Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] 31.07.2019 р. звернулась в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування, у якому просила: 1) визнати недійсним в ј частині договір дарування, посвідчений 04 жовтня 2008 р. приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1719, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; 2) визнати за нею право власності на ј (одну четверту) частину вказаного будинковолодіння як частку в майні колишнього колгоспного двору. Після збільшення позовних вимог до відповідачів [PERSON] та Єзупільської селищної ради Івано-Франківської області просила також визнати недійсним рішення виконавчого комітету Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 22 від 23 квітня 2001 р. та свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння, видане виконавчим комітетом Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконкому № 22 від 23.04.2001 р., зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 15 травня 2001 р. за реєстровим № 489, поновивши їй пропущений з поважних причин строк позовної давності. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що будинковолодіння [ADDRESS] з часу його створення мало статус майна колгоспного двору, членами якого станом на 15.04.1991 р. були: її та відповідачки батько [PERSON] , їх матір [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказаним чотирьом членам колгоспного двору майно двору належало у рівних частках. Після введення в дію Закону України «Про власність» з 15.04.1991 р. вказані члени двору стали співвласниками майна двору по ј частині кожен. Їй також належить ј частина будинковолодіння. Від своєї частки у майні двору вона не відмовлялась, постійно проживала, була зареєстрована та користувалась даним майном, продовжує проживати у будинковолодінні та користуватись своєю часткою до цього часу. Без її згоди та відому батько [PERSON] уклав договір дарування, посвідчений 04 жовтня 2008 р. приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1719, згідно якого він подарував, а відповідачка [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Оскільки оспорюваний договір дарування порушує її права як співвласника будинковолодіння, вказаний договір має бути визнаний недійсним в ј частині. Під час розгляду даної справи їй стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів № 233 від 19.12.1989 р. голові колгоспного двору [PERSON] надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , що належав колгоспному двору. Всупереч вказаному рішенню за 1989 р. рішенням виконкому Поберезької сільської ради № 22 від 23 квітня 2001 р. за [PERSON] визнано право приватної власності на будинковолодіння по [ADDRESS] . На підставі вказаного незаконного рішення від 23.04.2001 р. батькові незаконно видано свідоцтво про право власності від 15.05.2001 р. Вказаними рішеннями і свідоцтвом про право власності порушено її право власності на частку в майні колишнього колгоспного двору. Тому вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивачка у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задоволити, просила поновити строк позовної давності по вимогах про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, посилаючись на те, що довідка виконкому Поберезької сільської ради за лютий 2015 р., на яку посилався представник відповідача, отримана нею у сільській раді у процесі розгляду цивільної справи щодо аліментів на дітей, надавалась для підтвердження її місця проживання та складу її сім`ї; на час отримання вказаної довідки відповідачка не чинила їй перешкод у користуванні будинковолодінням. Коли відповідачка у 2019 р. почала всіляко виганяти, виживати її з будинковолодіння та звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням шляхом її виселення, тоді вона довідалась про про порушення свого права власності на ј частину будинковолодіння. Оскільки позовна давність пропущена нею з поважних причин, просила визнати поважними причини пропущення позовної давності та захистити її порушене право власності на ј частину будинковолодіння. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Лютан З.Й. у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивачка після одруження у 1996 р. вибула з домоволодіння по [ADDRESS] , з 1996 р. до 2009 р. вона не проживала у спірному домоволодінні. Після погіршення стосунків зі своїм чоловіком позивачка вселилась у літню кухню спірного домоволодіння, де проживає досі. Після смерті їхнього батька [PERSON] у січні 2010 р. позивачка могла довідатись про те, що він уже на день смерті не був власником спірного будинковолодіння. З довідки про склад сім`ї, яка видавалась позивачці сільською радою у лютому 2015 р., позивачка довідалась, що власником домоволодіння є відповідачка. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору поширюється загальний трьохрічний строк позовної давності. Позивачка пропустила цей строк. Просив відмовити у позові за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, якщо ж суд прийде до висновку про обґрунтованість позову, просив відмовити у позові за пропуском строку позовної давності. Представник відповідача Єзупільської селищної ради Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у надісланій суду заяві селищний голова просив справу розглянути у відсутності представника відповідача. Ухвалою суду від 16.07.2020 р. у приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу Колтуна Б.М. витребувано засвідчену копію нотаріальної справи по посвідченню оспорюваного договору дарування від 04.10.2008 р., яка підшита на а.с.53-62. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що спірне будинковолодіння [ADDRESS] , [ADDRESS] , у якому зареєстровані та проживають позивачка [PERSON] , відповідачка [PERSON] із сім`єю та матір сторін [PERSON] , мало статус колгоспного двору. Відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області № 233 від 19.12.1989 р. голові двору [PERSON] надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , який належав колгоспному двору. Станом на 1991 р. у колгоспному дворі проживали [PERSON] - голова двору, який був членом колгоспу «Тепличний», працював будівельником, його дружина [PERSON] та неповнолітні дочки [PERSON] , [PERSON] . Ці четверо членів двору мали право власності на майно колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім`єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по ј частині. Вказані обставини підтверджуються довідкою виконкому Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 29.07.2019 р. № 844 (а.с.8), засвідченою державним архівом Івано-Франківської області копією рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів Івано-Франківської області № 233 від 19.12.1989 р. з доданим до нього списком громадян та голів колгоспних дворів по с. Побережжя (а.с. 69, 71-72), засвідченими старостою с. Побережжя копіями з погосподарських книг Поберезької сільської ради за 1986-1990 р., 1991-1995 р. по господарству [PERSON] (а.с.74-76). Вказані обставини, які встановлені судом, не спростовані і фактично визнаються відповідачкою [PERSON] та її представником. Майно колгоспного двору відповідно до вимог ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Судом також встановлено, що всупереч вказаному вище рішенню виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 233 від 19.12.1989 р., згідно якого батькові сторін [PERSON] надано дозвіл на оформлення права власності на майно колгоспного двору, рішенням виконавчого комітету Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 22 від 23 квітня 2001 р. «Про визнання права власності на будинковолодіння» за [PERSON] визнано право приватної власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , засвідчена копія якого надана архівним відділом Тисменицької РДА та підшита на а.с.93. На підставі вказаного рішення від 23.04.2001 р. № 22 виконавчий комітет Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 15.05.2001 р. видав батькові сторін [PERSON] свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , засвідчена копія якого міститься на а.с.59. Право приватної власності [PERSON] на спірне будинковолодіння, що складається з житлового будинку А житловою площею 58,2 кв.м. загальною площею 178,9 кв.м, літньої кухні Б, сараїв В, Г, вбиральні Д, криниці №1, огорож №2, №3, №4, зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 15.05.2001 р., про що внесено запис у реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 489 (а.с.60). У подальшому [PERSON] подарував спірне будинковлодіння відповідачці [PERSON] на підставі договору дарування від 04.10.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтуном Б.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 1719 (а.с.54). Право приватної власності відповідачки [PERSON] на спірне будинковолодіння зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 28.10.2008 р. (а.с.7). Вказаними рішенням виконкому Поберезької сільської ради від 23.04.2001 р. № 22, свідоцтвом про право власності від 15.05.2001 р. та договором дарування від 04.10.2008 р., які оспорюються позивачкою у рамках даної цивільної справи, порушено право власності позивачки на частку в майні колишнього колгоспного двору, її незаконно позбавлено права власності на ј частину спірного будинковолодіння. Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Згідно вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу є додатковою статтею Конвенції, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Щодо посилання сторони відповідача на пропуск позивачкою трьохрічного строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України, увідповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Судом встановлено, що з довідки виконкому Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 19.02.2015 р., копія якої долучена представником відповідача і підшита на а.с.35, у якій вказано, що [PERSON] є власницею спірного будинковолодіння, позивачка могла довідатись про порушення свого права. Наведені позивачкою наступні обставини, а саме: на час видачі вказаної довідки позивачка вільно користувалась своєю часткою будинковолодіння, жодних обмежень чи перешкод їй не чинилось; позивачка дізналась про порушення свого права власності у 2019 р., коли відповідачка почала виганяти її з будинковолодіння та звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням шляхом виселення позивачки, - суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, порушене право позивачки підлягає захисту. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення заявлених позивачкою вимог про визнання недійсними рішення виконкому Поберезької сільської ради від 23.04.2001 р. № 22 і свідоцтва про право власності від 15.05.2001 р., визнання частково недійсним договору дарування від 04.10.2008 р. та визнання за позивачкою права власності на ј частину спірного будинковолодіння як частку в майні колишнього колгоспного двору. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідачки [PERSON] слід стягнути у користь позивачки 2444,80 грн. судових витрат по сплаті судового збору (а.с.1-2, 88). На підставі наведеного, відповідно до ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст. 203, 215, 267, 316, 317, 321, 328, 392 ЦК України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: approved