Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просять стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON], [PERSON] 93447,12горн. коштів, набутих без достатньої правової підстави. Вимоги позову мотивовані тим, що позивачі були знайомі з [PERSON] та її покійним чоловіком [PERSON] з 1990р. Останній був дядьком зятя позивача [PERSON], який мешкає в Канаді. Після смерті [PERSON] позивач займався організацією його поховання. [PERSON] після смерті свого чоловіка попросила позивачів доглядати за нею, оскільки осталася самотньою. 29.03.2000р. [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Позивачі, будучи юридично не обізнаними, не вимагали від [PERSON] укладення з ними договору довічного утримання, хоча заповіт фактично було складено нею під умовою постійного догляду за нею, її матеріального забезпечення, піклування, купівлі ліків. З 2000 року позивачі самостійно доглядали [PERSON], придбавали для неї їжу, одяг, ліки. Також [PERSON] відвідували співробітники благодійного фонду «Єврейський Хесед «Бней Азріель». З 2013 році стан здоров'я [PERSON] погіршився, 07 лютого 2013 року [PERSON] зателефонувала куратор вказаного благодійного фонду [PERSON] та повідомила, що [PERSON] впала та пошкодила ногу, не може самостійно пересуватися, у зв'язку з чим потребує цілодобового догляду. Позивачі 08 лютого 2013 року прибули до помешкання [PERSON], де також знаходилася доглядальниця - відповідач [PERSON], яка запропонувала свої послуги по догляду за [PERSON] на платній основі за 200 гривень на добу, на що позивачі погодилися. Про необхідність укладення договору довічного утримання відповідачі не говорили, а знаючи, про наявність заповіту на ім'я [PERSON], позивачі вважали, що вони зобов'язані утримувати та забезпечувати доглядом [PERSON] Позивачам також не було відомо про те, що договір довічного утримання необхідно укладати в письмовій формі та нотаріально посвідчити. З лютого 2013 року позивачі, продовжуючи виконувати обов'язки щодо пожиттєвого утримання [PERSON], періодичними платежами передавали кошти [PERSON] на утримання [PERSON] [PERSON] вела щоденник, де [PERSON], розписувалася про отриманя коштів. Таким чином, починаючи з 07.02.2013 року по 06.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] без відповідної правової підстави отримали 90 000,00 гривень грошових коштів на утримання [PERSON], крім того, позивачами було оплачено з грудня 2013 року по квітень 2014 року квартирну плату та комунальні послуги на суму 1 419,12грн. та 08.04.2013 року перераховано на ім'я [PERSON] 2 028,00грн. грошових коштів на придбання ліків для останньої. Всього [PERSON] та [PERSON] отримали без достатньої правової підстави 93 447,12грн. 12.06.2014 року [PERSON] в телефонній розмові повідомила, що вона уклала з [PERSON] договір довічного утримання. Оскільки між позивачами та [PERSON] фактично було укладено договір довічного утримання в усній формі, який нотаріально не посвідчувався, вказаний договір є недійсним. Разом з тим, позивачами обов'язки по матеріальному утриманню [PERSON] частково виконані, отже відповідачі отримали без належної правової підстави 93 447,12грн., в добровільному порядку вказану суму повернути не бажають, що змусило позивачів звернутися за захистом своїх прав до суду на підставі ст.ст. 1190, 1212 ЦК України. Оскільки відповідачі заздалегідь домовилися між собою про укладення договору довічного утримання, отже спільними діями заволоділи зазначеними коштами, відповідачі повинні нести солідарну відповідальність перед позивачами. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов у повному обсязі з викладених у ньому підстав. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що кошти сплачувалися [PERSON] за роботу - догляд за [PERSON] Заповіт остання віддала позивачу на початку 2013 року. Влітку 2013 р. [PERSON] запропонувала позивачу укласти з нею договір довічного утримання, він пішов до знайомого нотаріуса, на що той відмовився посвідчувати зазначений договір, оскільки [PERSON] є особою похилого віку. Кошти, про стягнення яких йдеться у позові є спільними коштами подружжя. Якби [PERSON] не було складено заповіт, позивачі їй би не допомагали. Зазначив, що він розуміє, що заповіт та договір довічного утримання - різні речі. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що в червні 2014 року зателефонувала [PERSON] та повідомила про укладення з нею договору довічного утримання, заборонила відвідувати [PERSON] До цього часу [PERSON] приїздила до останньої два рази на тиждень, позивачі допомагали та утримували останню задля отримання квартири, оскільки близьких родичів [PERSON] не має. Зазначені в зошиті кошти, за які розписувалася [PERSON], сплачувалися їй за догляд за [PERSON] В середньому вона отримувала плату за догляд в розмірі 6000,00грн. на місяць. Крім того, з 2013 року [PERSON] отримувала пенсію [PERSON] 2000,00грн. були переведені для придбання памперсів та продуктів. За комунальні послуги за чотири місяці було сплачено коштами позивачів. Від родича - [PERSON] ніяких коштів для [PERSON] не надходило. Всі сплачені кошти належали сім'ї позивачів. Даний позов подано, оскільки була домовленість з [PERSON], що позивачі допомагатимуть їй в обмін на заповіт, а вона уклала з [PERSON] договір. Представник позивачів також зазначив, що передані кошти не були благодійною допомогою, вони набуті відповідачами без достатньої правової підстави. Тому, з моральної точки зору [PERSON] повинна їх повернути. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, подав суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що склавши 29.03.2000р. заповіт [PERSON] вчинила односторонній правочин, визначивши своїм спадкоємцем [PERSON] Заповіт не може містити вимоги щодо вчинення дій майнового характеру. [PERSON], усвідомлюючи свої дії, будучи обізнаною із засадами цивільного законодавства, склала саме заповіт. Твердження позивачів про те, що заповіт було складено з умовою матеріального забезпечення, догляду та придбання ліків для [PERSON], не відповідає дійсності. Ніхто не вів мови, що позивачі зобов'язані матеріально допомагати [PERSON] відповідно до умов заповіту, як це стверджують позивачі. На момент складання заповіту питання матеріального забезпечення спадкодавця не розглядалося. В іншому випадку між сторонами був би укладений інший правочин. При цьому, договір довічного утримання (догляду) укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. [PERSON] не бажала передавати у власність позивачам свою квартиру, і саме тому склала заповіт, а не уклала договір довічного утримання. Твердження позивачів про їх правову необізнаність з приводу основних умов заповіту не відповідають обставинам справи. Після укладання заповіту позивачі добровільно, з власної ініціативи, почали допомагати [PERSON] У тексті заповіту немає жодної згадки про перехід права власності на квартиру, яка належала [PERSON], до іншої особи. Немає жодної правової підстави вважати, що між сторонами були погодженні істотні умови договору довічного утримання, з моменту складання заповіту [PERSON] залишилась повноцінним власником своєї квартири і могла розпоряджатися власним майном на свій розсуд і саме тому уклала договір довічного утримання, коли вважала за потрібне це зробити. [PERSON] та [PERSON] не були зобов'язані повідомити позивачів про необхідність укладання договору довічного утримання. Такий обов'язок не передбачений жодним нормативно-правовим актом. [PERSON] не є належним відповідачем по справі, адже жодних коштів особисто собі не отримувала від позивачів, вона розписувалася за отримання коштів для існування [PERSON] Згідно ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Додатково представник відповідачів суду пояснив, що позов базується лише на припущеннях, доказів укладення між позивачами та [PERSON] договору довічного утримання немає, позивачі добровільно допомагали останній після укладення заповіту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що вона вперше прийшла до [PERSON] 13.02.2013р., за домовленістю з позивачами вони почали сплачувати їй за роботу - догляд за [PERSON], відповідач мала напарницю. Зазначені в зошиті кошти - гроші які приносила позивач, яка пояснювала, що їх передає Славік - родич чоловіка [PERSON] з Ізраїлю. Пенсію [PERSON] особисто отримувала від поштарки, [PERSON] надавала її позивачу, а та частину з неї також записувала до зошиту, частина пенсії йшла на продукти харчування, а незначна сума - на ліки. [PERSON] розповідала про існування заповіту та пояснила, що тоді так було треба. Коли вона ([PERSON].) останній раз отримала кошти за догляд не пам'ятає. Позивач тричі сплачувала комунальні платежі за квартиру [PERSON] з коштів пенсії останньої. Переказ на суму 2000,00грн. принесли до квартири, за нього розписалася [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказах. Судом встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого 29.03.2000р. державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4-667, [PERSON] заповіла на випадок своєї смерті належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] - [PERSON] (а.с. 18). Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] з 03.12.1983 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 29). Відповідач [PERSON] з 13.02.2013р. отримувала від [PERSON] грошові кошти за роботу в якості доглядальниці за [PERSON], що не заперечується сторонами у справі та підтверджується записами в зошиті з проставлянням дат та підписами [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-13). При цьому підписи [PERSON] містяться навпроти дат - включно по 28.02.2014р. Виходячи із зазначених в зошиті сум, з 13.02.2013р. по 28.02.2014р. включно [PERSON] отримала 78200,00грн. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що не пам'ятає, до якого часу отримувала платню за роботу від [PERSON] Крім того, за догляд за [PERSON] платню отримувала [PERSON] (а.с. 13). Позивачами були надані суду квитанції на сплату за житлово-комунальні та інші послуги щодо квартири [ADDRESS] - за грудень 2013 року, січень, лютий та квітень 2014 року на загальну суму 1419,12грн. (а.с. 14-16). При цьому відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала, що позивачами було сплачено за декілька місяців квартирну плату за зазначену квартиру з грошей пенсії [PERSON] Крім того, позивачами було переведено [PERSON] 08.04.2013р. поштовим переказом 2000,00грн. (а.с. 17). 04.06.2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1327 (а.с. 63). За цим договором [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] та взамін цього зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно, відповідно до умов, визначених цим договором. Відповідно до статей 744, 745 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Свідок [PERSON] суду показала, що позивачі у справі є її батьками. З [PERSON] вона знайому з 1990 року, з відповідачем [PERSON] свідок особисто не знайома. Батьки завжди матеріально утримували [PERSON], свідок також допомагала їм у цьому. В 2013 році свідок вийшла на роботу щоб матеріально допомагати батькам, оскільки всі кошти родини витрачалися на утримання [PERSON] Підставою допомоги [PERSON] було укладення нею заповіту на користь позивача. Свідок надавала кошти до червня 2014 року, потім зі слів матері їй стало відомо про існування договору довічного утримання між відповідачами. До цього - після січня 2013 року позивачі повідомляли свідка, що вони уклали з [PERSON] договір довічного утримання в усній формі. Починаючи з 2013 року, коли захворіла [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передавали грошові кошти із-за кордону. Розмір цих коштів та їх призначення свідку не відомі. Як убачалося зі змісту позовної заяви та пояснень сторін в судовому засіданні, [PERSON] є рідною сестрою позивача [PERSON], а [PERSON] - чоловік [PERSON] та племінник покійного чоловіка [PERSON] Позивачі звернулися з даним позовом до суду з тих підстав, що ними частково виконані обов'язки за усним договором довічного утримання з відповідачем [PERSON] Оскільки не додержано форми укладення цього договору, він є недійсним, а відповідачі, уклали між собою договір довічного утримання, отже без відповідної правової підстави заволоділи коштами позивачів. Правовою підставою позову в ньому зазначена ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Суд не вбачає підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного. В позовній заяві зазначено, що позивачі, будучи юридично не обізнаними, не вимагали від [PERSON] укладення з ними договору довічного утримання, хоча фактично остання склала заповіт на ім'я позивача під умовою постійного догляду за нею, її матеріального забезпечення. Однак твердження позивачів стосовно своєї юридичної необізнаності з цього приводу спростовуються поясненнями в судовому засіданні позивача [PERSON], який зазначив, що він звертався до нотаріуса з питання посвідчення договору довічного утримання, однак той відмовився, оскільки [PERSON] є особою похилого віку. Також такі доводи суперечать показанням в судовому засіданні свідка про те, що між її батьками та [PERSON] було укладено договір довічного утримання в усній формі. Однак позивачі безумовно були обізнані, в якій формі слід укладати даний договір, оскільки позивач з цього приводу звертався до нотаріуса. Таким чином, стороною позивачів не доведено жодним доказом, в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, укладення між ними та [PERSON] договору довічного утримання в усній формі. При цьому посилання позивачів на те, що [PERSON] було складено заповіт на ім'я позивача під умовою постійного догляду за нею та її матеріального забезпечення, суперечать вимогам ст. 1240 ЦК України, якою передбачена можливість зобов'язання в заповіті спадкоємця лише до вчинення певних дій немайнового характеру, або до вчинення певних дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети. Таким чином, суд приходить до висновку, що кошти надавалися позивачами добровільно, без будь-якого примусу з боку відповідачів, та не на виконання будь-якого договору з [PERSON] чи з обома відповідачами. Також в судовому засіданні встановлено, що частина переданих позивачами коштів фактично була передана [PERSON] для її потреб племінником чоловіка останньої із-за кордону. Крім того, більша частина коштів, які позивачі просять солідарно стягнути з відповідачів, була сплачена [PERSON] в якості заробітної плати за догляд за [PERSON] Згідно ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Враховуючи наведене, зважаючи на те, що заробітна плата [PERSON], поштовий переказ на 2000,00грн. та сплата за комунальні послуги були добровільною допомогою [PERSON], здійсненою за кошти як позивачів, так й за кошти племінника чоловіка [PERSON] та його дружини із-за кордону, ці кошти не можуть вважатися такими, що були набуті відповідачами без достатньої правової підстави чи були частиною виконаного за недійсним правочином. Враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок позивачів у сплаченому при подачі позову розмірі. На підставі викладеного, ст. 744, 745, 1212, 1215, 1233, 1240 ЦК України,

Outcome: dismissed