Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що їм на праві спільної сумісної власності належить по ? частині квартири, розташованої за адресою: м. Димитров, Донецька область, м-н «Восточний», б. 22, кв. 77. Разом з позивачами у квартирі з 04.07.2014 року зареєстрований їх син [PERSON], невістка [PERSON], онук [PERSON], але відповідачі жодного дня в квартирі не мешкали. У липні 2014 року відповідачі виїхали до Російської Федерації, де зареєстрували своє місце перебування у Нижегородській області і наміру повертатися не мають, оскільки у грудні 2015 року відповідачами подані документи для отримання громадянства РФ. Оскільки відповідачі у спірному приміщенні не проживають більше ніж один рік, комунальні послуги за квартиру не сплачують, інших витрат по утриманні квартири не несуть, просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 77 в будинку № 22 на м-ні «Восточний» в місті Димитров Донецької області. Позивачі в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Відповідачі до судового засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі. Представник третьої особи, в судовому засіданні заперечувала проти визнання малолітнього [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки реєстрація за місцем мешкання у РФ є тимчасовою, щодо інших відповідачів просила вирішити справу на розсуд суду. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не зявились до суду. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2/77-2061, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» 18.12.2012 року належить квартира на праві спільної часткової власності по ? частці кожному, за адресою: Донецька область м.Димитров м-н «Восточний», 22/77 (а.с. 14, 15). Згідно з довідкою про склад сімї, виданою ПП «ПЖФ «Гарант-Сервіс», станом на 03.12.2015 року, в квартирі за адресою: Донецька область м.Димитров м-н «Восточний», 22/77, крім позивачів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані їх син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO] та онук [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Згідно з актом від 23.11.2015 року, складеним комісією у складі працівників ПП «ПЖФ «Гарант-Сервіс», [PERSON], [PERSON], [PERSON], за адресою м.Димитров Донецької області м-н «Восточний», 22/77 не мешкають з липня 2014 року до теперішнього часу (а.с. 7). З 17.03.2015 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], тимчасово зареєстровані за адресою: РФ, Нижегородська область житловий район Тесовая, вул.2 буд. 8 (а.с. 23-37). Вказані обставини та факт не проживання відповідачів в квартирі за адресою: м. Димитров Донецької області на м-ні «Восточний», б. 22, кв. 77 без поважної причини, був підтверджений в судовому засіданні поясненнями свідків. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] це її донька, відповідачі виїхали влітку 2014 р., мешкають у РФ, назад повертатися не збираються, у них вже подані документи на громадянство. Протягом цього часу відповідачі у м.Димитров не приїжджали. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивачів знає як сусідів, також знає як сусідів відповідачів. З середини 2014 р., як почалася війна, вони виїхали до РФ, точне місцезнаходження не знає. Виїхали всі, крім позивачів. З того часу до теперішнього часу вона не бачила, щоб відповідачі приїжджали у м.Димитров. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивачів знає як сусідів. Відповідачів бачив. Влітку 2014 р. відповідачі виїхали до Росії. З того часу по теперішній час в м.Димитров не приїжджали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Оскільки, реєстрація відповідачів у спірній квартирі спричиняє для позивачів, як для власників перешкоди у користуванні даною квартирою, а також той факт, що відповідачі з моменту реєстрації та до теперішнього часу у квартирі не мешкають без поважних причин, суд вважає, можливим визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] таким, що втратили право на користування квартирою 77 в будинку 22 м-ну «Восточний» в місті Димитров Донецької області. Одночасно, суд не може задовольнити вимоги позивачів, щодо визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування, з наступних підстав. У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., підписаною Україною 21.02.1990р., ратифікована Україною 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сімї. За ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.27 Конвенції, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Відповідно до ч.2\~ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки реєстрація дитини за адресою: РФ, Нижегородська область житловий район Тесовая, вул.2 буд. 8 носить тимчасовий характер, то позбавлення дитини права користування квартирою за адресою: м-н «Східний», 22/77, м.Димитров Донецької області буде порушенням її прав на користування житлом і тому у задоволенні позовних вимог до [PERSON] 30.10.2010р.н. необхідно відмовити. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial