Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилаються на те, що Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2015 року за ними визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS], також рішенням від 20.12.2016 року Дрогобицької міської ради про надання гр.. [PERSON] та гр.[PERSON] в спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1137 га та 0,1000га за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу виробничих будівель від 29.11.2007р. ВАТ «Львівенергоремонт» передав, а ТзОВ «Український центр енергоремонт» прийняв у власність виробничі будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 1,470 кв.м за адресою: [ADDRESS], на цій земельній ділянці з 29.11.2007р по даний час у санітарній зоні території підприємства ТзОВ «Українського центру енергоремонт» знаходиться житловий будинок у якому вони постійно проживають. Відповідач ТзОВ «Український центр енергоремонт», купляючи 29.11.2007р. у ВАТ «Львівенергоремонт» виробничі будівлі на [ADDRESS] явно усвідомлював, що на території підприємства ТзОВ «Українського центру енергоремонт» у санітарній зоні знаходиться їх житловий будинок, що виробнича діяльність відповідача ТзОВ «УЦЕ» явно роками і на даний час негативно впливає на стан здоров'я та нормальну життєву діяльність позивачів, проте відповідач свідомо роками не вживає необхідні заходи щодо відмежування житлового будинку огорожею від території підприємства ТзОВ «УЦЕ». Відтак з урахування неодноразових їхніх усних та письмових звернень до відповідача відмежувати відповідною огорожею житловий будинок від території підприємства у добровільному порядку, належних позитивних результатів не доли, всі їхні звернення залишилися без задоволення, не зважаючи на те, факт того, що з вище зазначеного часу по даний час з явної вини відповідача їхній житловий будинок у якому вони постійно проживають з 29.11.2007р. і по даний час знаходиться у санітарній зоні території підприємства. Відповідач роками не вживає необхідні заходи реагування щодо обов'язкового відмежування огорожею житлового будинку з санітарної зони території підприємства, не хоче прибрати з земельної ділянки площею 0,1137га усі бетонні плити та будівельні відходи, які відповідач умисно роками навозив на вище зазначену земельну ділянку, явно не хоче викорчовувати пеньки фруктових дерев, які були протиправно порізані відповідачем ТзОВ УЦЕ» на земельній ділянці площею 0,1137 га. З 29.11.2007 року і по даний час до їхнього будинку можна вільно зайти і вийти неможливо, так як існує прохідна система, прохід до житлового будинку здійснюється тільки через прохідну підприємства ТзОВ «УЦЕ» із супроводом до житлового будинку осіб, які їх відвідують, тощо. Відповідач свідомо не хоче робити їм окрему дорогу заїзд-виїзд, прохід-вихід до житлового будинку. З врахуванням наведеного, вважають, що відповідач такими своїми діями завдає їм моральну шкоду. Саме ці наведені вище обставини змусили їх звернутися з даним позовом в суд за захистом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Представник відповідача Шишко О.І. в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову покликаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а тому просить відмовити в його задоволенні. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що сторони по справі проживають у сусідніх будинках, до яких є спільний заїзд. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачами не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивачів, що підтверджували би їх позовні вимоги щодо вчинення їм перешкод у користуванні земельною ділянкою зі сторони відповідача та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а їх доводи лише грунтуються на голослівних припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за недоведеністю. Слід також зауважити на тому, що згідно ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини душевних страждань, ступеня вини особи, що завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б)неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди; в) причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювана шкоди. Відсутність вини та протиправності поведінки в діях відповідача унеможливлює стягнення з останнього і моральної шкоди на користь позивачів.

Outcome: dismissed