Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою та просить стягнути в її користь з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. та судові витрати, пов'язані з розглядом справи, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 26.02.2015 р. державний виконавець відділу ДВС Стрийського міськрайонного управління юстиції [PERSON], в межах виконавчого провадження №43539564 від 04.06.2014 р. з примусового виконання виконавчого листа №456/3135/13-ц, виданого 13.05.2014р. Стрийським міськрайонним судом Львівської області у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, без її згоди, відома та відповідного дозволу суду (передбаченого ст.376 ЦПК України), шляхом взлому вхідних дверей, проникла у її квартиру, що за адресою: [ADDRESS]. Після чого всупереч вимогам Закону описала належне їй майно, яке передала на зберігання [PERSON], а остання в свою чергу частину майна викинула. Вважає дії державного виконавця протиправними, такими що завдали їй значних фізичних та моральних страждань, пов'язаних з втратою, пошкодження належних їй речей та такими, що посягають на її права і свободи. У зв'язку з наведеним звертається до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, додатково пояснила, що після проведення вказаних дій зазнала значних моральних страждань. Зокрема в той день в неї різко погіршилось самопочуття та змушена була викликати швидку допомогу. Неодноразово зверталась до виконавця [PERSON], щоб їй полагодили вхідний замок та повернули втрачені речі (ліжко, одяг), двері до сих пір не закриваються, оскільки в неї немає коштів, щоб їх полагодити, спить на землі, немає в що одягнутись, оскільки всі її речі [PERSON] викинула (встановлено під час допиту в кримінальному провадженні). Увесь цей час зверталась у різні інстанції про відновлення своїх прав та просить з розумінням поставитись до ситуації яка склалась. Представники позивачки - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні додатково зазначили, що підставою проникнення в житло позивача був виконавчий лист. Однак, державний виконавець не дотрималась порядку проникнення в житло, зокрема дозволу суду, передбаченого ст.376 ЦПК України не було. Про рішення суду щодо вселення, позивачці було відомо, як і про наявність виконавчого листа. Однак, про те, що будуть проникати у квартиру державний виконавець не попереджала і жодних підтверджуючих даних про це немає. При вселенні [PERSON] в квартиру, [PERSON] була відсутня, коли повернулась представників виконавчої служби вже не було. В квартирі перебувала [PERSON] із сім'єю. При цьому в квартирі виявила відсутність своїх речей. Після вселення [PERSON] в квартирі не проживала жодного дня. За фактом протиправних дій представників виконавчої служби зверталася із заявами до правоохоронних органів з приводу чого було порушено кримінальне провадження. Представник відповідача, Стрийського міськрайонного відділу ДВС головного територіального управління юстиції у Львівській області, - Сорока Х.О., в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав викладених в письмовому запереченні. Додатково пояснила, що державним виконавцем [PERSON] неодноразово, належним чином, повідомлялось [PERSON] про виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області №456/3135/13-ц. Вселення [PERSON] відбувалось у відповідності з вимогами ст. 79 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, при цьому Закон не вимагає обов'язкового повідомлення боржника про проникнення до житла рекомендованою кореспонденцією, а тому таке повідомлення відсутнє. Чим керувалась виконавець [PERSON] при складанні акту опису майна та передачу такого на зберігання [PERSON] пояснити не змогла. Також не заперечила й того, що проникнення до житла [PERSON], повинно було відбуватись на відповідній правій підставі, а саме рішенні суду, отриманому в порядку виконання вимог ст.376 ЦПК України. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився. Однак подали до суду письмове заперечення, в якому вказали на те, що позивачкою дії представників виконавчої служби не оскаржувалися в законом встановленому порядку, такі дії ніким не визнавалися неправомірними, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає що позов слід задовольнити частково з таких підстав. В судовому засіданні з матеріалів справи встановлено, що відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області по справі 456/3135/13-ц вирішено: зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] та її неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми у вищезазначене житлове приміщення. На підставі даного рішення 13.05.2014 р. Стрийським міськрайонним судом Львівської області видано виконавчий лист №456/3135/13-ц. Стаття 124 Конституції України визначає принцип обов'язковості виконання судових рішень, ухвалених судами іменем України, який реалізовується державними органами, визначеними Законом України «Про державну виконавчу службу», згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження». Так, на виконання даного рішення 04.06.2014 р. головним державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження - ВП №43539564, та [PERSON] надано строк для самостійного виконання рішення в строк до 11.06.2014 р.. В судовому засіданні встановлено, що боржником добровільно дане рішення суду не виконано, про що 12.07.2014 р. державним виконавцем складено відповідний акт. В подальшому державним виконавцем виносилися постанови про призначення виконавчих дій на 12.08.2014 р., 10.02.2015 р., 20.02.2015 р., однак в зазначені дні жодних дій вчинено не було, з причин: відсутності боржника, не належного його повідомлення. 23.02.2015 р. винесено постанову про призначення виконавчих дій на 26.02.2015 р., яку скеровано на адресу [PERSON] звичайною кореспонденцією. Відповідно до акту державного виконавця вбачається, що при вчиненні виконавчих дій боржник [PERSON] була відсутня. Під час попередніх бесід державного виконавця з [PERSON], встановлено, що остання відмовилась добровільно впускати [PERSON] до квартири [ADDRESS]. Суд критично оцінює покликання представника виконавчої служби, зазначені в запереченні на те, що ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (чинного на момент виконання виконавчого провадження) не передбачено повідомлення боржника рекомендованою кореспонденцію. Однак приймає до уваги, що неодноразово призначені виконавчі дії не відбувалися саме з причин неналежного повідомлення боржника. 26.02.2015 р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Так, приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім того, відповідно до ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця. Суд звертає увагу, що всупереч наведеному, ні до матеріалів справи, ні в судовому засіданні не знайдено підтвердження підставності примусового проникнення до житла боржника з боку державного виконавця. Відсутні будь-які відомості, що державний виконавець звертався із зазначеним поданням, та те що воно було задоволено. Тому суд критично оцінює наведені в запереченні представника відповідача твердження, що вселення [PERSON] відбувалось з врахуванням вимог законодавства та приписів ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (чинного на момент виконання виконавчого провадження). Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону № 202/98-ВР шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, оскільки, заявляючи позовні вимоги, [PERSON] посилалася на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону № 202/98-ВР. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48 цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування усіма судами України. У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Судом встановлено, що за фактом проникнення до житла та зникнення певних речей [PERSON] до ЄРДР за №12016140130000384 від 26.02.2016 р. внесено відомості про злочин. В ході досудового розслідування в якості свідків було допитано [PERSON] та [PERSON] Так в своїх показах державний виконавець [PERSON], зазначила, що дозвіл на вселення [PERSON] від [PERSON] не отримувала. До суду з поданням про примусове проникнення в житло не зверталась. Боржник під час виконання виконавчих дій була відсутня. З протоколу допиту [PERSON], вбачаться, що їй на відповідальне зберігання, відповідно до опису складеного державним виконавцем, було передано ряд речей. Стягувачка зазначає, всупереч наведеному, вона винесла з квартири два металеві ліжка та викинула їх. З долучених до справи звернень [PERSON] в різні інстанції видно, що така протягом тривалого часу намагається захистити та відновити свої порушені права. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, аналіз досліджених та оцінених у судовому засіданні доказів, переконують суд у тому, що позивачем доведено факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Зокрема, даний факт підтверджується, неправомірним проникненням в її житло без належного її повідомлення, погіршенням в зв»язку з цим станом її здоров»я, втратою належних останній речей під час вчинення виконавчих дій, тривалим відстоюванням (відновленням понад два роки) своїх законних інтересів(звернення до правоохоронних органів, прокуратури, Міністерства юстиції України, народних депутатів України, Президента України). А тому, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань позивача, їх тривалість, беручи до уваги вимоги розумності і справедливості, суд приходить до висновку в необхідності часткового задоволення позову, в розмірі 2000 грн., що на думку суд сприятиме частковому усуненню негативних наслідків вчинених державним виконавцем дій. Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі N 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. У відповідності до частини 2 ст.25 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року №2456-VI (надалі БК України) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно частини 2 ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. У відповідності до абзаців 1, 2 п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року №460/2011 (надалі Положення №460/2011), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. У відповідності до абзацу 1 п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою від 15.04.2015 року №215 Кабінету Міністрів України (надалі Положення №215), державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до п.п.5 п.4 Положення №460/2011 та пп. 3 п. 4 Положення №215 казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до п.16 Положення №460/2011 та п.17 Положення №215 Казначейство України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі України. Окрім того, згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ст. 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тому, оскільки позивачем до позовної заяви не додано документальне підтвердження будь-яких понесених нею судових витрат, а також розрахунку таких витрат, відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: partial