Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 06 травня 1999 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] .. Під час перебування у шлюбі, а саме 21.03.2003 року, за спільні кошти позивачкою та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 21.03.2003 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 16 серпня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів, зроблено відповідний актовий запис за № 427. 26 листопада 2008 року на підставі спільної домовленості між позивачем та відповідачем [PERSON] , останнім було оформлено заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського нотаріального округу Пешехоновою А.В. Відповідно до вказаного заповіту, [PERSON] заповів все своє майно на момент смерті, своїй дочці [PERSON] [INFO] . Після розірвання шлюбу позивачка [PERSON] та [PERSON] продовжували жити разом та вести спільний побут. Це було обумовлено тим, що [PERSON] є інвалідом 2-ї групи та не міг повноцінно працювати та утримувати себе. [PERSON] повністю взяла всі обов`язки щодо утримання сім`ї на себе, працювала не декількох роботах. Не зважаючи на те, що тільки завдяки спільній із відповідачем дитині, позивачка намагалась зберегти сім`ю, відносини між колишнім подружжям все більше погіршувались. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи між позивачем та відповідачем постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставала спільна дитина, що тяжким чином впливало на її психічний стан. Відповідач не розумів сутності проблем, які виникали у спільної дитини та у позивачки, відповідач не був здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. В наслідок чого, позивачка та відповідач [PERSON] домовились про те, що вони спільно придбають йому квартиру та він переїде від позивачки з дитиною. 02 вересня 2008 року, позивачка спільно з відповідачем [PERSON] придбали останньому квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується договором дарування від 02 вересня 2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Однак, 20.03.2017 року позивачці цілком випадково стало відомо, що 04.09.2015 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , за яким продав квартиру [ADDRESS] , без відома та дозволу позивача [PERSON] . Вказаний договір, був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. [PERSON] при укладанні та посвідченні договору купівлі-продажу не повідомив приватного нотаріуса Відуту О.В. про ту обставину, що вказана квартира була придбана під час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] за їх спільні кошти та перебуває у спільній власності. Того ж дня, а саме 20.03.2017 року, позивачці також стало відомо, що [PERSON] , 20.10.2010 року уклав договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого, вказана квартира, була подарована [PERSON] . Надалі [PERSON] , а саме 12.02.2016 року, начебто продала вказану квартиру своїй рідній сестрі [PERSON] . Отже, на підставі викладених обставин позивачка звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 2006 року по 2009 рік включно; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 04.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В.; визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що був вчинений 20.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В.; визнати за [PERSON] право власності на квартиру, [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.06.2017 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом вводиться в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно п.9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.01.2018 названу справу було передано до розгляду судді Зотько Т.А. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.01.2018 справу було призначено до підготовчого засідання.. Відповідачем [PERSON] 22.01.2018 було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яку згідно ухвали суду, внесеної до протоколу судового засідання, було прийнято до спільного розгляду з первинним позовом [PERSON] . Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що дійсно з 06 травня 1999 [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який надалі було розірвано за рішенням суду від 25 липня 2006 року про що зроблено відповідний актовий запис №427 від 16.08.2016 року. За час перебування у шлюбі з [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 07 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Авраменко Н.А. Перед розірванням шлюбу [PERSON] домовився з [PERSON] про добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення [PERSON] зажадала виділити їй більшу частину майна. Між тим, квартира [ADDRESS] , яка придбана в шлюбі, куплена за власні кошти [PERSON] , які він одержав від продажу Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , який він отримав у власність після смерті батьків. Проте, [PERSON] , не заперечує, що їх з [PERSON] долі в цьому майні були рівними. Вартісна оцінка квартири [ADDRESS] , відповідно до висновку про вартість об`єктів оцінки від 20 січня 2018 р., складає 823700 грн., що відповідно до Ѕ частини становить 411 850 грн. Отже, зі змісту вимог зустрічного позову [PERSON] просив суд визнати квартиру [ADDRESS] - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , право власності на Ѕ (одну другу) частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 52, 0 кв.м. 20.02.2018 позивачка за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог, згідно якої просила суд визнати удаваним договір дарування квартири, що розташована в [ADDRESS] , який був вчинений 02.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 7531, визнавши його договором купівлі-продажу;припинити за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована в [ADDRESS] , яка являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована в [ADDRESS] , яка являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді від 07.03.2018 було вирішено накласти арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ухвали, внесеної до протоколу судового засідання від 07.03.2018 було прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою судді від 19 квітня 2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою судді від 04.06.2018 було відмовлено представнику [PERSON] в задоволенні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.07.2018 вирішено апеляційну скаргу [PERSON] , подану від її імені та в її інтересах представником [PERSON] , який діє на підставі довіреності на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року про відмову в призначені експертизи по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, приватний нотаріус Смілянського районного нотаріального округу Новіков Ігор Миколайович про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання удаваним договору дарування квартири, визнавши його договором купівлі-продажу, припинення права власності на Ѕ частку квартири, визнання права власності на Ѕ частку квартири та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - повернуто апелянту. Постановою Верховного Суду від 11.11.2019 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03.07.2018 року, залишено без змін. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] , вимоги остаточно поданої позовної заяви підтримали, просили задовольнити, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві, одночасно просили відмовити в зустрічному позові з мотивів його безпідставності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 04.09.2015 між [PERSON] та [PERSON] та визнанні її права власності на квартири [ADDRESS] . Іншу частину вимог просив розглянути відповідно до вимог діючого законодавства. Надаючи пояснення посилався на зміст відзиву на позовну заяву від 05.02.2018, у відповідності до якого зазначає, що обставину належності квартири за адресою: [ADDRESS] до спільного майна подружжя позивач базує виключно на тому факті, що така квартира, була попередньо придбана продавцем [PERSON] у період шлюбу із позивачем. Представник зазначив, що позивач випускає ту обставину, що самого факту придбання майна під час шлюбу недостатньо для того щоб визнавати його спільним майном подружжя, адже для цього потрібно також довести відповідне джерело походження коштів, за яке таке майно придбавалося. При цьому, доказів придбання спірного майна саме за спільні кошти подружжя до позовної заяви не додано. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] в задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. 01.02.2018 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого остання посилається на те, що в 2005 році познайомилась з [PERSON] і почала з ним зустрічатись, про що була обізнана [PERSON] 16 серпня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від [PERSON] [PERSON] дізналась, що вони добровільно розділили спільне майно подружжя, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] , залишається у власності [PERSON] , а квартира за адресою: [ADDRESS] , залишається у власність [PERSON] . [PERSON] особисто повідомила, що ніяких претензій щодо поділу майна подружжя до [PERSON] не має і що вона від нього більше нічого не хоче. З вересня 2006 року [PERSON] почала проживати з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у її батьків по постійному місцю проживання в с. Курінь Бахмацького району Чернігівської області, де проживали по вересень 2008 року. З жовтня 2008 року і по січень 2016 року вони з [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] , яку подарували [PERSON] 02 вересня 2008 року. Подарована [PERSON] квартира - житловою площею - 11,0 кв.м. була в непридатному для проживання стані. За власні кошти [PERSON] та завдяки матеріальній допомозі її батьків вони з [PERSON] зробили капітальний ремонт в квартирі, купили меблі. 07 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 05 жовтня 2010 року [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] достеменно знала, що 02 вересня 2008 року [PERSON] отримав в дар квартиру [ADDRESS] . При цьому, якщо [PERSON] продовжувала жити разом з [PERSON] та вести спільний побут до 2009 року, так як вона стверджує в позовній заяві, то чому не користувалась цією квартирою, не робила в ній ремонт, не сплачувала жодних комунальних платежів. 12 лютого 2016 року позивачка дійсно продала належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] , яка постійно проживає в цій квартирі з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Договір дарування квартири [PERSON] відповідає вимогам ст. 719 ЦК України, тобто укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, а відтак [PERSON] просила відмовити в позові [PERSON] , одночасно підтримавши зустрічні позовні вимоги. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлений належними чином. 06.02.2018 року подав відзив на позовну заяву, зі змісту якого просив відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] за кожним з них було зареєстровано право власності на окрему квартиру, та вони прийшли до взаємної згоди, щодо розподілу відповідного майна. Обставина відсутності на момент розірвання шлюбу спору та і домовленості щодо фактичного розподілу майна набутого за час шлюбу, підтверджується копією рішення Броварського міськрайонного суду від 25.07.2006 року про розірвання шлюбу, з якого вбачається що «спір про поділ майна між сторонами не виникає» а також тим, що кожен із подружжя продовжив володіти та користуватися тією квартирою, що була зареєстрована за ним на час розірвання шлюбу та протягом тривалого часу, більше десяти років жодних претензій зі сторони позивача заявлено не було. Таким чином, [PERSON] на момент розірвання шлюбу у 2006 році достеменно знала про наявність квартири [ADDRESS] і що право власності на квартиру зареєстровано на [PERSON] . Крім того, шлюбні стосунки з позивачем були припинені в 2005 році. В 2005 [PERSON] познайомився з [PERSON] і почав зустрічатись з нею. 16 серпня 2006 року шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано і з вересня 2006 року він почав проживати з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в селі Курінь Бахмацького району Чернігівської області у її батьків. З жовтня 2008 року по січень 2016 року [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] . Подарована [PERSON] квартира [ADDRESS] , потребувала капітального ремонту, який був проведений за кошти [PERSON] та її батьків, а також за їх кошти купувались меблі в квартиру. Таким чином, з 2006 року і по 2009 рік включно [PERSON] проживав однією сім`єю, вів спільне господарство, спільний побут і бюджет з [PERSON] , з якою 7 квітня 2010 року зареєстрував шлюб. [PERSON] було відомо, що 02 вересня 2008 року [PERSON] отримав в дар квартиру [ADDRESS] , однак позивачка вказаною квартирою не користувалась та не проживала в ній, не сплачувала комунальних послуг. Відповідачка [PERSON] , 3-особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута О.В., Приватний нотаріус Смілянського районного нотаріального округу Новіков І.М. в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись судом належним чином. Заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 06.05.1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва, актовий запис № 270 (а.с.10 т.1). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2006 року (справа №2-2754/06) шлюб зареєстрований 06.05.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва, актовий запис № 270, між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.135). 16.08.2006 року сторонами було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.11, 136 т.1). Позивачка [PERSON] звертаючись до суду з позовом, зазначала, що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах та у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано майно, а саме: 21.03.2003 року, за спільні кошти позивачкою та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 21.03.2003 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та 02 вересня 2008 року, позивачка спільно з відповідачем [PERSON] придбали останньому квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується договором дарування від 02 вересня 2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 4, 19 т.1). Відповідач [PERSON] , звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою, зазначав, що дійсно з 06 травня 1999 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який надалі було розірвано за рішенням суду. За час перебування у шлюбі з [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] . Перед розірванням шлюбу [PERSON] домовився з [PERSON] про добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення [PERSON] зажадала виділити їй більшу частину майна. Між тим, [PERSON] зазначав, що квартира [ADDRESS] , яка придбана в шлюбі, куплена за його власні кошти, які він одержав від продажу Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , який він отримав у власність після смерті батьків. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені первинні позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню судом з таких підстав. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно частин 3, 4 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз`яснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд дійшов висновку, що факт спільного проживання позивачки [PERSON] та [PERSON] після розірвання між ними шлюбу, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не свідчать про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні саме подружжю. Достатніх й достовірних доказів на підтвердження факту саме спільного проживання як подружжя, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків за період з моменту розірвання шлюбу (25 липня 2006 року) і по 2009 рік включно, позивачка [PERSON] суду не надала, що є її процесуальним обов`язком в силу статей 12, 81 ЦПК України та вказані обставини спростовуються показаннями допитаних в суді свідків. Так свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] та [PERSON] розлучились, але з 2005 по 2009 вони проживали разом, вели спільне господарство по [ADDRESS] . [PERSON] працювала, а відповідач [PERSON] сидів вдома, оскільки хворів. [PERSON] неодноразово намагався покінчити життя самогубством, на підставі чого його забирали в лікарню, однак він постійно звідти втікав, бив меблі, вікна, постійно викликав дівчат, які приїздили до нього додому. Десь у 2008 - 2009 році відповідачка [PERSON] почала приїжджати до [PERSON] , перебувала десь тиждень, потім позивачка її вигнала. [PERSON] була не проти щоб [PERSON] влаштовував своє особисте життя, щоб про нього піклувалась інша жінка, оскільки у нього часто були приступи і він потребував допомоги. Років зо два [PERSON] та [PERSON] ще жили разом, а потім він почав викликати до себе дівчат різних. Зі слів [PERSON] їй відомо, що в м.Києві була спільно придбана квартира, яку вони здавала, однак між подружжям була домовленість, що потім в ній буде проживати їх донька [PERSON] . З якою метою була придбана квартира в м.Сміла, свідку відомо не було. В суді свідок [PERSON] показала, що знає [PERSON] з 2002 року, діти ходили в один садочок. На перший погляд родина була приємна, жили скромно, однак [PERSON] (відповідач [PERSON] ) хворів, його стан погіршувався, часто були приступи, неодноразово [PERSON] намагався покінчити з життям. [PERSON] працювала з ранку і до вечора, в свою чергу [PERSON] не працював, часто просив гроші, якщо не отримував бажаного розбивав все в квартирі. [PERSON] лікувався в лікарні імені Павлова , просив на вихідні забирати його додому, його стан з кожним днем погіршувався. Надалі [PERSON] та [PERSON] розлучились, однак продовжували проживати разом. [PERSON] допомагала [PERSON] влаштувати своє життя, часто приїздили жінки на оглядини, при цьому, в одній кімнаті проживав [PERSON] з жінками, а в іншій [PERSON] з донькою. [PERSON] перший раз побачила в медичному центрі, коли вона приїздила в гості до [PERSON] , вона вела себе дуже скромно. Зі слів [PERSON] вони за кошти, що перебували за договорами на рахунках, купили [PERSON] квартиру, а на кошти від здачі в найм київської квартири вони жили. Квартира в м.Києві була придбана в кредит, і допоки він виплачувався, то вони жили на гроші зароблені саме [PERSON] , а від здачі в найм - сплачували кредит. Свідок вказала, що вона особисто бачила під час прибирання в квартирі, де проживала позивачка, в речах відповідача [PERSON] три договори на вклади на тисячі гривень, зі слів [PERSON] їй відомо, що за ці кошти в подальшому вони поїхали і придбали квартиру для [PERSON] . В суді свідок [PERSON] показала, що проживає по [ADDRESS] . [PERSON] знає з 2004 року, чоловік [PERSON] поводив себе неадекватно, постійно намагався покінчити життя самогубством, погрожував. Після розлучення [PERSON] домовилась з [PERSON] , що буде забезпечувати його поки він не придбає своє житло. Останній раз свідок бачила [PERSON] десь у 2007-2008 році, вони з [PERSON] вже були розлучені, однак він проживав у неї в Броварах, свідку не було відомо чому [PERSON] терпіла присутність [PERSON] , з її слів відомо, що вона хотіла з ним розійтись, щоб все було спокійно. На думку свідка [PERSON] мав владу над [PERSON] , а в неї не було жодної підтримки. У [PERSON] був будинок в смт.Димерка, який вони продали. В суді свідок [PERSON] показала, що вона живе у будинку з 1992 року, їй відомо, що [PERSON] придбав квартиру у кого саме, свідок його не запитувала, а до того там жили квартиранти. Раз в місяць [PERSON] приходила знімати показники з лічильника, чоловіка її свідок смутно пам`ятає. Знає, що [PERSON] близько чотирьох років тому купив квартиру, деталі цієї купівлі вона ні з ким не обговорювала. В суді свідок [PERSON] показала, що знає [PERSON] з часів коли вони проживали у м. Бахмачі. З [PERSON] свідок познайомилась в 2008 році, знала що він розлучений та в нього є донька [PERSON] . З [PERSON] познайомився в електричці задовго до 2008 року, їй відомо, що [PERSON] приїздив до [PERSON] , коли остання ще проживала у гуртожитку і жив у неї. [PERSON] добра людина, останній раз з ним спілкувалась в минулому 2019 році, вітала з днем народження. Особисто бачила, що [PERSON] оплачувала квартплату за квартиру в Києві. Приблизно в 2009 році [PERSON] та [PERSON] одружились. Спочатку вони жили в м. Черкаси потім переїхали в м. Бахмач. [PERSON] ніколи не розповідав ким він працював, з його слів можна було дійти висновку, що [PERSON] продав свій спадок та купив квартиру, яку залишив дружині та доньці, а собі купив квартиру в м.Київ. Свідок зазначила, що їй відомо, що в квартирі жили квартиранти, а займалась ремонтом та оплатою за неї саме [PERSON] . Приблизно у 2012-2013 роках вона з [PERSON] клеїли обої в коридорі квартири, донька [PERSON] там не жила, там проживали весь час квартиранти. Свідок зазначила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] спілкувався з донькою, однак чи приїздила вона до нього, свідку не відомо. Одного разу вона передавала подарунок для його доньки. Заслухавши вищевказані показання свідків та надані пояснення позивачкою, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] на вимогу відповідача [PERSON] погодилась надати йому свою допомогу у влаштуванні особистого життя, вона хотіла щоб про [PERSON] піклувалась інша жінка, оскільки у нього часто були приступи і він потребував допомоги. При цьому позивачка з дитиною проживала в одній кімнаті, в той час, як відповідач проживав в іншій кімнаті, куди регулярно на його запрошення приїздили інші жінки, з якими він підтримував відносини. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання удаваним договір дарування квартири, що розташована в [ADDRESS] , який був вчинений 02.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 7531, визнавши його договором купівлі-продажу;припинення за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована в [ADDRESS] , яка являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] ; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована в [ADDRESS] , яка являється спільною сумісною власністю подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню судом з тих підстав, що позивачкою не доведено, що вказані правочини є удаваними та були вчинені сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, а також не доведено факт того, що вказане спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і набуте ними під час усталених відносини, які притаманні саме подружжю та відповідно не доведено факт, що вказане майно підлягає розподілу судом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , придбане під час шлюбу сторін, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що вказане спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи сторін про те, що зазначені вище квартири, які придбано у шлюбі є особистою приватною власністю кожної зі сторін у справі, оскільки придбано за кошти отримані від реалізації успадкованого кожним з них майна, є безпідставні, так як сторонами не надано суду безспірних доказів того, що саме ці кошти були використані для придбання спірного майна. Отже, сторонами не спростовано презумпцію спільності вказаного спірного майна подружжя, що є їх процесуальним обов`язком, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, суд встановив, що після розірвання шлюбу, спірне майно перебувало у відповідному користуванні сторін у справі - квартира [ADDRESS] у користуванні відповідача [PERSON] , а квартира [ADDRESS] - у позивачки [PERSON] з донькою. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, дані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України. Як вбачається з копії рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2006 року (справа №2-2754/06), судом було встановлено, що на час розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо придбаного спірного майна, що підлягало поділу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на момент розірвання шлюбу сторони досягли згоди щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, а відтак встановивши, що вказане спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, разом з тим відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за ним в порядку його розподілу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що зареєстрована за позивачкою [PERSON] .. Статтею 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить у статті 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вже зазначалось вище відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] , був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 04.09.2015 року. На момент укладення вказаного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Крім того, як вбачається з дослідженої судом копії свідоцтва про народження [PERSON] , остання досягла повноліття [INFO] , а відтак укладаючи спірний договір від 04.09.2015 року отримання відповідного дозволу від Служби у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації не потребувало, що спростовує твердження позивачки та її представника - [PERSON] щодо того, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зокрема, що [PERSON] знав чи міг за вказаних обставин знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що при укладенні вказаного договору мала бути письмова згода як [PERSON] так і Служби у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні вимог позивачки [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 04.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] та визнання за позивачкою в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя права власності на квартиру [ADDRESS] , суд виходив з тієї обставини, що в даному випадку вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак сторони досягли згоди щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя на момент розірвання шлюбу. Крім того, суд приймає до уваги також той факт, що відповідач [PERSON] , як добросовісний набувач, втрачає майно і сам змушений буде шукати способи компенсації своїх втрат, що на думку суду є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Сам по собі факт одноособового, без згоди другого подружжя, продажу квартири відповідачем [PERSON] не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Враховуючи той факт, що задоволення позовних вимог за первісним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 04.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, а відтак в задоволенні вказаних позовних вимог позивачці [PERSON] слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн. та на користь відповідачки [PERSON] понесені витрати на правову допомогу в розмірі 13500 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: approved