Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовними вимогами до Костомарівської сільської ради про визнання дійсним заповіту від 20.09.2010 року за № 90, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області; визнання по ? частині за [PERSON] та [PERSON], права власності на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 38,78 га, яка посвідчена Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 012734 від 29.03.2002 року та земельної ділянки, площею 13,65 га, яка посвідчена Державним актом на право приватної власності на землю серії КР № 075418 від 20.12.2006 року, виданих Бобринецькою районною державною адміністрацією Кіровоградської області. Представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть від [INFO] померла [PERSON] (а.с. 8). Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 38,78га в межах згідно з планом розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і належить спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II-КР № 012734, виданого 29.03.2002 року Бобринецькою районною державною адміністрацією (а.с. 9) та земельну ділянку площею 13,65га в межах згідно з планом розташованої на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і належить спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії КР № 075418, виданого 20.12.2006 року Бобринецькою районною державною адміністрацією (а.с. 10). [INFO] померла [PERSON] склала заповіт відповідно до якого заповіла належну їй земельну ділянку розміром 52,43 га, що знаходиться на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області і належить їй на підставі Державного акту серія КР № 012734, виданої Бобринецькою районною державною адміністрацією 29.03.2002 року та Державний акт серія КР № 0755418, виданий Бобринецькою РДА 20.12.2006 року, позивачам [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Згідно довідки Балахівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області № 1138 від 13.12.2013 р. померла [PERSON] знаходилася на утриманні невістки [PERSON], яка доглядала її, проживали разом та були зареєстровані за однією адресою в [ADDRESS] (а.с. 14). При зверненні позивачів до державного нотаріуса Петрівської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, їм було відмовлено в зв'язку з тим, що в заповіті допущено ряд помилок, а саме в заповіті земельна ділянка зазначена розміром 52,43га, а в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 012734 розмір ділянки становить 38,78га та в іншій заповідальній земельній ділянці зазначено державний акт серії КР № 0755418, а в Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серія КР № 075418 (а.с. 15). Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Згідно з ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 1 Конвенції про колізії законів, які стосуються форми заповітів, до якої Україна приєдналася з застереженнями згідно Закону України від 17 грудня 2009 року N 1772-VI, заповіт є дійсним стосовно форми, якщо його форма відповідає внутрішньому законодавству: місця, де заповідач його склав, або громадянства заповідача на момент складення заповіту чи на момент його смерті, або постійного місця проживання заповідача на момент складення заповіту чи на момент його смерті, або звичайного місця проживання заповідача на момент складення заповіту чи на момент його смерті, або настільки, наскільки це стосується нерухомості, - її місцезнаходження. Пленум Верховного Суду України у ч.14 постанови від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним зазначив, що судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до ст. 1256 ЦК тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК. Тлумачення заповіту - з'ясування змісту заповіту як дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Шляхом застосування механізму тлумачення заповіту усуваються певні недоліки його змісту, у зв'язку з якими нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Підстави для оскарження такої відмови з боку нотаріуса законом не передбачено, адже за змістом п. 5.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити йогореєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Відмовляючи в прийомі заповіту, зі змісту якого неможливо встановити дійсну волю заповідача, нотаріус діє в межах наданих йому повноважень. Згідно з ч. 2 ст. 1256 ЦК суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Враховуючи, що підставою судового тлумачення заповіту є спір між спадкоємцями, у відповідній справі у разі відсутності інших спадкоємців відповідачем по такій справі має виступати територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В судовому засіданні встановлено, що при складенні та посвідченні заповіту не були порушені вимоги ст. 1247 ЦК України, а саме заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Спадкодавець особисто прочитав його та вказав, що заповіт відповідає його дійсним намірам. На момент складення та посвідчення заповіту спадкодавець мав повну цивільну дієздатність. Він підписаний особисто заповідачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, враховуючи зазначене, той факт, що дійсність заповіту як правочину презюмується, суд прийшов до висновку про те, що відповідачі звернулися за захистом своїх прав у неналежний спосіб і, як наслідок, про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відтак, враховуючи зазначене та

Outcome: dismissed