Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] 26.09.2017 року звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить: 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у його листі від 04.09.2017 року, який направлено до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» та у його листі від 15.09.2017 року, який направлено до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» про те, що: «я вимушений прийняти дії, щодо захисту від психологічного тиску та можливих фізичних дій [PERSON] ». «я вимушений прийняти дії та звернутися до Вас , як батько і представник моєї дитини - [PERSON] (15 років), який проживає разом зі мною, щодо захисту гідності та здоров`я мого сина від образ, психологічного насильства, жорстокого поводження та спроб фізичних дій його матері [PERSON] »; « [INFO] [PERSON] чинить постійний тиск на сина, а саме (зі слів [PERSON] ); «Використовує дитину, як засіб торгу при розлученні; залякує, навіює страх за допомогою розповідей, поглядів; використовує крики, погрози покинути дитину; загрожує суворим покаранням Богом , поліцією, керівництвом ліцею, постійно принижує батька дитини, при спілкуванні з дитиною, використовує емоційне насильство, словесні образи, приниження, загрожує скаргами, для тиску на дитину; використовує непослідовність в аргументах; соромить дитину, використовує дитину у конфліктах між батьками; використовує « Торгівельну » поведінку, щодо любові до дитини; намагається контролювати дитину за допомогою грошей; погрожує відмовити дитині у підтримці в майбутньому; відрахуванням з ліцею; перешкоджає висловлюванню дитині своєї думки; намагається вдарити дитину»; «Останні дії [PERSON] по відношенню до мого сина: [INFO] - словесна образа сина [PERSON] , перебуваючи разом з ним в службовому автомобілі: «малолетнее чмо и подонок», тільки за те, що син не відправив інформацію у вайбер, щодо події в ліцеї та вдома, та намагання [PERSON] вдарити сина в машині та біля неї, після зупинки біля парадної по вул. Мілютенка, 11, а також продовження образ по телефону, погрози відрахування з ліцею за її бажанням, та психологічний тиск»; «14.09.2017 року - залякування сина [PERSON] приїхати з поліцією, за те, що він не мав бажання після подій 13.09.2017 року зустрічатися з нею і виявив побажання залишитися вдома (за місцем прописки і постійного перебування) і продовжити лікування простуди»; «Прошу керівництво Вашої компанії, зауважити [PERSON] , відповідно до законодавства України на неприпустимість в майбутньому, жорстокого поводження з моєю дитиною вчинків з її боків, які принижують особистість та гідність мого сина [PERSON] , ставлять під загрозу стан його психологічного та фізичного здоров`я, впливають на навчання, розвиток особистості, психоемоційний стан та відпочинок та можуть призвести до більш трагічних наслідків, враховуючи підлітковий вік дитини». 2. Зобов`язати [PERSON] в строк не пізніше десяти календарних днів з дати набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі, спростувати неправдиву інформацію про [PERSON] , яка поширена [PERSON] у листі [PERSON] від 04.09.2017 року, який направлено до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» та у листі [PERSON] від 15.09.2017 року, який направлено до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» шляхом направлення [PERSON] на адресу товариства листа наступного змісту: «Мною, [PERSON] у моєму листі від 04.09.2017 року, який направлено до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» та у моєму листі від 15.09.2017 року, який направлено до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» було поширено недостовірну, тобто таку, що не відповідає дійсності, інформацію про [PERSON] наступного змісту: «я вимушений прийняти дії, щодо захисту від психологічного тиску та можливих фізичних дій [PERSON] »; «я вимушений прийняти дії та звернутися до Вас , як батько і представник моєї дитини - [PERSON] (15 років), який проживає разом зі мною, щодо захисту гідності та здоров`я мого сина від образ, психологічного насильства, жорстокого поводження та спроб фізичних дій його матері [PERSON] »;« [INFO] [PERSON] чинить постійний тиск на сина, а саме (зі слів [PERSON] ):; «Використовує дитину, як засіб торгу при розлученні; залякує, навіює страх за допомогою розповідей, поглядів; використовує крики, погрози покинути дитину; загрожує суворим покаранням Богом , поліцією, керівництвом ліцею, постійно принижує батька дитини, при спілкуванні з дитиною, використовує емоційне насильство, словесні образи, приниження, загрожує скаргами, для тиску на дитину; використовує непослідовність в аргументах; соромить дитину, використовує дитину у конфліктах між батьками; використовує « [INFO] » поведінку, щодо любові до дитини; намагається контролювати дитину за допомогою грошей; погрожує відмовити дитині у підтримці