Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивачка[PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який навчається, до відповідача [PERSON] , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виступає [PERSON] , посилаючись на те, що сторони перебували з 22.10.1998 року по 11.04.2006 року в зареєстрованому шлюбі. Вказує, що від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Зазначає, що на даний час син є повнолітнім, однак продовжує навчання у Чернівецькому політехнічному коледжі на третьому курсі денної форми навчання в зв`язку з чим не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Термін закінчення навчання у коледжі 30.07.2021 року. Стверджує, що відповідач [PERSON] працює на посаді начальника відділу ринків управління розвитку споживчого ринку департаменту економіки Чернівецької міської ради. Відповідно до відомостей Національного агентства з питань запобігання корупції щодо подачі щорічної декларації про доходи за 2018 рік, яка є у вільному доступі в мережі Інтернет, заробітна плата [PERSON] за рік становить 245889 грн., що свідчить про те, що він має змогу утримувати повнолітнього сина. Позивачка вказує, що вона намагається забезпечувати сину належний рівень життя, який пов`язаний з розвитком його здібностей, підтримання здоров`я, належного харчування та навчання, однак її дохід не дозволяє в повній мірі забезпечити повнолітнього сина, який навчається, всім необхідним. На основі викладеного, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання. Ухвалою судді від 13 березня 2020 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виступає [PERSON] , про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який навчається - відкрито. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Доповнила, що рішенням суду стягувались з відповідача на її користь аліменти на утримання сина, однак [INFO] сину виповнилось 18 років. Син навчається на денній, бюджетній формі навчання, тому не має можливості на даний час працевлаштуватися. Вказала, що спеціальність [PERSON] «Інженерія програмного забезпечення», тому йому було куплено комп`ютерну техніку, на яку витрачено відповідні кошти. Зазначила, що вона купує сину канцелярські приладдя, одяг та взуття. Крім того, ствердила, що в сина є проблеми з щитовидною залозою, а тому необхідне нормальне харчування. Крім цього, у [PERSON] проблеми з зором, у зв`язку з чим він носить окуляри, на що також потрібні кошти. Просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та погодився сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку, однак, вважає, що відсутній предмет спору, оскільки він в період з 18.03.2020 року по 23.04.2020 року сплачував повнолітньому сину аліменти добровільно, але в різних частинах. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважав позовні вимоги обґрунтованими та пояснив, що він навчається на денній формі навчання та не має можливості на даний час працевлаштуватися. Не заперечував, що батько дійсно з 18.03.2020 року по 23.04.2020 року йому на картку переказував кошти. Суд, заслухавши пояснення позивачки, відповідача, третьої особи, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка з відповідачем перебували з 22.10.1998 року по 11.04.2006 року в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Від спільного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Як вбачається з довідки КЖРЕП №17 від 24.02.2020 року (а.с.9), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON] та третя особа [PERSON] . Відповідно до довідки Державного вищого навчального закладу «Чернівецький політехнічний коледж» №138 від 10.02.2020 року (а.с.11), [PERSON] є студентом ІІІ курсу спеціальності 121 «Інженерія програмного забезпечення». Зарахований в число студентів коледжу з 01.09.2017 року наказом №163у від 29.07.2017 року. Форма навчання: денна, бюджетна. Термін закінчення коледжу: 30 червня 2021 року. Згідно довідки про доходи від 26.03.2020 року (а.с.38), [PERSON] отримує стипендію, загальна сума якої за період з січня 2019 року по грудень 2019 року становить 13198,64 грн. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього, сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку(доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно довідок про доходи №43 та №44 від 26.03.2020 року (а.с.34-35), позивачка [PERSON] працює викладачем в Державному вищому навчальному закладі «Чернівецький політехнічний коледж», загальна сума доходу за період з 01.01.2019 року по 30.08.2019 року становить 71307 грн., за період з 02.09.2019 року по 31.12.2019 року становить 49006,14 грн. Відповідно до довідки Департаменту розвитку Чернівецької міської ради від 23.04.2020 року, відповідач [PERSON] працює начальником відділу, сума нарахованого доходу за березень 2020 року становить 37050 грн., за квітень 2020 року становить 17520 грн. Стосовно посилань відповідача на те, що відсутній предмет спору, оскільки він сплачував аліменти, то, як вбачається з наданих відповідачем переказів на картку сина (а.с.29-33), відповідач [PERSON] переказував кошти на картку сина тільки в період з 18.03.2020 року по 23.04.2020 року, безсистемно, в ріщний період часу, різними сумами. При цьому, суд враховує і той факт, що позивачка звернулась з позовом до суду 05.03.2020 року, провадження по справі відкрито 13.03.2020 року, тобто вказані перекази коштів відбувались вже після того, як відповідач дізнався, що справа знаходиться на розгляді в суді. Суд, при розгляді вимог позивачки, враховує і те, що відповідач офіційно працює, в судовому засіданні не заперечував щодо стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, інших утриманців немає, а тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання. Крім того, суд, враховуючи сплачені відповідачем кошти за період з 18.03.2020 року по 23.04.2020 року, вважає, що аліменти необхідно стягувати не з дня звернення позивачки до суду, а з дня ухвалення рішення по справі. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, принцип розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня ухвалення рішення суду і до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання, задовольнивши позовні вимоги. Крім цього, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved