачу [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності. Недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 2 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України. Так, ч. 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Отже, аналізуючи матеріали справи та надані у судовому засіданні пояснення, суд встановив, що той факт, що позивачі помилково вважали предмет дарування своєю власністю, а тому помилились щодо обставин справи, є істотним значенням, а тому вказаний договір дарування є недійсним. Крім того, відповідач [PERSON], який був стороною вказаного договору, надав до суду заяву, в якій вказав, що не заперечує задоволення позовних вимог в цій частині та проти визнання договору недійсним. Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 квітня 2014 року розглянув справу № 6-146 цс 13, предметом якої був спір про витребування власником свого майна від добросовісного набувача. При розгляді цієї справи Верховний суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом ст. 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до ст.\~10, ч. 2 ст.\~59, ч.ч.1,4 ст.\~60 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Всупереч вказаній нормі, представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] не було доведено того факту, на який він посилався та не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження його вимоги щодо відмови у задоволені позовних вимог. Також, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно у судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved