Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивачі, звернувшись до суду із даним позовом, посилаються на те, що між [PERSON] та [PERSON] 13 червня 1996 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS]. Після вчинення зазначеного договору вони поселилися у вказану квартиру та продовжують проживати в ній по даний час. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року вказаний договір визнано недійсним. Вважають, що володіли квартирою добросовісно, за час проживання зробили в ній капітальний ремонт, встановили систему автономного опалення. Крім того, в період з червня 1996 року по жовтень 2011 року надавали відповідачці необхідний догляд, допомогу по веденню господарства в [ADDRESS], а саме: саджали городину, щороку купляли для [PERSON] дрова на зиму та газ, проводили ремонт господарства. Також вважають, що внаслідок визнання недійсним договору дарування через помилку відповідачки їм завдана моральна шкода. Просять суд застосувати наслідки визнання правочину недійсним та стягнути з відповідачки на їх користь 123611 грн. збитків у зв»язку з вчиненням недійсного договору дарування, 35000 грн. моральної шкоди та судові витрати. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач та його представник позов заперечили та вказали, що він є безпідставний. Пояснили, що жодної допомоги позивачі [PERSON] не надавали, а на проведення ремонту в квартирі [ADDRESS] вона свого дозволу не давала. Заслухавши сторони, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 13 червня 1996 року було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Коломийського нотаріального округу Маркеловою І.М., згідно якого відповідачка подарувала квартиру [ADDRESS]. Договір зареєстровано в Коломийському МБТІ, 27.06.1996 року [PERSON] видано технічний паспорт на цю квартиру. Після вчинення зазначеного договору позивачі поселилися у вказаній квартирі та продовжують проживати в ній по даний час. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2013 року визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 13 червня 1996 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України внаслідок помилки [PERSON] щодо предмета та істотних умов правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержане, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, позивачі внаслідок визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири мають право на відшкодування вартості понесених ними витрат, здійснених на поліпшення квартири. Із висновку спеціаліста № 07.10.14 експертного дослідження від 07 жовтня 2014 року вбачається, що вартість виконаного ремонту (матеріалів і робіт) квартири [ADDRESS] станом на 07.10.2014 року становить 100 764 грн. Наведене стверджується також копіями видаткових накладних та чеками, які підтверджують придбання [PERSON] будівельних матеріалів і товарів, договорами про виконання робіт, актами про їх виконання. Ремонтно-відновлювані роботи є невід»ємною частиною поліпшення зазначеної квартири і позивачі мають право на відшкодування здійснених ними витрат за ремонтно-відновлювані роботи у сумі 100 764 грн. Однак, позовні вимоги про відшкодування вартості комунальних послуг задоволені бути не можуть, оскільки сплата позивачами комунальних послуг за проживання в квартирі не є тими витратами, які здійснені на поліпшення майна. Також, не підлягають до задоволення заявлені позовні вимоги про відшкодування вартості робіт, матеріалів та обладнання у господарстві відповідачки в [ADDRESS], так як такі витрати не ґрунтуються на нормах закону щодо наслідків недійсності договору дарування квартири. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є братом [PERSON]. В 2013 році вона поскаржилася йому, що програла суд відносно своєї квартири і тепер немає де жити. Він допомагав їй звертатися в міліцію та прокуратуру стосовно спірної квартири. Пояснив, що йому відомо, що позивачі допомагали [PERSON] по господарству в с. Корнич, декілька разів привозили дрова, збирали урожай, однак частину урожаю забирали собі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона [PERSON] є її тіткою.Ствердила, що в спірній квартирі по [ADDRESS] вона останній раз була в 1992 або 1993 році, після того там не бувала. Ні про який ремонт у квартирі вона не чула. Зі слів інших родичів їй відомо, що позивачі надавали допомогу [PERSON] дровами. Показання вищевказаних свідків, на яких посилається відповідач, суд відхиляє, оскільки їх пояснення не впливають не вирішення спору по суті. З наведених підстав не можуть бути задоволені вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди, оскільки правовідносини сторін не передбачають такого відшкодування. З огляду на викладене суд відхиляє заперечення відповідачки та її представника щодо відсутності підстав для задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову на суму 100 764 грн. в рівних частках на користь кожного з позивачів. Питання розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. 390 ЦК України та

Outcome: partial