Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , звернулися до суду із позовною заявою про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову посилаються на те, що померлий [PERSON] [INFO] , був їх батьком. З 03.03.1973 по 14.02.2005 батько позивачів та [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 11.06.1973 їх батько зареєстрував право власності на житловий будинок за [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , однак 13.12.2004 вона склала заповіт, що посвідчений секретарем виконкому Кобилецько-Полянської сільської ради Рахівського району. Згідно вказаного заповіту усе належне [PERSON] майно, а також Ѕ житлового будинку, розташованого за [ADDRESS] , заповіла позивачці [PERSON] . Окрім цього, так як позивач [PERSON] на день смерті [PERSON] був неповнолітнім та проживав з батьками, то у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1241 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично успадкував 1/16 частину житлового будинку, належного його матері. Проте позивачі [PERSON] та [PERSON] право власності на спадкове майно, після смерті [PERSON] , не оформили. Після смерті [PERSON] , [PERSON] проживав у незареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , [INFO] . 04.08.2014 [PERSON] оформив заповіт, посвідчений секретарем виконкому Кобилецько-Полянської селищної ради за реєстровим номером 167. Згідно вказаного заповіту [PERSON] призначив відповідачку спадкоємицею 1/3 всього майна, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося, а також всього того, на що останній за законом матиме право. [INFO] [PERSON] помер. Однак ще при житті [PERSON] переніс хвороби, наслідком яких могло бути не повне розуміння значення своїх дій про що свідчили часті розлади здоров`я. Крім цього, ще задовго до смерті [PERSON] переніс інсульт. Таким чином позивачі стверджують, що покійний [PERSON] у силу перенесених хвороб, станом на дату посвідчення заповіту, міг не повністю розуміти значення своїх дій та керувати ними, у тому числі і через обставини, пов`язані із станом здоров`я. У зв`язку з наведеним просили задовольнити їх позовну заяву та визнати недійсним заповіт, посвідчений секретарем виконкому Кобилецько-Полянської селищної ради за реєстровим номером 167. Ухвалою суду від 04.08.2016 відкрито провадження у справі та надано відповідачці строк до 06.09.2016 подати письмові заперечення проти позову. Ухвалою суду від 06.09.2016 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів та витребувано із відділу охорони здоров`я Рахівської РДА медичну картку стаціонарного хворого [PERSON] . Ухвалою суду від 10.11.2016 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено судовим експертам Львівського НДІСЕ. 29.11.2016 з Львівського НДІСЕ надійшов лист про неможливість проведення експертизи у зв`язку з відсутністю фахівців у даній галузі знань. Ухвалою суду від 16.08.2017 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Берегівській обласній психіатричній лікарні Закарпатської області. 18.09.2017 з Брегівської обласної психіатричної лікарні надійшов лист про неможливість проведення даної експертизи, оскільки зазначені в ухвалі питання не відносяться до компетенції судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 29.01.2018 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] - [PERSON] та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Закарпатському обласному бюро судово-медичної експертизи. 13.02.2012 із Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи надійшов лист про неможливість проведення даної експертизи у зв`язку з відсутністю фахівців у даній галузі знань. Ухвалою суду від 20.03.2018 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Берегівській обласній психіатричній лікарні Закарпатської області. 11.05.2018 з Брегівської обласної психіатричної лікарні надійшов лист про неможливість проведення даної експертизи, оскільки зазначені в ухвалі питання відносяться до компетенції судово-психологічної експертизи. Ухвалою суду від 30.10.2018 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Івано-Франківській державній обласній психіатричній лікарні № 1. 07.12.2018 з Івано-Франківської державної обласної психіатричної лікарні № 1 надійшов лист про неможливість проведення даної експертизи, оскільки зазначені в ухвалі питання не відносяться до компетенції судово-психіатричної експертизи. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , представник позивачки [PERSON] - [PERSON] , на задоволенні позовних вимог наполягали та просили задовольнити такі з підстав, наведених у позовній заяві. Зокрема зазначили, що батько позивачів - [PERSON] , задовго до смерті переніс інсульт, а потім переніс хвороби, наслідком яких могло бути неповне розуміння значення своїх дій про що свідчили часті розлади здоров`я. У зв`язку з цим вважають, що при посвідченні заповіту від 04.08.2014 на ім`я відповідачки він не у повній мірі розумів значення своїх дій та міг керувати ними, з цих підстав вважають, що складений ним заповіт на ім`я [PERSON] є недійсним. Відповідачка [PERSON] у судові засідання не з`являлася, про час та дату проведення судових засідань повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки не повідомляла, письмових заперечень проти позову не надала. Клопотань про відкладення судового засідання також не надавала. Представник третьої особи Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області виконувач повноважень селищного голови Гілазова В.Т. надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника селищної ради. Також зазначила, що селищна рада позовні вимоги не визнає, оскільки в день посвідчення заповіту заповідач [PERSON] був попередньо ознайомлений із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлював значення своїх дій, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяв вільно та за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного і не був обмежений у встановленому порядку у праві укладати правочини. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, відповідно до якого Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників розгляду та проаналізувавши надані ними матеріали, суд, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , являються дітьми [PERSON] , який помер [INFO] у віці 63 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області. (а.с. 18). Судом встановлено, що за життя 04.08.2014 [PERSON] склав заповіт, яким заповів відповідачці [PERSON] 1/3 всього майна, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося, а також всього того, на що останній за законом матиме право (а.с. 9). В тексті заповіту заповідач [PERSON] власноруч здійснив запис, про те, що заповіт прочитано ним в голос та ним підписано. Названий заповіт було посвідчено секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради Гілазовою В.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 167. Наведене також не оспорюється позивачами. Право заповідача [PERSON] на вільне розпорядження належним йому майном гарантовано положеннями ст. 317 ЦК України, оскільки він був власником Ѕ житлового будинку, розташованого за [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 11.06.1973 № 363 (а.с. 12). Так, відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як вбачається із роз`яснень, викладених у частині другій пункту 16 та частини третьої пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Згідно із загальними правилами правомірності правочинів, зокрема ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом МЮУ від 11.11.2011 №3306/5 посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос і підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Судом встановлено та не заперечується позивачами, що оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради [PERSON] за допомогою комп`ютерної техніки та особисто посвідчений власноручним підписом заповідача [PERSON] . З огляду на викладене, заповіт складений уповноваженою на те особою та посвідчений у встановленому законом порядку. Таким чином, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку, що форма оспорюваного заповіту у повній мірі відповідає вимогам Інструкції про вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, а тому відсутні умови, визначені у ч. 1 ст. 1257 ЦК України, для визнання заповіту нікчемним. Щодо посилання позивачів у позовній заяві про те, що на час складання заповіту [PERSON] у неповній мірі міг керувати своїми вчинками та усвідомлювати свої дії через перенесений інсульт та інші хвороби, то суд прийшов наступних висновків. Заповіт є одностороннім правочином і може бути визнаний судом нікчемним тільки при зазначенні в рішенні спеціальної підстави передбаченої ст. 1257 ЦК України. Як зазначив ВСУ у рішенні від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16: Судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону. Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. При цьому, як зазначив ВССУ у рішенні від 26.10.2016 у справі № 343/1571/14-7 підставою для визнання заповіту недійсним може бути не просто хвороба, навіть, важка, а абсолютна неспроможність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, п. 16 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд, відповідно до статті 145 ЦПК, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Аналогічну за змістом позицію Верховний суд України висловив у п. 18 Постанови ПВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року ,у якій зазначив, що, за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Суд, з метою встановлення здатності заповідача [PERSON] усвідомлювати свої дії та керувати ними, за клопотанням позивачів п`ять разів поспіль призначав проведення посмертної судово-психіатричної експертизи та доручав її проведення різним експертним установам. Проте усі ухвали суду залишилися невиконаними. Інших обставин, як підставу для визнання заповіту недійсним у позовній заяві не зазначено, а обставини про наявність у заповідача [PERSON] дефектів волевиявлення через тяжке захворювання, в судовому засіданні позивачами не доведені належними та допустимим доказами. Окрім наведеного, необхідно зазначити наступне. Згідно усталеної судової практики справи про визнання правочину недійсним із підстав, зазначених у частині першій статті 225 ЦК України, вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, наявних у справі. При цьому висновок про недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Такі правові висновки, зокрема, містяться у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Враховуючі вищенаведені обставини, позивачами не надано, а судом не встановлено переконливих і обґрунтованих доказів того, що [PERSON] на час складення заповіту страждав будь-яким захворюванням, яке би позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Не містять такого обґрунтування конкретними обставинами та відповідними доказами ні позовна заява, ні матеріали справи. Крім цього, суд зазначає, що скасування заповіту із формальних підстав означатиме нехтування останньою волею покійного [PERSON] , що є неприпустимим, зважаючи як на норми Конституції та законів України, так і на моральні засади суспільства. З огляду на вищенаведені доводи, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю, залишивши понесені судові витрати за позивачами.

Outcome: dismissed