в майбутньому; відрахуванням з ліцею; перешкоджає висловлюванню дитині своєї думки; намагається вдарити дитину»; «Останні дії [PERSON] по відношенню до мого сина: [INFO] - словесна образа сина [PERSON] , перебуваючи разом з ним в службовому автомобілі: «малолетнее чмо и подонок», тільки за те, що син не відправив інформацію у вайбер, щодо події в ліцеї та вдома, та намагання [PERSON] вдарити сина в машині та біля неї, після зупинки біля парадної по вул. Мілютенка, 11, а також продовження образ по телефону, погрози відрахування з ліцею за її бажанням, та психологічний тиск»; «14.09.2017 року - залякування сина [PERSON] приїхати з поліцією, за те, що він не мав бажання після подій 13.09.2017 року зустрічатися з нею і виявив побажання залишитися вдома (за місцем прописки і постійного перебування) і продовжити лікування простуди»;«Прошу керівництво Вашої компанії, зауважити [PERSON] , відповідно до законодавства України на неприпустимість в майбутньому, жорстокого поводження з моєю дитиною вчинків з її боків, які принижують особистість та гідність мого сина [PERSON] , ставлять під загрозу стан його психологічного та фізичного здоров`я, впливають на навчання, розвиток особистості, психоемоційний стан та відпочинок та можуть призвести до більш трагічних наслідків, враховуючи підлітковий вік дитини». 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000.00 грн., витрати на правову допомогу, витрати на проведення експертних досліджень та судовий збір. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що після розлучення з відповідачем 30.06.2017 року її колишній чоловік - відповідач у справі почав надсилати до ТОВ ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» де вона працює, листи з недостовірною негативною інформацією про неї, а саме, 14.09.2017 року до вказаного товариства надійшов лист відповідача, який датовано 04.09.2017 року в якому останній вказав наступне: «я вимушений прийняти дії, щодо захисту від психологічного тиску та можливих фізичних дій [PERSON] ». 19.09.2017 року від відповідача до товариства надійшов лист датований 15.09.2017 року в якому відповідач вказав наступне: «я вимушений прийняти дії та звернутися до Вас , як батько і представник моєї дитини - [PERSON] (15 років), який проживає разом зі мною, щодо захисту гідності та здоров`я мого сина від образ, психологічного насильства, жорстокого поводження та спроб фізичних дій його матері [PERSON] »;« [INFO] [PERSON] чинить постійний тиск на сина, а саме (зі слів [PERSON] ):; «Використовує дитину, як засіб торгу при розлученні; залякує, навіює страх за допомогою розповідей, поглядів; використовує крики, погрози покинути дитину; загрожує суворим покаранням Богом , поліцією, керівництвом ліцею, постійно принижує батька дитини, при спілкуванні з дитиною, використовує емоційне насильство, словесні образи, приниження, загрожує скаргами, для тиску на дитину; використовує непослідовність в аргументах; соромить дитину, використовує дитину у конфліктах між батьками; використовує « [INFO] » поведінку, щодо любові до дитини; намагається контролювати дитину за допомогою грошей; погрожує відмовити дитині у підтримці в майбутньому; відрахуванням з ліцею; перешкоджає висловлюванню дитині своєї думки; намагається вдарити дитину»; «Останні дії [PERSON] по відношенню до мого сина: [INFO] - словесна образа сина [PERSON] , перебуваючи разом з ним в службовому автомобілі: «малолетнее чмо и подонок», тільки за те, що син не відправив інформацію у вайбер, щодо події в ліцеї та вдома, та намагання [PERSON] вдарити сина в машині та біля неї, після зупинки біля парадної по вул. Мілютенка, 11, а також продовження образ по телефону, погрози відрахування з ліцею за її бажанням, та психологічний тиск»; «14.09.2017 року - залякування сина [PERSON] приїхати з поліцією, за те, що він не мав бажання після подій 13.09.2017 року зустрічатися з нею і виявив побажання залишитися вдома (за місцем прописки і постійного перебування) і продовжити лікування простуди»;«Прошу керівництво Вашої компанії, зауважити [PERSON] , відповідно до законодавства України на неприпустимість в майбутньому, жорстокого поводження з моєю дитиною вчинків з її боків, які принижують особистість та гідність мого сина [PERSON] , ставлять під загрозу стан його психологічного та фізичного здоров`я, впливають на навчання, розвиток особистості, психоемоційний стан та відпочинок та можуть призвести до більш трагічних наслідків, враховуючи підлітковий вік дитини». Як наслідок поширена інформація порушує немайнові права позивачки на честь, гідність та ділову репутацію, а тому позивачка звернулася з даним позовом до суду. Відповідач [PERSON] 01.06.2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд: 1.Визнати такою, що принижує честь та гідність особи - [PERSON] розповсюджену [PERSON] наступну інформацію: 3.1. «папа злой, нервный, истерическое лицо»; 3.2. «ненормальные папины разговоры»; 3.3. «он манипулирует твоим сознанием»; 3.4. «я его в психушку засажу»; 3.5. «и не был чмом как твой отец». 2. Стягнути з [PERSON] на його користь у відшкодування за спричинену моральну шкоду у 20 000 грн., судові витрати за надання правничої допомоги, за проведення експертних досліджень, поштові витрати та послуги банківських установ. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу у них з відповідачкою погіршилися відносини, вона почала зневажливо відгукуватися на його адресу в присутності сторонніх людей. Більше того, недопустимі і образливі висловлювання щодо нього постійно лунають при спілкуванні відповідачки з їх сином, що впливає на їх відносини. Його авторитет перед сином не лише як батька, але як і достойної людини значно погіршився, внаслідок принизливих слів відповідачки. Вважає, що такі висловлювання з боку відповідачки як: «папа злой, нервный, истерическое лицо»;«ненормальные папины разговоры»; «он манипулирует твоим сознанием»;«я его в психушку засажу»;«и не был чмом как твой отец» є принизливими погрозами та брутальними висловлюваннями, що змусило його звернутися до суду із зустрічним позовом. Ухвалою суду від 12.10.2017 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення по ній недоліків. Ухвалою суду від 02.11.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її судовий розгляд. 25.01.2018 року від відповідача за первісним позовом до суду надано письмовий відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 01.11.2018 року прийнято зустрічний позов до розгляду разом із первісними позовними вимогами. 06.12.2018 року відповідачкою за зустрічним позовом подано до суду письмовий відзив на зустрічну позовну заяву. 14.01.2019 року позивачем за зустрічним позовом подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Позивачка за первісним позовом та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо зустрічних позовних вимог, позивачка просила відмовити в їх задоволенні, оскільки на момент часу, коли їх з відповідачем спільний син [PERSON] записав на диктофон усі її розмови з ним, він пропускав навчання, вона його попереджала, щоб цього не робив, тому розмови були емоційними і те, що вона говорила про [PERSON] не є образами, а є оціночним судженням. Крім того, вважає, що син записував розмови спеціально, щоб потім її шантажувати і отримати від неї кошти. Також звернула увагу суду на те, що у зустрічній позовній заяві [PERSON] просить стягнути матеріальну шкоду не на користь їх спільного сина, а на свою користь. Відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні заперечували проти первісного позову та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідач діяв виключно в правовому полі, реалізовуючи своє конституційне право на звернення до посадових осіб, захищаючи права своєї неповнолітньої дитини. Його дії, що полягали у направленні звернень директору ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» у повній мірі співвідносяться із передбаченими законом нормами поведінки, тобто є законними й апріорі виключають цивільно-правову відповідальність за переживання та моральні страждання позивачки, викликані її ж неправомірними діями. Щодо зустрічних позовних вимог, то підтримали їх та просили в повному обсязі задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Допитаний у якості свідка син сторін у справі [PERSON] в судовому засіданні пояснив про те, що з батьком у нього добрі стосунки, на даний час живе з ним, з травня 2018 року мама з ними разом не проживає, проте він з нею спілкується. Залишився проживати з татом, оскільки на протязі довгого часу проживав у квартирі [ADDRESS] . Мама з ним зазвичай спілкується спокійно, проте у червні та вересні 2017 року під час телефонних та особистих розмов вона дійсно емоційно з ним розмовляла, хотіла, щоб він проживав з нею, говорила за те, що буде писати скарги за місцем його навчання, щоб його вигнали, оскільки був такий час, що він пропускав заняття, були погрози залишити його без матеріальної підтримки. Дійсно він фіксував усі розмови з матір`ю і потім давав їх слухати батькові, знає він і про те, що батько писав за місцем роботи мами листи, оскільки потім батько давав їх йому читати. Після цього він десь на протязі місяця жив з мамою, все було добре, вони ходили до ліцею, де він навчається і він писав заяву про те, що не буде пропускати заняття. Дійсно було таке, що мама негативно відзивалася про батька і він почав сумніватися чи правда це чи ні, але відношення до батька у нього не змінилося. Допитаний у якості свідка генеральний директор ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» [PERSON] за участі перекладача Расулі Абдула Рахіма , в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] працювала в даному товаристві, була гарним працівником. З заявами, поданими до товариства [PERSON] він ознайомився за допомогою асистента і потім йому була підготовлена письмова відповідь. Щодо перевірки інформації, що викладена у заявах громадян, то таку перевіряють зазвичай юристи і персональний директор, особисто з громадянами генеральний директор не спілкується з цього приводу. Також, особисто він не розголошував інформацію, що була викладена у зверненнях до нього [PERSON] і не надавав копії таких [PERSON] . Заслухавши у судовому засіданні вступне слово позивачки, представника позивачки, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, як письмові, так і ті, що містяться на аудіо диску з аудіо-файлами, суд дійшов наступного висновку. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Право на повагу людської гідності - це право, що захищає гідність будь-якої особи, забезпечує належне ставлення до неї з боку органів державної влади, інших осіб. Це є одним із видів прав людини, належить до основоположних прав, адже воно є необхідним для нормального існування та розвитку людини, є загальним та є особистим (або громадянським) правом. Статтею 1 Загальної декларації прав людини закріплено: всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах. Вони наділені розумом і совістю і повинні діяти у відношенні один до одного в дусі братерства. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Статтею 270 ЦК України зазначені види немайнових прав, перелік яких не є вичерпним. Згідно ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За правилами ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, а правилами ст. 297 цього ж Кодексу встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.12.1999 року по 30.06.2017 року, від якого мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка за первісним позовом посилаючись на те, що відносини після розірвання шлюбу у них з відповідачем погіршилися і 14.09.2017 року та 19.09.2017 року відповідач звернувся до ТОВ «ДР.РЕДДІ`С ЛАБОРАТОРІС» за місцем її роботи, де вона працювала керівником відділу контролю якості з листами, які містять в собі, як вона вважає недостовірну та негативну інформацію про неї. Позивач за зустрічним позовом в свою чергу посилаючись на те, що між ним та його колишньою дружиною дійсно після розлучення відносини стали досить напруженими і у спілкуванні з їх неповнолітнім сином вона допускала висловлювання, що принижують його честь та гідність. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У разі поширення недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права юридичної особи або її структурного підрозділу, позов вправі пред`явити орган цієї юридичної особи (п. 6 Постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Положеннями абз. 5 п. 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить, відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Згідно зі ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідності, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено також у ст. 10 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», які, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною законодавства України. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» дійсно ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з ч. 2 ст. 30 зазначеного Закону оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, роз`яснив судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав ( Jerusalem v. Austria). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні висловлювання як відповідача за первісним позовом так і відповідачки за зустрічним позовом є їх особистою думкою та сформованим переконанням, не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивачів за первісним та зустрічним позовами. З інформації зазначеної відповідачем за первісним позовом, яку позивачка за цим же позовом вважає недостовірною інформацією відносно неї, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Щодо висловлювань відповідачки за зустрічним позовом на адресу позивача за цим же позовом, то як встановлено при розгляді справи, такі висловлювання мали місце і відбувалися в приватних розмовах між матір`ю та сином, які останній фіксував, а потім надав батькові, щоб той прослухав їх зміст. Так позивачами в судовому засіданні не доведено, що внаслідок поширення такої інформації було порушено їх немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи, в тому числі з поданих сторонами висновків експертного дослідження та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачки за первісним позовом та позивача за позовом зустрічним. У зв`язку з чим, не підлягають задоволенню як похідні вимоги обох позовів про стягнення та відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено порушень прав позивачів, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed