Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON], звернулися до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] з вимогами про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачки з 01.02.2013 року перебували у трудових відносинах з відповідачем на підставі трудових договорів. Відповідно до умов вказаних договорів вони виконували обовязки продавців продовольчих та непродовольчих товарів в магазині Гранд по вул.. Заводська, 11 в смт. Замглай, а роботодавець [PERSON] зобовязався сплачувати їм заробітну плату у розмірі 573, 50 грн. за ? робочого дня. Останню заробітну плату позивачка [PERSON] отримала за квітень 2014 року включно, а позивач [PERSON] по березень включно. В середині липня 2014 року магазин, в якому працювали позивачки, був зачинений, а трудові відносини фактично припинені. При цьому позивачки не були повідомлені про закриття магазину та про припинення трудових відносин. 03.09.2014 року позивачки отримали від відповідача листи, в яких їм пропонувалося 06.10.2014 року зявитися до Чернігівського міського центру зайнятості для зняття з реєстрації трудових договорів, а у разі неявки, позивачки попереджались про звільнення за прогул. Позивачки не зявились у визначений день, оскільки ця дата з ними не узгоджувалась. Позивачка [PERSON] 28.10.2014 року отримала копію трудового договору, знятого з реєстрації, та дізналася, що звільнена на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Аналогічна ситуація і у [PERSON] Вважають, що відповідачем звільнення проведено незаконно та грубо порушені їх трудові права. Так, за період роботи їм не надавалась щорічна оплачувана відпустка, компенсація також не нараховувалась і не виплачувалась. Крім того, відповідач безпідставно їх звільнив за прогул, оскільки магазин фактично був пустий, вони не могли виконувати свої функціональні обовязки. Крім того, відповідач не провів з позивачками повного розрахунку у день звільнення. Таким чином, позивачки просять зобовязати ЧМЦЗ внести зміни в трудові договори від 01.02.2013 року між відповідачем та позивачками, змінити дату звільнення та вказати причину звільнення за власним бажанням. Виходячи з середнього розміру заробітної плати, просять стягнути з відповідача на їх користь за весь період затримки розрахунку, з врахуванням змінених та уточнених позовних вимог, на користь [PERSON] з квітня 2013 року по день постановлення рішення суду, на користь [PERSON] з березня 2013 року по день винесення рішення суду. Також відповідач повинен виплатити позивачкам компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1147 грн. кожній та за порушення трудового законодавства в розмірі тримісячного середнього заробітку кожній. Як зазначають позивачки, відповідачем їм було завдано моральної шкоди у звязку з порушенням їх прав, яку вони оцінюють в 5000 грн. кожна. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. На обґрунтування позову пояснила, що після закриття магазину, вона намагалася звязатися з відповідачем за телефоном, але останній на звязок не виходив. У серпні 2014 року вона мала розмову з відповідачем, оскільки він просив вирішити питання щодо зняття з реєстрації трудових договорів. Вона йому сказала, що дасть свою згоду на розірвання договору за умови повного розрахунку. При цьому пояснила, що відвідач про закриття магазину її не повідомив. Вона вирішила на роботу не виходити, оскільки з магазину був вивезений товар, там не було чого робити, про все це вона дізналась від [PERSON] Протягом всієї роботи у ФОП [PERSON], вона не скористалась своїм правом на щорічну оплачувану відпустку, компенсація за невикористану відпустку їй не виплачувалась також. Діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка виявилася в тому, що вона зазнала душевних страждань у звязку з порушенням її прав та невиплатою заробітної плати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити. Пояснення дала аналогічні поясненням [PERSON] Представник позивачок в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, на обґрунтування позову послався на доводи викладені у позові. Додав, що після вивезення товару з магазину, позивачки були фактично позбавлені можливості виконувати свої функціональні обовязки, тому логічно, що вони не виходили на роботу, тому звільнення позивачок за прогул є безпідставним. Роботодавець їх завчасно не повідомив про закриття своєї діяльності, не провів належним чином розрахунки при звільненні. На думку представника позивача, незаконними діями відповідача порушені конституційні та трудові права позивачок. Також просив стягнути судові витрати, до яких увійшли витрати позивачок на правову допомогу. Просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовних вимог не визнав в повному обсязі. Суть заперечень відповідача зводиться до того, що дійсно позивачки перебували з ним у трудових відносинах на підставі трудових договорів, працювали продавчинями у магазині Гранд в смт. Замглай. Оскільки магазин не приносив прибутку, то приблизно на початку липня 2014 року він вирішив звільнити приміщення від товарів. При цьому, про свої наміри, про розірвання договорів та про припинення діяльності продавщиць він не повідомляв і у них залишалися ключі від магазину. У звязку з цим, приїхавши зранку до магазину 14.07.2014 року у справах, він виявив відсутність на робочому місці продавця магазину [PERSON], яка повинна була працювати в той день по графіку. На телефонні дзвінки [PERSON] не відповідала. Він прочекав її біля магазину до 13 години дня, склав акт про відсутність працівника на робочому місці. 31.07.2014 року він знову приїхав у справах та виявив магазин зачиненим, а продавець [PERSON] також була відсутня на робочому місці. Він зачекав до 13 години, склав акт про відсутність працівника на робочому місці. Необхідність виходити на роботу до магазину була обумовлена тим, що хоча товар був відсутній, але у магазині залишалася тара, яку потрібно було вивозити, а також необхідно було проводити розрахунки з постачальниками. Крім того, продавщиці віддали багато товару у борг мешканцям селища, то вони повинні були отримати заборговані кошти. Для цього потрібна була присутність продавщиць на робочому місці. Весь час з моменту вивезення товару з магазину, він намагався звязатися з позивачками, але вони не відповідали. Після вивезення товарів з магазину, він розбирав папери та виявив, що відсутні відомості про виплату заробітної плати, які зберігалися разом з документами на товар у магазині. Зник також і зошит, в якому продавці записували, що вони в магазині брали в рахунок заробітної плати. Доводи позивачок не відповідають дійсності, оскільки заробітну плату він виплачував постійно, не виплатив тільки у липні, оскільки не зміг звязатися з позивачками для проведення розрахунку. У звязку із втратою документів, він робив дублікати відомостей про виплату заробітної плати та просив розписатися продавчинь, що зробили всі, крім позивачок. Позивачка [PERSON] у липні 2014 року перебувала у відпустці до 30 липня, отримала відпускні. Жодна з інших працівниць не має до нього претензій. Він письмово повідомляв позивачок про необхідність зявитись до ЧМЦЗН, однак жодна з них з ним не звязалася телефоном, не приїхала до центру для розірвання договору. Вважає, що позивачки все це роблять навмисно, оскільки вони його вижили з магазину і тепер самі займаються там підприємницькою діяльністю. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Так, позивачки без поважних причин не виходили на роботу, тому звільнення їх за прогул є обґрунтованим та законним. Заробітну плату вони отримували в повному обсязі, що підтверджено відомостями, в яких розписалися інші працівники. Позивачки фактично своїми діями спровокували своє звільнення, тому моральна шкода їм не спричинена. В задоволенні позовних вимог представник відповідача просила відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, від нього надійшло пояснення у справі з якого встановлено, що ЧМЦЗН були зареєстровані трудові договори №25031300275 від 01.02.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] та № 25031300279 від 01.02.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] 06.10.2014 року на підставі звернення ФОП [PERSON], ЧМЦЗН було знято з реєстрації вищевказані договори за відсутності працівника за правилами п. 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 № 260. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що вона займалася доставкою товарів у магазин, в якому працювали позивачки. Також вона видавала їм заробітну плату вчасно та за весь період роботи. В магазині працювали троє продавців. Чому претензії тільки у цих двох продавчинь, вона не розуміє. Після вивезення товарів ні вона, ні її чоловік ФОП не давали вказівок продавщицям не виходити на роботу. Акти про відсутність позивачок на роботі складалися в її присутності. Відомості про виплату заробітної плати зберігалися в магазині, але вони зникли, тому вимушені були робити дублікати, в яких розписалися всі інші працівники, окрім позивачок, оскільки останні не виходили на звязок. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді дали пояснення про те, що вони разом з відповідачем та його дружиною на власному вантажному мікроавтобусі приїжджали до магазину в липні, але продавщиць на робочому місці не було. В їх присутності складалися акти. Дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством. Заробітна плата, як визначено частиною першою статті 115 Кодексу законів України про працю та статтею 24 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР Про оплату праці, виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно статей 74, 82 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Як встановлено у справі, між позивачками та відповідачем виникли трудові відносини на підставі трудових договорів №25031300275 від 01.02.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] та № 25031300279 від 01.02.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] 06.10.2014 року, зареєстрованих в Чернігівському міському центрі зайнятості населення. Згідно умов вказаних договорів позивачі взяли на себе обовязки продавців продовольчих товарів, дотримуватись правил торгівлі, мати оформлену санітарну книжку, нести повну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей. Відповідач зобовязався оплачувати працю працівників у розмірі ? мінімальної заробітної плати згідно чинного законодавства в сумі 573,50 грн. Договори укладено на невизначений строк. Як зазначено в договорах, дата їх розірвання сторонами 31.07.2014 року. В кожному договорі в графі підстави припинення договору зазначено Звільнена за прогули за ст. 40 п.4 КЗпП України. Заробітна плата позивачкам виплачувалась відповідачем в розмірі 573,50 грн., що підтверджується розрахунково платіжними відомостями заробітної плати/відпускних. Наданими відповідачем платіжними відомостями підтверджено виплату заробітної плати позивачкам по березень 2014 року включно. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] невиплаченої заробітної плати за березень 2014 року є безпідставними. При цьому, ні позивачки, ні відповідач не заперечували того, що заробітна плата з початку дії трудових договорів, тобто з 01.02.2013 року, виплачувалася. Позивачки заявляли в судовому засіданні про невиплату їм заробітної плати з квітня по липень 2014 року, а також про те, що не перебували у щорічних відпустках та не отримували компенсацію. З розрахунково платіжних відомостей заробітної плати/відпускних за квітень, травень, червень та липень 2014 року вбачається, що заробітна плата позивачкам нарахована, але підписів позивачок про її отримання у відомостях не має. Інших допустимих доказів, які б підтверджували виплату позивачкам заробітної плати з квітня 2014 року по зазначений у трудових договорах день звільнення відповідачем не надано. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачок невиплаченої заробітної плати за період з квітня по липень 2014 року підлягають задоволенню. При визначенні суми середньої заробітної плати, яка підлягає врахуванню при визначенні заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати позивачкам, суд приймає до уваги розрахунки подані позивачками, де вони виходили з розміру заробітної плати визначеної в трудових договорах 573 грн. 50 коп. Відповідачем вказані розрахунки не оспорювалися. Також відповідачем не підтверджено жодним належним доказом факт надання позивачкам чергової щорічної відпустки за весь період роботи, або про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки. Так, з видаткових касових ордерів від 29.08.2013 року видно, що позивачкам нараховані 455,29 грн. в якості відпускних, але підписи позивачок у відомостях про отримання цих коштів відсутні. Покази свідка [PERSON] про своєчасну та регулярну виплату заробітної плати, а також про надання відпусток позивачкам не можуть бути судом взяті до уваги, оскільки покази свідка щодо виплати або невиплати заробітної плати не можуть бути належним та допустимим доказом. Тим більше, що свідок являється дружиною відповідача, а тому є зацікавленою особою. Відповідно до статей 34, 113 КЗпП України простій це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розрядку ( окладу). По справі встановлено, що з 14 липня 2014 року магазин Гранд в смт. Замглай Ріпкинського району, де виконували свої функціональні обовязки позивачки, зупинив свою роботу за рішенням власника відповідача у справі. При цьому, працівники, що підтверджується позивачками та не заперечується відповідачем, не повідомлялися про ліквідацію закладу, або про реорганізацію та інше, а отже не повідомлялися про зміну умов праці, або про наступне звільнення, відповідні зміни до трудових договорів не вносились. Тобто, умови трудових договорів між позивачками та відповідачем продовжували свою дію, в тому числі і щодо обовязку працівників дотримуватись правил трудового розпорядку, і щодо обовязку власника по виплаті заробітної плати. Як встановлено актами від 14.07.2014 року та від 31.07.2014 року позивачки були відсутні на роботі більше трьох годин, про поважність причин відсутності на роботі, роботодавця не повідомили. Не заперечується позивачками та підтверджується відповідачем той факт, що позивачки з 14.07.2014 року і до часу зняття договорів з реєстрації взагалі на роботу не виходили. При цьому, позивачки будь яких заяв щодо бажання розірвати трудові договори чи за власним бажанням, чи за згодою сторін, ні на адресу відповідача, ні до Чернігівського міського центру зайнятості не надсилали. 03.09.2014 року відповідачем рекомендованою кореспонденцією на адресу кожної з позивачок були направлені повідомлення, відповідно до вимог Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року № 260 та зареєстрованого в МЮУ 27.06.2001 р. за №554/5745. З доданих до справи доказів вбачається, що позивачками отримані повідомлення. У вказаних листах повідомленнях відповідач запропонував позивачкам вирішити питання щодо розірвання трудових договорів, при цьому зазначивши, що останні тривалий час не зявлялись на роботу. Одночасно повідомив, що вони також можуть зявитися до ЧМЦЗ 06.10.2014 року для зняття трудових договорів з реєстрації. Також вказані повідомлення містять попередження про те, що у випадку неявки, позивачки можуть бути звільнені за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Як встановлено у справі позивачки у визначений термін не звязалися з роботодавцем для вирішення питання про розірвання трудових договорів, а у визначений день не зявились до ЧМЦЗ, для зняття з реєстрації трудових договорів. На думку суду, позивачки такою поведінкою погодилися із вказаними работодавцем підставами розірвання трудових договорів. Також, виходячи з положень ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому, виходячи зі змісту вказаної норми, виявлення бажання працівника має відбуватися у активній формі шляхом повідомлення про це роботодавця. Якщо такого повідомлення не надходить, то відповідно працівник не виявляє волі розірвати трудовий договір. У справі встановлено, що позивачки не повідомляли про свої наміри та власне бажання розірвати трудові договори ні власника, ні хоча б ЧМЦЗ. Більше того, позивачки навіть не висловили своєї згоди погодити пропозицію работодавця на розірвання трудового договору. Отже враховуючи викладене, підстав для зміни формулювання підстав звільнення не вбачається. Поряд з цим, як видно з копій трудових договорів, датою звільнення зазначено 31.07.2014 року, тобто до повідомлення позивачок 03.09.2014 року про безпосередньо звільнення. Оскільки, позивачкам було визначено день явки до ЧМЦЗ 06.10.2014 року для вирішення питання про розірвання договорів та для зняття їх з реєстрації, то відповідно днем звільнення слід вважати 06.10.2014 року. Відповідач слід зобовязати внести до договорів укладених між ним та позивачками від 01.02.2013 року відповідні зміни. Отже, позовні вимоги в частині зміни дати звільнення підлягають задоволенню. Виходячи з вищевикладеного, у відповідача утворився борг по виплаті заробітної плати позивачкам за період з квітня 2014 року по 06 жовтня 2014 року, тобто за 6 місяців та 6 днів. За вказаний період, виходячи з визначеного позивачками та у трудових договорах, розміру заробітної плати, заборгованість становить 3584, 34 грн. За приписами ст. 47, 116 КЗпП України власник чи уповноважений ним орган зобовязаний провести з працівником розрахунок в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органом належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як: - невиплата належних працівникові сум при звільненні; - факт проведення з ним остаточного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Правовий аналіз наведених норм матеріального права, з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 та в Постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 р. (справа № 6-159цс13), дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як встановлено у справі, позивачки 06.10.2014 року не зявилися до ЧМЦЗ, отже у день звільнення були відсутні. Після цього, аж до звернення до суду з позовом будь яких претензій до відповідача щодо проведення з ними повного розрахунку не висували. Факт звернення позивачок до відповідача приводу розрахунку будь якими доказами у справі не підтверджений. Таким чином, суд приходить до висновку, що вина відповідача у затримці розрахунку не встановлена, а отже позовні вимоги щодо виплати середньої заробітної плати за затримку розрахунку задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачів грошової компенсації у розмірі тримісячного середнього заробітку внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Стаття 44 КЗпП України передбачає виплату вихідної допомоги при припиненні трудового договору. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Таким чином, на думку суду, підставою для отримання працівником вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України є встановлення причино-наслідкового звязку між розірванням договору та порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. В даному випадку судом не встановлено, що розірвання трудових договорів між позивачами та відповідачем відбулося внаслідок порушення останнім трудового законодавства, або умов трудових договорів. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, трати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з тим, що відповідачем порушені, передбачені конституцією України, права позивачів [PERSON] та [PERSON] на своєчасне та повне отримання заробітної плати, яка є засобом до існування як їх особисто, так їх сімей. Тому, суд приходить до висновку, що позивачам заподіяно моральну шкоду, але в цій частині вимоги підлягають задоволенню частково в розмірі, який буде достатній для справедливої сатисфакції, а саме в сумі по 500 грн., з урахуванням моральних страждань позивача та додаткових зусиль для організації свого життя. Не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобовязання Чернігівського міського центру зайнятості внести зміни в трудові договори від 01.02.2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] та між ФОП [PERSON] та [PERSON]. Так, по-перше, Чернігівський міський центр зайнятості не являється відповідачем у справі. По- друге, відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року № 260 та зареєстрованого в МЮУ 27.06.2001 р. за №554/5745 до повноважень центрів зайнятості віднесена державна реєстрація трудових договорів між фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю та працівниками. Всі дані щодо дати звільнення та причин звільнення вносяться до договору фізичною особою підприємцем. З відповідача підлягають стягненню також судові витрати, понесені позивачками, до яких входять витрати на правову допомогу сумі по 2000 грн. Але так як, позовні вимоги задоволені частково, то судові витрати на користь позивачів підлягають стягненню з відповідача частково в сумі 1000 грн. на користь кожної. З відповідача підлягають стягненню 243 грн. 60 коп. судового збору на користь держави.

Outcome: partial