Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON], Феневицької сільської ради, управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області і ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про зобов'язання ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовити на ім'я позивачів проектно-технічну документацію згідно з укладеними договорами про створення (передачу) проектно-технічної документації від 17.03.2011 року та передати цю документацію позивачам; про визнання недійсними рішень Феневицької сільської ради № 2 від 04.01.1996 року, № 19 від 26.05.2000 року, № 63 від 24.06.2004 року у частині надання [PERSON] земельних ділянок площею відповідно 0,15 га, 0,25 га і 0,7772 га; про визнання недійсними свідоцтва [PERSON] на забудову земельної ділянки площею 0,15 га від 23.04.1996 року, державних актів на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га серії ЯБ №003265 від 28.09.2004 року, площею 0,7772 га. серії ЯБ №003266 від 28.09.2004 року; про зобов'язання [PERSON] відновити стан земельної ділянки площею 1,19 га, належної [PERSON] та [PERSON], шляхом знесення житлового будинку; про зобов'язання управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області видати документи на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,213 га, [PERSON] на земельну ділянку площею 1,1212 га, [PERSON] на земельну ділянку площею 1,1214 га. Заявою від 01.10.2014 року позивачі уточнили позовні вимоги та просили стягнути з відповідача [PERSON] матеріальнута моральну шкоду. Суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач може збільшити розмір позовних вимог протягом усього часу розгляду справи, однак змінити предмет або підставу позову позивач може лише до початку розгляду судом справи по суті. До початку розгляду справи по суті позивачі не заявляли жодних вимог до відповідачки [PERSON] про стягнення коштів на відшкодування шкоди, заявлення таких вимог тепер є саме зміною (розширенням) предмету та підстав позову, а не збільшенням раніше заявлених позовних вимог про визнання недійсними правовстановлюючих документів чи зобов'язання відновити стан земельної ділянки. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають розгляду без врахування заяви від 01.10.2014 р. про уточнення позовних вимог. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що на підставі державного акту серії ІІІ-КВ № 099203 на право приватної власності на землю, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4163, виданого головою Іванківської райдержадміністрації 03 вересня 2002 року матері позивачів, [PERSON], була передана у приватну власність земельна ділянка площею 3.364 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в [ADDRESS] та складається з трьох самостійних земельних ділянок: 1,192 га, 1,564 га та 0,608 га. [INFO] [PERSON] померла, а позивачі успадкувавши майно, отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку земельної ділянки площею 3,3640 га, яка розташована в [ADDRESS]. Згідно з договором № 2147 від 17.03.2011 року, укладеним між позивачами та Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом була виготовлена, але належним чином не передана, технічна документація із землеустрою на складання державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до зазначеної технічної документації, загальні площі земельних ділянок, що належать спадкоємцям для ведення сільськогосподарського виробництва, які належать спадкоємцям складають: [PERSON] - 1.1213 га сільськогосподарських угідь, з них 0, 7240 га ріллі, 0,3973 сіножатей; [PERSON] - 1.1212 га сільськогосподарських угідь, з них 0,7239 га ріллі та 0,3973 га гіножатей; [PERSON] - 1.1214 га сільськогосподарських угідь, з них 0,7240 га ріллі, 0,3974 га сіножатей для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 19 вересня 2011 року кожним з позивачів за виготовлення державного акту згідно з договором № 2147 від 17.03.2011 ролку було сплачено по 1800 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями. До теперішнього часу державні акти чи свідоцтва на право власності на земельні ділянки та кадастрові номери Управлінням Держземагенства у Іванківському районі Київської області позивачам не видані, а технічну документацію Управління Держкомагенства у Іванківському районі повернуло з причини зайняття відповідної земельної ділянки (будівництва там) іншою особою, а саме [PERSON] Виділення ділянок [PERSON], позивачі вважають, було здійснено Феневицькою сільською радою з порушенням компетенції, оскільки вказані ділянки на час їх виділення перебували частково поза територією села Феневичі. Крім того, посилаються на те, що виділення відповідачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку було здійснено з перевищенням максимальної площі ділянки з таким цільовим призначенням, яку може бути безоплатно надано громадянину (всього 0,25 га), а також з порушенням ч. 4 ст. 116 ЗК України щодо одноразовості безоплатного надання громадянам землі в межах певного цільового призначення. Позовні вимоги в частині до ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» пов'язані з вимогами проти [PERSON] і обґрунтовуються тим, що через виявлені обставини щодо накладення ділянок [PERSON] на ділянки позивачів останнім не було виготовлено і передано проектно-технічну документацію, як це передбачено відповідним договором від 17.03.2011 р. Позовні вимоги в частині до управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області обґрунтовуються тим, що через виявлені обставини щодо накладення ділянок [PERSON] на ділянки позивачів останнім не було видано документи на право власності на належні їм земельні ділянки. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, вказавши, що отримала спірну ділянку площею 0,15 га під забудову правомірно, відтак наступне виділення позивачам чи їх спадкодавцям будь-яких ділянок, які наклалися на її ділянку площею 0,15 га, було неправомірним, а тому не може бути підставою для визнання недійсним надання їй двох додаткових ділянок на тому ж місці площею 0,25 га і 0,7772 га. Що стосується того, що Феневицька сільська рада перевищила свої повноваження при виділенні їй земельних ділянок, то вказує, що докази такого перевищення повноважень у справі відсутні. Крім того, відповідач [PERSON] заперечує підвідомчість цієї справи місцевому загальному суду в частині позовних вимог про скасування рішень Феневицької сільської ради, а також про зобов'язання управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області вчинити дії, вважає, що справа в цій частині підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідач [PERSON] також заявила про застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо скасування відповідних рішень Феневицької сільської ради та правовстановлюючих документів, а також щодо вимоги про зобов'язання [PERSON] привести земельну ділянку до попереднього стану. Представник відповідача ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у судове засідання не з'явився, відповідач направив до суду заперечення, проти позовних вимог до нього заперечив, вказавши, що всі свої зобов'язання за договором «Про створення (передачу) проектно-технічної документації» від 17.03.2011 року виконав, а позивачі не змогли оформити правовстановлюючі документи на свої земельні ділянки з незалежних від нього причин. Представник відповідача Феневицької сільської ради в судове засідання не з'явився, сільська рада неодноразово направляла до суду листи про те, що з позовною та уточненою заявами позивачів ознайомлені, підтримають рішення суду, просять провести судове засідання без участі їх представника. Представник відповідача управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області у судове засідання не з'явився, управління також неодноразово направляло до суду листи, в яких зазначено, що управління не приймало рішень про передачу у власність [PERSON] земельних ділянок, а також не присвоювало спірним земельним ділянкам кадастрових номерів, а тому виявити накладення земельних ділянок не мало змоги, просило вирішити справу на розсуд суду без участі представника управління. В ході судового розгляду судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. З приводу підвідомчості суд зазначає, що відповідно до позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду від 01.03.2013 р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Таким чином, всі позовні вимоги у цій справі підвідомчі Іванківському районному суду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до рішення виконавчого комітету Феневицької сільської ради народних депутатів № 2 від 04 січня 1996 року [PERSON] було виділено земельну ділянку під забудову жилого будинку в розмірі 0,15 га по [ADDRESS] (а.с. 134). 23.04.1996 року відповідно до даного рішення [PERSON] отримала свідоцтво на забудову садиби площею 0,15 га. по [ADDRESS], вказане свідоцтво було видано Іванківською районною радою (т. 1 а.с. 135-136). 24.05.1996 р. відповідно до рішення виконкому Феневицької сільської ради № 32 від 08.12.1995 р. Феневицькою сільською радою було видано колективному сільськогосподарському підприємству «Феневицьке» державник акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №002190, а саме землями площею 2034,3 га в межах згідно з планом землекористування, до акта було додано план зовнішніх меж земель, наданих КСП «Феневицьке» в постійне користування, внутрішні межі цих земель вказаним планом не були визначені (т. 1 а.