Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, про надання дозволу на неодноразові виїзди неповнолітньої дитини [PERSON] за межі України без згоди батька, до досягнення нею шістнадцяти років. В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що сторони перебували у шлюбі з 05.07.2008 року до 25.11.2014 року. За час спільного проживання у них народилася донька [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає разом з позивачкою. Позивачка самостійно займається вихованням дитини, дбає про їх фізичний інтелектуальний та духовний розвиток, матеріально забезпечує дитини. З метою побачень із родичами, а саме бабусею [PERSON], дядьками [PERSON] та [PERSON], та оздоровлення дитини під час літнього періоду, позивач намагається організувати дитині поїздки до моря, у м.Сімферополь на тимчасово окуповану територію АР Крим , оскільки дитина хворіє кардіопатією. Крім того, позивачка вважає, що відвідування родичів декілька разів на рік позитивно вплине на укріплення родинних стосунків, розширенню світогляду дитини та оздоровлення дитини. Однак, на даний час між сторонами не досягнуто домовленості, відповідач не надає необхідних дозволів на виїзд дитини за кордон. На прохання позивача нотаріально засвідчити дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач не відповів. Такі дії відповідача не мають жодних логічних пояснень, та суперечать інтересам дитини. Також, відповідач позбавляє позивача можливості здійснювати піклування про здоров'я, фізичний та духовний розвиток дітей, а тому просить позов задовольнити. Окрім того, позивач вважає, що використовувати право доньки на побачення з родичами кожен рік через подання позовів суперечить гарантіям встановленим у Конституції України про вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, а тому позивачка [PERSON] просила надати її доньці [PERSON], [INFO] на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі позивачки, без згоди та супроводу відповідача по справі до Російської Федерації, до досягнення нею шістнадцятирічного віку. У судове засідання позивачка не з'явилась, направила суду заяву в якій вказала, що позовну заяву підтримує в повному обсязі, просила справу слухати без її участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що заперечує проти виїзду дитини за кордон оскільки, позивач не надає йому змоги бачитися з його донькою, виїзд до м.Сімферопіль суперечить інтересам дитини тому, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник служби у справах дітей Новобузької РДА Миколаївської області в судовому засіданні пояснила, що позивачка з даного питання до служби не зверталась, тому дане питання повинно буди розглянуте на колегіальному засіданні, що буде зроблено наприкінці липня 2015 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.13). Відповідно до рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). Також встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітня їх дочка проживає з матір'ю - [PERSON], яка матеріально утримує та піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач батьківських прав не позбавлений. Згідно ст.. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» - дитина має право на спілкування не тільки з батьками, а й з іншими членами сімї та родичами, які проживають у різних державах. Згідно ст.. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»(далі Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі Правила перетинання державного кордону), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено. В матеріалах справи відсутні докази щодо звернення позивачки [PERSON] до відповідача із заявою про надання згоди на конкретний виїзд (одноразовий) із вказівкою держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, з визначенням його початку й закінчення. В той же час у заявлених вимогах позивачка просить надати дозвіл на неодноразовий тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Наданий позивачкою лист від 20.04.2015 року на ім'я [PERSON] з проханням надати згоду на виїзд [PERSON] до Російської Федерації (с.18) суд не приймає до уваги, оскільки сам відповідач в судовому засідання заперечив отримання такого листа, а позивачкою не долучено будь-якого підтверджуючого документа про направлення такого листа відповідачу ( фіскального чеку поштового відділення, поштового рекомендованого повідомлення про отримання відправлення тощо) При таких обставинах відсутні підстави вважати, що відповідач необґрунтовано відмовляє позивачці у наданні дозволу на виїзд малолітньої доньки за межі України. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Так, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні. Позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, вказано мета такого виїзду: лікування та оздоровлення, однак не додано жодної довідки про стан здоров'я дитини з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України, також не зазначено конкретний час перебування дитини за кордоном у родичів, також не зазначено місцезнаходження цих родичів. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини без згоди батька за кордон необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed