Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третьої особи на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Позов мотивує тим, що впродовж 13 років, а саме з 2005 по 2018 роки позивачка з відповідачем проживали без реєстрації шлюбу, як подружжя, однією сім`єю як чоловік та дружина. Однак, з 2018 року між ними припинено фактичне спільне проживання та сімейні відносини. Зазначає, що вона і відповідач є батьками спільної дитини - доньки [PERSON] [INFO] . Позивачка зауважує, що протягом усього часу неповнолітня дитина проживає спільно з нею, натомість, відповідач проживає окремо від них, спір між ними щодо вирішення питання місця проживання дитини не вирішився з відповідачем у добровільному порядку, при цьому, відсутність рішення суду про визначення місця проживання дитини створює труднощі у вирішенні важливих питань в життєдіяльності дитини. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, проте через канцелярію суду подала клопотання від 19.05.2021, яким позовні вимоги підтримала в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини, натомість, вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу просила суд не розглядати. Справу просила розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду 20.05.2021 надійшла заява, в якій позивач вказав, що позов [PERSON] до нього про визначення місця проживання дитини визнає повністю. Третьою особою - органом опіки та піклування Житомирської міської ради свого представника в судове засідання не направлено. При цьому, 19.05.2021 на адресу суду надійшла заява представника виконавчого комітету Житомирської міської ради (докази наявності у представника відповідних повноважень додано до заяви), в якій зазначено, що як встановлено органом опіки і піклування, [PERSON] повідомив, що не заперечує аби рішенням суду було визначено місце проживання малолітньої дочки [PERSON] [INFO] , з матір`ю. У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про взаємовідносини сторін, позицію відповідача про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення у відсутність учасників, що відповідає положенням ст. 200, 206, 211 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Сторони по справі є батьками спільної малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , що підтверджується змістом свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.11.2014 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень про народження №00028490363 від 11.11.2020, де, відповідно до відомостей про визнання батьківства, відповідач є батьком дитини [PERSON] [INFO] . Дитина постійно проживає з матір`ю, яка самостійно піклується про здоров`я та розвиток дитини. Відповідач зареєстрований в місті Житомир та проживає окремо від позивачки та дитини. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 16.12.2020 за №1514 «Про участь у вихованні та порядок побачень [PERSON] із дочкою [PERSON] », батькові дитини встановлено порядок побачень з дитиною. Відповідно до листа позивачки від 12.11.2020 «Про надання дозволу на зміну реєстрації місця проживання малолітньої дитини», що був направлений відповідачу, останній, дозволу на зміну реєстрації місця проживання малолітньої дитини, станом на час розгляду справи судом, не надав. Дані обставини свідчать про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В даному випадку позивачка звернулась до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею, без зазначення конкретної адреси. Суд не вбачає в подібних позовних вимогах будь-яких порушень, а тому, вважає за можливе їх задовольнити. З системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже суд, ураховуючи вік дитини, яка є малолітньою та відсутність виключних обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини окремо від позивачки, вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 454,00 грн. Судовий збір в іншій частині (50%, 454,00 грн) покладається на відповідача.

Outcome: approved