с. 17, 18). Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS], на місці виділеної [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га. вона у 1996 році звела житловий будинок (т. 1 а.с. 118-123). 15.01.1999 р. на підставі рішення Іванківської РДА №21, без зазначення дати прийняття рішення в сертифікаті, [PERSON] як члену КСП «Феневицьке» було видано сертифікат серії КВ №0275460 на право на земельну частку (пай) площею 4,11 умовних кадастрових гектарів (т. 1 а.с. 11). Розпорядженням Іванківської РДА №199 від 14.06.2002 р. [PERSON] було виділено у власність три земельних ділянки загальною площею 3,364 га на території Феневицької сільської ради. Вказані ділянки мали площі 1,192 га, 1,564 га і 0,608 га. 03.09.2002 р. [PERSON] було видано державник акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ №099203 щодо вказаних трьох земельних ділянок (т. 1 а.с. 12). Рішенням Феневицької сільської ради № 63 від 24.06.2004 р. [PERSON] було надано у приватну власність земельні ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і площею 0,7772 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 28.09.2004 р. [PERSON] було видано державний акт серія ЯБ №003265 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку з розташуванням в [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно з планом меж земельної ділянки на цьому державному акті, земельна ділянка [PERSON] межує із іншою земельною ділянкою [PERSON] - від точки А до точки Б; від точки Б до точки В - із земельною ділянкою [PERSON]; від точки В до точки Г - землі загального користування (вулиця Київська); від точки Г до дочки А - із земельною ділянкою [PERSON] 28.09.2004 р. [PERSON] також було видано державний акт серія ЯБ №003266 на право власності на земельну ділянку площею 0,7772 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з розташуванням в [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з планом меж земельної ділянки на цьому державному акті межа ділянки [PERSON] площею 0,7772 га. збігається з межею земельної ділянки [PERSON] площею 0,25 га - від точки А до точки Б; від точки Б до точки В межує із земельною ділянкою [PERSON]; від точки В до точки Г - землі загального користування; від точки Г до точки А - із земельною ділянкою [PERSON] Таким чином, згідно з державними актами, виданими [PERSON] 28.09.2004 р., її земельні ділянки площами 0,25 га і 0,7772 га становлять один масив. [INFO] [PERSON] померла. 21.11.2008 року доньки [PERSON] - [PERSON], [PERSON] і [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо земельних ділянок загальною площею 3,3640 га, право власності [PERSON] на які було засвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ №099203. Частки у праві власності на спадщину було розподілено між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] порівну по 1/3 (т. 1 а.с.8-10). 17.03.2011 р. [PERSON] уклала з відповідачем ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» договір №2147 на створення (передачу) проектно-технічної документації. Згідно з п. 1.2 цього договору ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» зобов'язалося виготовити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, відповідно до п.п. 3.3, 3.4 договору строк виконання цих робіт починав збігати не раніше дня оплати з боку замовника і складав один місяць після виконання всіх обов'язкових вимог законодавства до документації такого роду (погодження, експертиза, рецензія, затвердження тощо). Датою закінчення виконання робіт, передбачених договором, мала бути дата підписання Акта здачі-приймання виконаних робіт. Згідно з п. 2.2 договору ціна договору склала 5400,00 грн., оплату мало бути здійснено попередньо (п. 2.3) (т. 1 а.с. 108-109). 19.09.2011 року [PERSON] внесла плату по договору №2147 в сумі 1800,00 грн., в цей же день [PERSON] та [PERSON] внесли плату по цьому ж договору в сумі по 1800,00 грн., загалом 19.09.2011 року по договору №2147 на користь ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було сплачено 5400,00 грн.(т. 1 а.с. 75-77) 09.05.2012 року померла [PERSON] (т.1 а.с. 24). 26.07.2012 р. [PERSON] і ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» склали акт здачі-прийняття робіт згідно з договором №2147 від 17.03.2011 р., яким засвідчили належне виконання ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» частини робіт, передбачених договором №2147, на суму 4000,00 грн. (т. 1 а.с. 110). 30.08.2012 р. [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на будинок, розташований по [ADDRESS] і збудований у 1996 році. 14.11.2012 р. це право власності було зареєстровано (т. 1 а.с. 132-133). 25.03.2013 р. [PERSON] і ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» склали акт здачі-прийняття робіт згідно з договором №2147 від 17.03.2011 р., яким засвідчили належне виконання ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» частини робіт, передбачених договором №2147, на суму 1400,00 грн. (т. 1 а.с. 111). Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 16.04.2013 р. по справі №366/910/13-ц право власності на спадкове майно [PERSON] було визнано за позивачем по даній справі - [PERSON] (т. 1 а.с. 26-28). Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли ще в 1996 році і продовжуються по даний час, то до вказаного спору слід застосовувати норми матеріального права, які визначені Земельним кодексом України, що введений в дію з 15 березня 1991 року Постановою Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII (далі по тексту ЗКУ від 18.12.1990 року) в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, так і норми Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ (далі по тексту ЗКУ від 25.10.2001 року) в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних рішень. Відповідно до ст. 3 ЗКУ від 18.12.1990 р. (в редакції станом 05.05.1993 року) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 3, п. 3 ч. 4 ст. 6 ЗКУ від 18.12.1990 року (в редакції станом 05.05.1993 року) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗКУ від 18.12.1990 року (в редакції станом 05.05.1993 року) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗКУ від 18.12.1990 року (в редакції станом 05.05.1993 року), було передбачено, що передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Частиною 3 цієї статті було встановлено, що громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, і лише у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Частиною 4 цієї статті було встановлено, що відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядними, природоохоронними і санітарними органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Частиною 1 ст. 22 ЗКУ від 18.12.1990 року (в редакції станом 05.05.1993 року) встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Таким чином, станом на 1996 рік Феневицька сільська рада в особі свого виконкому мала повноваження погодити надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га на забудову індивідуальної садиби, і таке погодження було надано у вигляді рішенні від 04.01.1996 р. № 2, а Іванківська районна рада мала повноваження прийняти остаточне рішення щодо передачі цієї земельної ділянки у власність [PERSON] шляхом видачі відповідного правовстановлюючого документа, і такий документ, а саме Свідоцтво на забудову індивідуальної садиби було видано [PERSON] Іванківською районною радою 23.04.1996 р. Право власності на цю ділянку [PERSON] набула з дня видачі їй відповідного свідоцтва, а саме з 23.04.1996 р. КСП «Феневичі» із земель якого, за твердженням позивачів, було виділено ділянку [PERSON] площею 1,192 га, набуло право користування на відповідні землі з 24.05.1996 р., коли йому було видано відповідний державний акт на право постійного користування землею, тобто вже після набуття права власності [PERSON] на ділянку площею 0,15 га. Стосовно того, чи в межах с. Феневичі знаходилася вказана ділянка площею 0,15 га, передана [PERSON], слід відзначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі докази того, що в 1996 році ця ділянка знаходилася поза межами села. Зі змісту норми ч. 1 ст. 9 ЗКУвід 18.12.1990 року (в редакції станом 05.05.1993 року) слід розуміти, що до відання сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність. Тобто, нормою закону не визначено, що сільська рада мала повноваження передавати у власність лише земельні ділянки, які знаходяться у межах населеного пункту. Крім того, у висновку судової експертизи, призначеної за клопотанням позивачів, стверджується, що ділянка за адресою [ADDRESS], тобто за тією ж адресою, де виділялася ділянка [PERSON] площею 0,15 га, знаходиться в межах Феневицької сільської ради. Отже, 23.04.1996 р. [PERSON] правомірно набула у власність земельну ділянку площею 0,15 га в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва індивідуального жилого будинку і господарчих будівель, і того ж року звела на цій ділянки житловий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗКУ від 25.10.2001 року (в редакції, чинній на 2001-2004 роки) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗКУ від 25.10.2001 року (в редакції, чинній на 2001-2004 роки) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗКУ від 25.10.2001 року (в редакції, чинній на 2001-2004 роки) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Таким чином [PERSON], спадкодавець позивачів, набула права власності на земельну ділянку площею 3,364 га 03 вересня 2002 року, тобто після набуття такого права [PERSON] Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що державний акт [PERSON] серії ІІІ-КВ №099203 посвідчував її право власності не на земельну ділянку площею 3,3640 га, а на три окремих вказаних у цьому акті земельних ділянки площами 1,192 га, 1,564 га і 0,608 га. Тобто земельна ділянка площею 3,3640 га, яка, за твердженнями позивачів, накладається на ділянки [PERSON], не поділена на три різних земельних ділянки, натомість вона юридично як земельна ділянка не існує, а існують три окремих земельних ділянки. Вказане обумовлено тим, що згідно з ч. 1 ст. 79 ЗКУ від 25.10.2001 року земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Тобто частина земної поверхні в межах замкнутої лінії - меж ділянки - є окремою земельною ділянкою. Жодною зі сторін не було подано суду жодних первинних доказів щодо змісту чи взагалі факту прийняття оскаржуваного позивачами рішення Феневицької сільської ради №19 від 26.05.2000 року. За таких умов накладення земельної ділянки площею 1,192 га на будь-які інші ділянки [PERSON] у будь-якому випадку не може бути саме по собі підставою для визнання недійсними державних актів [PERSON] на ці ділянки. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що, по-перше, загальна площа землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, безоплатно надана [PERSON], не збільшилася до 0,4 га внаслідок надання [PERSON] ділянки площею 0,25 га, як це стверджують позивачі, оскільки ці 0,25 га було надано [PERSON] на тому ж місці в [ADDRESS], де вже розташовувався будинок [PERSON] і де раніше їй було виділено 0,15 га з тим же цільовим призначенням. Тобто загальна площа землі, наданої [PERSON] із вказаним цільовим призначенням, у 2004 році збільшилася з 0,15 га до 0,25 га шляхом збільшення початково наданої їй ділянки, а не до 0,4 га шляхом додавання до неї іншої нової ділянки. По-друге, суд звертає увагу на неоднозначність запропонованого представником позивачів тлумачення ч. 4 ст. 116 ЗК України, що громадянину може бути безоплатно надану земельну ділянку з відповідним цільовим призначенням лише один раз незалежно від площі наданої ділянки. При розгляді аналогічного питання щодо приватизації державного житлового фонду Конституційний Суд в рішенні №15-рп/2010 від 10.06.2010 р. вирішив, що норма закону «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з якою кожний громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, - означає, що технічно процедура приватизація може відбуватися кілька разів, поки громадянин не приватизує відповідного обсягу житлової площі сукупно. Застосування такого підходу до тлумачення ч. 4 ст. 116 ЗК України означало би, що процедура безоплатного надання громадянину земельних ділянок може багаторазово повторюватися, поки не буде досягнуто норми безоплатного надання земельних ділянок відповідного цільового призначення. Такий підхід відповідає принципу справедливості, оскільки всі громадяни врешті-решт можуть безоплатно отримати одну і ту ж площу земельних ділянок відповідного цільового призначення. По-третє, суд звертає увагу, що відповідачка [PERSON] отримала земельну ділянку площею 0,15 га у 1996 році, тобто до набуття чинності норми ч. 4 ст. 116 ЗК України в редакції, на яку посилаються позивачі. З матеріалів справи суд вбачає, що координати поворотних точок спірних земельних ділянок [PERSON] площами 0,25 га і 0,7772 га не відповідають параметрам цих ділянок, визначеним у відповідних державних актах, оскільки згідно з державними актами ці ділянки [PERSON] складають один безперервний масив, який починається безпосередньо від дороги, тобто від [ADDRESS], і простягається на північний схід. При цьому фактичне землекористування [PERSON] відповідає параметрам її земельних ділянок, які визначені державними актами. Виявлені в ході проведення судової експертизи помилки при визначенні координат поворотних точок спірних ділянок [PERSON] площами 0,25 га і 0,7772 га не можуть самі по собі бути підставою для визнання відповідних державних актів [PERSON] недійсними ні за позовом позивачів в межах цієї справи з причин, викладених вище, ні у будь-якій іншій справі, оскільки державний акт засвідчує форму і площу ділянки, а також її розташування лише стосовно інших сусідніх ділянок, але не відносно географічних координат. Помилки при визначенні координат поворотних точок земельної ділянки з визначеними формою і площею, і з позначеними сусідніми земельними ділянками можуть бути виправлені при проведенні відповідних землевпорядних робіт і самі по собі не впливають на чинність державного акта. Суд також звертає увагу на те, що 14.11.2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на будинок за адресою [ADDRESS], що в силу ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України і ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України означає належність їй на праві власності земельної ділянки під цим будинком площею, необхідною для його обслуговування, яка, згідно з висновком проведеної по справі судової експертизи, становить 0,15 га, які якраз було виділено [PERSON] у власність в 1996 році. Однак зазначене має місце лише за умови, що земельну ділянку, на якій було зведено цей будинок, було надано [PERSON] у відповідності до закону, що й було встановлено в ході судового розгляду. Як було вказано, суду не надано жодних належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження того, що ділянка площею 0,15 га по [ADDRESS] була зайнята [PERSON] самовільно або що ця ділянка виділялася їй з цільовим призначенням іншим, ніж для забудови, з перевищенням повноважень відповідними органами влади чи з будь-якими іншими порушеннями. Відповідно, за відсутності доказів протилежного суд при вирішенні справи виходить з того, що [PERSON] є законною власницею вказаного будинку по [ADDRESS]. Суд не може не звернути уваги на те, що [PERSON] відкрито, добросовісно і безперервно користується земельною ділянкою площею 0,15 га під її будинком по [ADDRESS] з 1996 року, тобто понад 15 років, що складає строк набувальної давності для набуття у власність земельної ділянки добросовісним незаконним набувачем згідно зі ст. 119 Земельного кодексу України. Збудованим на цій ділянці житловим будинком [PERSON] відкрито, добросовісно і безперервно користується вже понад 10 років, що складає строк набувальної давності для набуття у власність іншого, крім земельна ділянка, об'єкта нерухомості добросовісним незаконним набувачем згідно з ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України. Хоча ст. 119 ЗК України 2001 року і ст. 344 ЦК України вимагають дотримання певних формальностей для набуття права власності на майно за збігом строку набувальної давності, у будь-якому випадку було би несумісним з принципом справедливості, передбаченим п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а також зі статтею 1 Протоколу 1 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує недоторканність права власності, у т.ч. з передбаченим цією статтею принципом пропорційності, позбавляти особу майна через недотримання вказаних формальностей, але за обставин, коли ця особа могла би їх виконати і таким способом набути право на відповідне майно, тобто лише через те, що вона не встигла виконати цих формальностей, і при цьому без скільки-небуть переконливої правової підстави, як у цій справі. При цьому суд звертає увагу на те, що це міркування у будь-якому випадку є лише додатковим і вторинним по відношенню до викладених вище, [PERSON] у 1996 році набула у власність земельну ділянку площею 0,15 га по [ADDRESS] у відповідності до закону і була законним власником цієї ділянки станом на 2002 рік, коли [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 1,192 га частково за рахунок ділянки [PERSON] За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимоги до [PERSON] При цьому суд наголошує, що висновок про порушення, допущені при виділенні на користь [PERSON] земельної ділянки площею 1,192 га, вказаної в державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ №099203, жодним чином не впливає на право власності позивачів на дві інші земельні ділянки, вказані у зазначеному акті, оскільки мова йде саме про три різних земельних ділянки, а не про одну ділянку площею 3,364 га, незважаючи на таку помилкову вказівку щодо однієї земельної ділянки площею 3,364 га в самому державному акті серії ІІІ-КВ №099203. Що стосується заяви [PERSON] про застосування наслідків збігу строку позовної давності, суд зазначає, що будинок [PERSON] ще з 1996 року перебуває на місці, де в 2002 році було виділено земельну ділянку [PERSON] площею 1,192 га, тому [PERSON] щонайменше могла знати про розташування на виділеній їй ділянці чужого будинку, при цьому будь-які інші позовні вимоги проти [PERSON] (щодо скасування відповідних рішень сільської ради чи правовстановлюючих актів на земельні ділянки або про приведення ділянки у попередній стан) є похідними від вимоги (деталізацією вимоги) звільнити незаконно зайняту земельну ділянку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто строк позовної давності для [PERSON] за позовними вимогами, заявленими у цій справі її правонаступниками, почав збігати не пізніше 03.09.2002 р., коли їй було виділено і видано державний акт про право приватної власності у т.ч. на земельну ділянку площею 1,192 га, на якій перебував житловий будинок [PERSON] Оскільки позивачі є правонаступниками [PERSON], то для них строк позовної давності так само почав збігати не пізніше 03.09.2002 р., відтак станом дату подання позову 18.11.2013 р. строк позовної давності за вимогами проти [PERSON] збіг. При цьому суд виходить із загального трирічного строку позовної давності, встановленого і ст. 71 ЦК Української РСР, який діяв на момент початку перебігу цього строку 03.09.2002 р., і ст. 257 ЦК України - з урахуванням п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з яким правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Позивачі не спростували того, що з 2002 року [PERSON], а з 2008 року, тобто після отримання свідоцтв про право на спадщину, безпосередньо [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (як правопопередниця позивачки [PERSON]) щонайменше могли дізнатися, що на ділянці, яку вони вважали своєю, розташовувався житловий будинок [PERSON] Позивачі також не вказали поважної причини, яка б об'єктивно перешкоджала заявити позовні вимоги проти [PERSON] в межах строку позовної давності. Разом з тим, оскільки суд вважає необґрунтованими по суті позовні вимоги, щодо яких заявлено застосування строку позовної давності, то суд відмовляє в задоволенні цих вимог саме через їх необґрунтованість по суті. Що стосується позовних вимог до ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», то в їх задоволенні належить відмовити, оскільки підставою для зобов'язання сторони договору виконати її обов'язки за договором може бути лише невиконання або неналежне виконання цих обов'язків, у той час як з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] як замовник за договором №2147 і ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» як виконавець за цим договором 26.07.2012 р. і 25.03.2013 р. склали два акти здачі-приймання робіт згідно з договором №2147 від 17.03.2011 р., якими у відповідності до п. 3.4 вказаного договору засвідчили повне і належне виконання ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» обов'язків за вказаним договором. За таких умов відсутні правові підстави для зобов'язання ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» до дальшого виконання будь-яких обов'язків за цим договором. Стосовно позовної вимоги до управління Держземагентства в Іванківському районі Київської області про зобов'язання видати документи на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,213 га, [PERSON] на земельну ділянку площею 1,1212 га і [PERSON] на земельну ділянку площею 1,214 га, то в задоволенні цих вимог належить відмовити з огляду на наступне. По перше, суд не вбачає підстав для скасування спірних рішень про виділення земельних ділянок [PERSON] і відповідних правовстановлюючих документів на ці ділянки. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснив державну реєстрацію земельної ділянки, після прийняття рішення про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність за заявою особи, яка має право на подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо такої земельної ділянки, в день надходження такої заяви подає до органу державної реєстрації прав відповідну заяву в електронній формі, оригінали електронних документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, або електронні копії оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, виготовлені шляхом сканування таких документів у паперовій формі. За результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої державним кадастровим реєстратором, орган державної реєстрації прав надсилає державному кадастровому реєстратору документи, оформлені за результатом розгляду такої заяви, та у випадку, встановленому статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( 1952-15 ), - свідоцтво про право власності на нерухоме майно для їх видачі заявнику. Таким чином, видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органом державної реєстрації речових прав. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Жоден з відповідачів про понесені ним судові витрати суду не заявляв і документальні підтвердження таких витрат не надавав. Витрати на проведення судової експертизи понесли позивачі. З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, понесені позивачами судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed