Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної - спільної сумісної власності позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло №0239 від 11.03.1996 року, визнавши частки співвласників рівними. В обґрунтування позову посилались на наступне. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло №0239 від 11.03.1996 року, виданим Органом приватизації державного житлового фонду Приморського району м. Одеси на підставі розпорядження органу приватизації №239 від 11.03.1996 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачем. У зв'язку з втратою оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, на підставі розпорядження Департаменту міського господарства Одеської міської ради (надалі - ОМР) від 21.10.2014 року за №142 - визнано недійсними втрачені оригінали документів на приватизацію житла, а також видані дублікати відповідних правовстановлюючих документів. Для проведення державної реєстрації зазначених дублікатів приватизаційних документів на житло позивачі звернулися із заявою до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, але їм відмовлено у зв'язку з тим, що під час розгляду заяви та доданих до неї документів встановлено, що у дублікатах приватизаційних документів на житло зазначено два види права спільної власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: спільна часткова та спільна сумісна власність одночасно. За наведених обставин позивачі змушені звернутись до суду із вказаними позовними вимогами за захистом своїх прав та інтересів. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, відповідно до раніше поданої заяви просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі, представлених сторонами письмових доказів. Згідно з свідоцтвом про право власності на житло №0239 від 11.03.1996 року, виданим Органом приватизації державного житлового фонду Приморського району на підставі розпорядження органу приватизації №239 від 11.03.1996 року, 510/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується відповіддю КП «БТІ» Одеської міської ради за №445880.67 від 12.09.2014 року, наданою на запит КП «Міське агентство з приватизації житла». У зв'язку з втратою оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, на підставі розпорядження Департаменту міського господарства ОМР від 21.10.2014 року за №142 визнано недійсними втрачені оригінали документів на приватизацію житла, а також видані дублікати розпорядження органу приватизації №239 від 11.03.1996 року та свідоцтва про право власності на житло за адресою: [ADDRESS], які позивачі мали зареєструвати у державній реєстраційній службі. З метою реєстрації права власності відповідно до отриманих дублікатів позивачі звернулися із заявою до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області. Втім, 10.11.2014 року позивачами отримано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської Області Оперчук І.М. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (форма власності спільна сумісна) на спірну квартиру, у зв'язку з тим,що під час розгляду заяви та доданих до неї документів встановлено, що у дублікатах приватизаційних документів на житло зазначено два види права спільної власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: одночасно право спільної часткової та спільної сумісної власності. При цьому, КП «Міське агентство з приватизації житла» за зверненням про внесення змін до дублікатів правовстановлюючих документів відмовило заявникам у зміні правового статусу належного позивачам майна, з огляду на те, що режим права спільної сумісної власності обрано наймачами квартири у заяві про приватизацію вказаного нерухомого майна. Як вбачається з тексту виданого дублікату свідоцтва про право власності, 510/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS], належить позивачам на праві спільної сумісної власності в рівних частках кожному. Зазначене право набуто позивачами в порядку приватизації державного житлового фонду, зокрема, ними набуто безкоштовно займане житло - кімната в квартирі спільного заселенні (тобто в так званій «комунальній квартирі»). Відповідно до частини 1 статті 2 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 1 статті 2 у редакції Закону України від 22.02.1994 року № 3981-XII, чинній на момент прийняття рішення органом приватизації та видачі зазначеного свідоцтва про право власності на житло), до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки (надалі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (чинним на момент приватизації зазначеного житла), розмір загальної площі, що належить кожному наймачеві у квартирі, де мешкають два і більше наймачів, визначається як сума площ займаних жилих кімнат з урахуванням площі балконів, лоджій та терас і площі підсобних приміщень квартири, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат (додаток 1). Наведені норми права свідчать про те, що станом на 11 березня 1996 року позивачі були вправі отримати безкоштовно у власність в порядку приватизації житла частину займаної комунальної квартири - квартири спільного заселення, в якій мешкало два і більше наймачів разом з членами їх сімей. При цьому кожен із наймачів разом з членами своєї сім'ї мав право на отримання у спільну часткову власність відповідної займаної частини такої квартири спільного заселення, при цьому, стосовно переданої частки у членів кожної сім'ї могло виникнути або право спільної часткової, або право спільної сумісної власності. Згідно зі ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Таким чином, суд вбачає протиріччя у вказаному свідоцтві про право власності, оскільки, з однієї сторони, зазначено, що спірне майно належить позивачам на праві спільної сумісної власності, що виключає можливість існування режиму спільної часткової власності майна, з іншої - що спірне майно належить позивачам у рівних частках кожному, що свідчить про режим спільної часткової власності. Зазначені вади правовстановлюючого документа перешкоджають позивачам - власникам реалізувати своє право з реєстрації права власності у відповідному органі, що свідчить про порушення їх прав та інтересів, враховуючи, при цьому, що наведені недоліки було допущено уповноваженим органом приватизації, яким видано названий документ. Відповіддю КП «Міське агентство з приватизації житла» від 14.12.2014 року № 1680-Х/61-07 позивачам відмовлено у внесення змін до приватизаційних документів (а.с. 6). Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Наведене правило суд вважає за необхідне застосувати за аналогією закону до спірних правовідносин, оскільки законодавча неврегульованість вказаного питання не може слугувати об'єктивною підставою для обмеження у реалізації прав власника нерухомого майна. За правилом частини 9 статті 8 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. З огляду на зазначене, враховуючи наведені обставини, а також той факт, що в інший спосіб, аніж судовий, захистити порушені (тут - невизнані) права позивачів не виявляється можливим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, встановивши, що розмір часток у праві власності на 510/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS], є рівним. При цьому, судом враховано, що зазначене рішення не впливатиме та не порушуватиме прав та інтересів третіх осіб; вказаною спільною позовною заявою позивачі фактично визнали та встановили правовий режим спільного майна, згідно із яким воно належить кожному співвласнику у рівних частках, що не суперечить загальним принципам щодо режиму спільного справа власності, встановленого цивільним законодавством. За частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Порушення прав позивачів полягає у неможливості реалізації ними повноважень з розпорядження майном, що є може бути можливим лише в разі внесення відповідних відомостей до відповідного Єдиного державного реєстру прав власності. Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Хоча спірні правовідносини виникли до моменту набуття чинності правилом частини 4 статті 334 ЦК України, у зв'язку з отриманням позивачами замість втраченого оригіналу дублікату правовстановлюючого документа в них виник обов'язок державної реєстрації останнього, у здійсненні чого позивача відмовлено державним реєстратором рішенням від 10 листопада 2014 року (а.с. 5). Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved