Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] 09 лютого 2018 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала та згідно з останньою редакцією позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про виділ частки в натурі із спільної часткової власності, просить суд виділити частку із майна, що є у спільній частковій власності, а саме 1/20 частку домоволодіння №8 по вулиці Окружній в місті Одесі, що складає 31,8 кв.м., в натурі. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що їй - [PERSON] на підставі рішення Народного суду Київського району міста Одеси від 02.02.1978 року, по справі №2-94, належить 1/20 частка домоволодіння №8 по вулиці Окружній в місті Одесі, що складає 31,8 кв.м. Позивачка зазначила, що іншими співвласниками домоволодіння є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також позивач стверджує, що вона, як співвласник домоволодіння, яке перебуває у спільній частковій власності, має право на виділення частки домоволодіння №8\~по вулиці\~Окружній в\~місті Одесі та така домовленість між нею та іншими співвласниками досягнута. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу за вказаною позовною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.03.2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 03 жовтня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання 17.10.2018 року не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі про дату, час і місце проведення судових засідань повідомлялись належним чином, шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, встановлених згідно з отриманими довідками з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з'явились, про поважність причин відсутності не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7\~ст. 128 ЦПК України\~у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Приймаючи до уваги, що судом належним чином здійснювались виклики відповідачів по справі, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідачів за наявними в ній матеріалами. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про виділ частки в натурі із спільної часткової власності підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Народного суду Київського району міста Одеси від 02.02.1978 року по справі №2-94 1978р. за [PERSON] визнано право власності на 1/20 частку домоволодіння №8 по вулиці Окружній в місті Одесі, що складається з житлової кімнати 9-2, площею 19,3 кв.м., 9-1 кухні, площею 6,2 кв.м., коридору 9-3, площею 6,3 кв.м.. сараю літ. «Ц», уборної літ. «Ц-І», забору, що в загальній площі становить 31,8 кв.м. [PERSON] зареєстровано право власності на вказану частку домоволодіння 28.02.1978 року, що підтверджується довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №491064.36.17 від 18.12.2017 року (а.с.96). Згідно з довідкою КП «БТІ» Одеської міської ради про розрахунок часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, 8, за №49377.36 від 03.05.2018 року вбачається, що: - [PERSON], на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2006 року, справа №2-1968/2006 (за станом на 31.12.2012р.), належить 1/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, №8. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. А: 1-1-кухня (9,9 кв.м.), 1-2-житлова (19,1 кв.м.), 1-3- коридор (10.0 кв.м.), 1-4-житлова (7,6 кв.м.), 1-5-санвузол (2,0 кв.м.), загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., гараж літ.Ф1, вбиральня- душ літ.Ф2, сарай літ.ФЗ, навіс літ.Ф4, мостіння V, огорожа №4,23,24,26,33-36, що складає 36/100 частин домоволодіння. - [PERSON], на підставі дублікату від 20.01.2000 року, за р. №2-182, договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, від 01.09.1978 року, за р.№1-5494 (за станом на 31.12.2012р.), належить 3/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, №8. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. А: 3-1-кухня (8,1 кв.м.), 3-2-житлова (19,6 кв.м.), 3-3- веранда (7,4 кв.м.), загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., літ.кухня літ.И, огорожа №13, що складає 11/100 частин домоволодіння. -\~[PERSON],\~на підставі\~рішення Київського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~23.09.2015\~року,\~справа №520/12064/15-ц,\~належить7/100\~частин домоволодіння,\~розташованого за\~адресою:\~м.\~Одеса,\~вул.\~Окружна,\~№8.\~В фактичному\~користуванні [PERSON]\~знаходиться у\~житловому будинку\~літ.\~А:\~4-1-кухня\~(7,8\~кв.м.),\~4-2-житлова\~(12,9\~кв.м.),\~4-3-кухня\~(7,7\~кв.м.),\~4-4-санвузол\~(1,6\~кв.м.),\~4-5-коридор\~(3,1\~кв.м.),\~4-6-житлова\~(21,9\~кв.м.),\~загальною площею\~55,0\~кв.м.,\~житловою площею\~34,8\~кв.м.,\~огорожа №12,\~мостіння III,\~що складає\~17/100\~частин домоволодіння. - [PERSON] на підставі рішення народного суду Київського района м. Одеси від 02.02.1978 року, справа №2-94 1978 рік (за станом на 31.12.2012р.), належить 1/20 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, №8. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. Б: 9-1-кухня (6,2 кв.м.), 9-3-коридор (5,3 кв.м.), у житловому будинку літ. В: 9-2-житлова (19,3 кв.м.), загальною площею 30,8 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., літ.кухня літ.Ц, вбиральня літ.Ц1, навіс літ.Ц3, огорожа №11, що складає 8/100 частин домоволодіння. - [PERSON], на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 2008 року по справі №2-6985/2009 (за станом на 31.12.2012р.), належить 6/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, №8. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. В: 10а-1 -коридор (7,1 кв.м.), 10а-2-житлова (8,9 кв.м.), 10а-3-житлова (5,3 кв.м.), 10а-4-кухня (6,7 кв.м.), загальною площею 28,0 кв.м., житловою площею 14,2 кв.м., вбиральня літ.Р9, навіс літ.Р11, що складає 6/100 частин домоволодіння. - [PERSON], на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2007 року, справа №2-6932/2007 (за станом на 31.12.2012р.), належить 1/20 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Окружна, №8. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. В: 10-1-кухня (5,4 кв.м.), 10-2-житлова (9,1 кв.м.), 10-4-коридор (6,0кв.м.), загальною площею 20,5 кв.м., житловою площею 9,1 кв.м., огорожа №3, що складає 3/100 частин домоволодіння. - [PERSON], на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2006 року, справа №2-3156/2006 (за станом на 31.12.2012р.). належить 1/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, пул. Окружна, №8. В фактичному користуванні [PERSON] знаходиться у житловому будинку літ. В: 11-1-веранда ( 7,7 кв.м.), 11-2-житлова (13,7 кв.м.), 11-3-житлова (13,7 кв.м.), 11-4-коридор (3,6 кв.м.), 11-5-коридор (2,2 кв.м.), загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., літ.кухня літ. «Р3», навіс літ.Р4, огорожа №10, що складає 19/100 частин домоволодіння. У вказаній довідці зазначена примітка, що самочинно побудовані прибудови літ. а (збільшена на 13,3 кв.м.), «а11», «а12», «а13», «а14», «в4», сараї літ. Ж1,Р7,Р8,Р10- [PERSON], [PERSON], [PERSON]- до розрахунку часток не ввійшли, навіси літ. «Ф4», «Р11», «Ц3», вбиральня літ. «Р9» - тимчасові будівлі не є самочинними. У відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ч. 1 цього Кодексу передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 367\~ЦК України\~майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. Частиною 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183). Судом встановлено, що домовленість\~між сторонами, щодо виділу позивачеві частки в натурі зі спільної часткової власності, досягнута, що підтверджується письмовим підтвердженням від 26 вересня 2018 року про надання згоди від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.87). Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом\~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, з урахуванням встановленої домовленості між сторонами по справі щодо виділу частки в натурі, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved