Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад встановлені строки. В обґрунтування вимог зазначили, що їм на праві власності належить квартира [ADDRESS] в якій, окрім них, з вересня 2012 року значиться постійно зареєстрованим їх син - відповідач [PERSON],1983 року народження, який з часу його реєстрації в квартирі без поважних на те причин не проживає і нею не користується. Вказуючи на це як на підставу припинення за ним права користування квартирою та що його реєстрація в квартирі перешкоджає їм повноцінному розпорядженню своїм правом власності, позивачі просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користування приміщенням у спірній квартирі. В судовому засіданні позивачі свої позовні вимоги підтримали і суду пояснили, що їх син [PERSON] спочатку був зареєстрований і проживав по [ADDRESS] але квартира, в якій він проживав, згодом була продана, так як син не мав наміру залишатися в м.Мирноград, і щоб мати прописку в вересні 2012року з їх згоди зареєструвався в їх квартирі [ADDRESS] проте жодного дня в ній не проживав, і жив спочатку в м.Горлівка, а потім, не повідомивши їх, виїхав за межі Донецької області. З вересня 2012 року по теперішній час відповідач жодного разу до них не приїжджав, декілька разів спілкувався з ними по телефону, і вони довідалися, що він живе в м.Вінниця, але адресу місця свого проживання відповідач їм не повідомив. Приїхати в м.Мирноград і добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, що не дозволяє їм у повному обсягу розпоряджатися правом власності на квартиру. До того ж, реєстрація відповідача в квартирі змушує їх нести зайві комунальні витрати та перешкоджає їм, як пенсіонерам, оформити субсидію. Зазначаючи на це та неможливість урегулювання спору іншим шляхом, позивачі просять суд визнати відповідача втратившим право користування квартирою. Відповідач, судовий виклик якого здійснювався відповідно до вимог процесуального закону, будучи повідомленим про час і місце судового розгляду, до судового засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, що дає суду підстави зі згоди позивачів для розгляду справи у заочному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі договору дарування від 18.06.2009року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського нотаріального округу, є власником ? частини квартири [ADDRESS] Інша ? частина квартири на підставі свідоцтва про право власності від 18.02.2003року, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника», належить позивачу [PERSON], що підтверджується також витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно (арк.спр.6,7,8,12 -14). Згідно довідки відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради, відповідач [PERSON], [INFO], з 2012 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], проте відповідно до акту фактичних обставин не проживання особи, що зареєстрована, в зазначеній квартирі не проживає з жовтня 2012 року (арк.спр.17,18). Зазначена обставина знайшла своє достатнє підтвердження і в показаннях свідків [PERSON], яка є старшою під'їзда, в якому проживають позивачі, та [PERSON] - сусідки позивачів, які підтвердили суду, що їх син [PERSON] в спірній квартирі не проживає з 2012року. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право приватної власності є непорушним. Це означає, що особа згідно з вимогами ст.ст.316,317,319 Цивільного Кодексу має право на безперешкодне володіння, користування і розпорядження належним їй майном, в тому числі на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 Цивільного Кодексу та ст.150 Житлового Кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що з 2012 року квартира [ADDRESS] за своїм цільовим призначенням відповідачем не використовується. Його відсутність в вищезазначеному житловому приміщенні складає більше 6 років і носить безперервний характер, що відповідно до ст. 391 ЦК України надає позивачам, як власникам, право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону і втрачають право на користування ним у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так як судом встановлено, що відповідач в спірному жилому приміщенні відсутній більше року без поважних на те причин, спільним побутом з позивачами не пов'язаний, домовленості між ним та позивачами, як власниками житла, щодо порядку використання житлового приміщення відсутні, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved