Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з вказаним позовом, який мотивують тим, що 03 травня 2014 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку № 1 по вул. Берег в с. Дубриничі Перечинського району. Вони прийняли спадщину за батьком, подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк з дня її відкриття, і на даний час являються співвласниками спадкового будинку на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом. Однак, за життя їх батько прийняв на проживання у вказаний будинок відповідача [PERSON] Оскільки відповідач на їх неодноразові повідомлення про виселення не реагує та у добровільному порядку покинути будинок відмовляється, тому просять позов задовольнити і виселити її з житлового будинку № 1 по вул. Берег в с.Дубриничі Перечинського району. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засіданні не зявилися, однак подали суду заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, позов підтримали повністю та просили його задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на те, що підстав для виселення немає, оскільки відповідач з 2005 року проживала у вказаному будинку з покійним [PERSON] на законних правах. Представник Перечинського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У судовому засіданні встановлено, що позивачам на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 11 лютого та 02 березня 2015 року належить на праві спільної часткової власності будинок № 1 по вул. Берег в с. Дубриничі Перечинського району Закарпатської області по 1/3 кожному (а. с. 5-12). Як визнано сторонами в судовому засіданні, в будинку № 1 по вул. Берег в с.Дубриничі Перечинського району без реєстрації проживає [PERSON] При цьому відповідач вселилася у зазначений будинок до видачі позивачам вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, тобто за згодою попереднього власника [PERSON], який помер 03 травня 2014 року (а. с. 19). Разом з цим, право користування відповідачем даним будинком припинилося зі смертю спадкодавця [PERSON] (батька позивачів) виходячи з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 цього Кодексу до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] не є членом сімї власників будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, крім того, не являється і наймачем даного житла, оскільки договору найму житла з позивачами, відповідно до ст. 811 ЦК України, не укладала, а тому, суд приходить до висновку, що у відповідача відсутні правові підстави передбачені ч. 1 ст.405 ЦК України для користування належним позивачам на праві власності будинком № 1 по вул. Берег в с. Дубриничі Перечинського району. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб. Отже враховуючи те, що позивачі предявили позов щодо захисту свого права власності, оскільки відповідач не виконує претензії-вимоги по звільненню спірного будинку шляхом виселення з нього добровільно (а. с. 13-18), і її право користування на дане житло припинилося на підставі ст. 405 ЦК України, що є наслідком її виселення, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судовий збір сплачений позивачем [PERSON] підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved