Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивачка 29.09.2021 року звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., та [PERSON] , 2015 р.н., у розмірі 50% з усіх видів доходів, але не менше одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 серпня 2008 між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу позивачка та відповідач трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2009 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., та [PERSON] , 2015 р.н. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року задоволено позов позивачки про розірвання шлюбу з відповідачем, на це рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, яка знаходиться на розгляді у Київському апеляційному суді. Позивачка стверджує, що фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства з відповідачем припинено з вересня 2020 року, діти залишилися проживати з нею. Вона одна не може забезпечити належний рівень життя дітей, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, тому батько дітей, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні Ѕ частини з усіх видів заробітку (доходу). Їй не відомо де на сьогоднішній день працює відповідач, проте згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] є керівником декількох організацій, а саме: ТОВ «ВК-482», ТОВ «Віолта», ТОВ «Р10», ТОВ «Вогні Оболоні». Позивачка зазначає, що при оплаті відповідачем аліментів у заявленому розмірі забезпечується їхня рівність при несенні обов`язку утримання дітей. Відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважає, що відповідач меже сплачувати такий розмір аліментів. Ухвалою суду від 05.10.2021 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 09.11.2021 року о 11 год. 50 хв., роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 27). В судовому засіданні 09.11.2021 року відповідач подав заяву, у якій вказав, що з матеріалами справи він ознайомився 05.11.2021 року, позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими і безпідставними, надав дублікати чеків про перерахування коштів на картковий рахунок позивачки, зазначив, що в Київському апеляційному суді перебуває на розгляді справа про розірвання шлюбу між ним та позивачкою, предметом якої є опіка над дітьми, вирішення питання щодо нагляду за дітьми під час перебування сторін на роботі, вирішення майнових питань та питань про повернення кредитних і позичкових коштів отриманих за період перебування в шлюбі (а.с. 33). За клопотанням відповідача судом була оголошена перерва до 07.12.2021 року для надання можливості сторонам по справі подати відзив на позов, відповідь на відзив та заперечення. Відзив на позов відповідач не подав. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснила, що з вересня 2020 року сторони проживають за різними адресами, діти мешкають з матір`ю за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності матері позивачки, відповідач кошти сплачує нерівномірно, у травні 2020 року на трьох дітей сплатив 2 970 грн., в червні, липні та вересні 2021 року взагалі нічого не сплачував. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що діти проживають у квартирі бабусі - матері позивачки, він з дітьми постійно спілкується, за наданими суду чеками він перераховував кошти на картковий рахунок позивачки на оплату житлово-комунальних послуг, також через дітей передавав гроші готівкою бабусі, дітям він купував одяг та інші речі, де проживає позивачка йому не відомо, він працює директором в ТОВ «Вогні Оболоні», інші підприємства у яких він рахується директором, діяльності не здійснюють. Суд, вислухавши представника позивачки, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 22 серпня 2008 року (а.с. 4). Від шлюбу позивачка та відповідач мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7-9). З пояснень учасників справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року задоволено позов [PERSON] про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] . На рішення суду про розірвання шлюбу відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу, яка знаходиться на розгляді у Київському апеляційному суді. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Нормою статті 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За повідомленням позивачки та її представника, діти сторін по справі проживають з позивачкою за місцем реєстрації дітей та сторін по справі та перебувають на утриманні позивачки. Відповідач заперечує факт проживання позивачки з дітьми, однак жодних доказів цього суду не надано. З пояснень відповідача, він мешкає окремо від дітей. На час розгляду справи рішення про проживання дітей з батьком не постановлювалось, домовленості між сторонами стосовно розміру аліментів не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За правилами ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи розмір заявлених до стягнення аліментів позивачка посилається на те, що відповідач працездатний, інших утриманців не має, отримує дохід, на праві власності має нерухоме майно, є керівником чотирьох юридичних осіб, тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей. При цьому, на доведення позовних вимог позивачкою надано лише інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за відомостями якої відповідач [PERSON] є керівником ТОВ «Віолта», ТОВ «ВК-48», ТОВ «Р10» та ТОВ «Вогні Оболоні» (а.с. 10-21). Будь яких інших доказів на підтвердження майнового стану відповідача у відповідності до положень ст. 84 ЦПК України позивачка не зверталась до суду з клопотаннями про витребування доказів. Як пояснив відповідач, інших дітей, окрім спільних з позивачкою, він не має; він працює директором лише в ТОВ «Вогні Оболоні», де отримує заробітну плату, інші підприємства у яких він рахується директором - ТОВ «Віолта», ТОВ «ВК-48», ТОВ «Р10» діяльності не здійснюють. Матеріали справи не містять жодних даних та будь яких обґрунтувань відповідачем щодо свого незадовільного матеріального стану, що підтверджувалось би доказами, а також наявність інших непрацездатних членів сім`ї яких би він матеріально забезпечував. Відповідач перебуває у працездатному віці, працевлаштований, отримує дохід, отже має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей. При розгляді справи судом не встановлено обставин передбачених п.п. 3-1), 3-2) ч. 1 ст. 182 СК України, а також інших обставин, які б могли мати істотне значення для вирішення спору. З огляду на те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення дітей, і позивачкою заявлено до стягнення розмір аліментів на трьох дітей у частці, яка становить Ѕ від доходу відповідача, що за загальними правилами сімейного законодавства є мінімальною часткою та може бути зменшена у разі встановлення обставин передбачених ст. 182 СК України, які впливають на визначення розміру аліментів, однак таких обставин судом не встановлено, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та їх розміру, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до частини 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно частин 2, 3 ст. 183 ЦПК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Аліменти розмірі Ѕ слід стягувати з відповідача починаючи з дня подання позову - з 29.09.2021 року і до досягнення старшою дитиною [PERSON] повноліття; потім по 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття; потім по 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. При цьому, суд роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до положень ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». За нормою частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про стягнення аліментів судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. За наведених обставин у порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України питання розподілу між сторонами судового збору при ухваленні рішення судом не вирішується. Під час розгляду справи представником позивачки [PERSON] подана заява від 07.12.2021 року про подання доказів про здійснені судові витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: approved