Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивачі [PERSON] в інтересах своїх та неповнолітньої [PERSON], [INFO], [PERSON] звернулися в суд з позовом та з уточненим позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просили зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоду у користуванні власністю: квартирою [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], шляхом знесення цегляного паркану, розташованого на території прибудинкової земельної ділянки по [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивачі вказали, що згідно договору міни від 29.04.2011 року позивач [PERSON] та її діти стали власниками квартири [ADDRESS]. Будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці комунальної власності, також він має декілька квартир, більшість з яких використовується як нежитлові приміщення. Окрім квартири №4, яка належить позивачам, житлове приміщення використовує лише квартира №8 у зазначеному будинку, власником якої на даний час є відповідач [PERSON] Попередніми власниками квартири [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON], які за рахунок ділянки двору, яка знаходиться у спільному користуванні, захопили частину земельної ділянки площею близько 1000 кв.м, яку відгородили парканом, чим створили позивачам перешкоди у користуванні власністю. 12.09.2013 року Октябрським районним судом була затверджена мирова угода, за умовами якої [PERSON] переміщує квіти від стіни квартири [ADDRESS] на відстань 2,0 м по усій довжині стіни та зобов'язується у подальшому не використовувати земельну ділянку 2,0 кв.м від стіни зазначеної кварти №8 у свої потребах; [PERSON] передає [PERSON] в день затвердження мирової угоди комплект ключів від вхідної хвіртки на територію двору по [ADDRESS]. Умови мирової угоди [PERSON] відмовилася виконувати. Фактично має місце самозахоплення земельної ділянки, що знаходиться у комунальній власності. За рахунок цегляного паркану, який розташований на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності по [ADDRESS], позивачка не має вільного доступу до належного їй житла, чим порушуються її права як співвласника житлового будинку, оскільки новий власник квартири [ADDRESS] [PERSON] категорично відмовляється надавати їй ключі від вхідної хвіртки, стверджуючи про те, що це лише його подвір'я і допустить він її туди лише за рішенням суду, а самостійно туди вона потрапити не може. Ухвалою суду від 03.10.2017 року було відкрите провадження за даною позовною заявою. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України 2017 року (чинний з 15.12.2017 року), передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити повністю. Пояснила, що з 2011 року вона живе за цією адресою; була мирова угода, яка не була виконана [PERSON]; квартиру купив [PERSON]; паркан їй заважає, відповідач не пускає її в двір. Земельна ділянка належить місту, вона нікому не виділялася в користування. [PERSON] паркан не будував. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Вказала, що [PERSON] не дає ключі від хвіртки, земельна ділянка знаходиться у комунальній власності, тому вони повинні спільно користуватися. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Суд, у відповідності до положень ст.223 ЦПК України, вирішив заслухати справу у відсутність позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином (через оголошення на сайті суду), про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило, відповідач не надав відзив на позов. Представник третьої особи виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи, що позивачі, представник позивача не заявили про свою згоду на винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, представника третьої особи, на підставі наявних у справі даних і доказів. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно договору міни від 29.04.2011 року позивач [PERSON] та її діти стали власниками квартири [ADDRESS] (а.с.7 - договір міни; а.с.8 - витяг про державну реєстрацію прав). Згідно позову, будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці комунальної власності, земельна ділянка не приватизована, межі прибудинкової території не визначені. Відповідно матеріалам позовної заяви та пояснень позивача, попередніми власниками квартири [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON], які за рахунок ділянки двору, яка знаходиться у спільному користуванні, захопили частину земельної ділянки, площею близько 1000 кв.м, яку відгородили парканом. Позивачі не мають вільного доступу до належного їм житла, оскільки новий власник квартири [ADDRESS] [PERSON] відмовляється надавати їм ключі від вхідної хвіртки. Позивачка вважає, що [PERSON] необхідно зобов'язати знести цегляний паркан, розташований на території прибудинкової земельної ділянки по [ADDRESS]. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із матеріалів справи, позивачі за договором міни є власниками квартири[ADDRESS]. Будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці комунальної власності. Прибудинкова територія не визначена та доказів передачі земельної ділянки у користування чи у власність суду не надано. Із матеріалів справи не встановлено, стороною позивачів не надано доказів, що вони зверталися в органи місцевого самоврядування з приводу порушення їх земельних прав, з приводу проведення незаконної побудови паркану попередніми власниками квартири №8, та з вимогою усунути зазначені порушення на даний час, оскільки такі входять у компетенцію власника. Посилаючись на норми статей 319,321,391,386 ЦК України щодо захисту права власності, позивачі не представили суду належних та допустимих доказів, якими підтверджується порушення їх прав власності через самовільну забудову сусідами. У пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» ( про правовий режим самочинного будівництва) зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно ( частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відтак, в задоволенні позову позивачам належить відмовити із підстав наведених вище, а саме недоведеністю порушеного права. Крім того, слід також зазначити, що відповідно до п.9 ч.1 статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» малі архітектурні форми є елементами благоустрою, розміщення яких згідно ч.3 статті 28 Закону здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Із матеріалів справи не вбачається, що відповідачу був наданий припис та визначений строк добровільно виконати вимоги про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил про що зазначено у абз.2 п.5 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» ( про правовий режим самочинного будівництва). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed