Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні будинком №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові та виселення з вказаного приміщення [PERSON], [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10.11.2014р. зобов'язано [PERSON], [PERSON] не чинити позивачам перешкоди у користуванні будинком №132 на вул.Тракт Глинянський у м.Львові та виселено з вказаного будинку. Вищевказане рішення не оскаржувалось, 21.11.2014р. набрало законної сили та на його примусове виконання скеровано виконавчий лист у Личаківський ВДВС Львівського МУЮ. При виході за вказаною у виконавчому документі адресою державний виконавець встановив, [PERSON], [PERSON] проживають у вказаному будинку разом з двома малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Мати відповідачів зареєстрована за адресою: [INFO], відповідно саме це місце є місцем проживання і малолітніх дітей, тому факт тимчасового та протиправного, всупереч судовому рішенню, перебування у належному позивачам будинку не створює для [PERSON] та її дітей [PERSON], [PERSON] прав на проживання у ньому та не дає підстав для захисту їх житлових прав за цією адресою, оскільки у них такі відсутні. Враховуючи те, що позивачі є власниками будинку №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові, однак позбавлені можливості користуватися своїм майном через перешкоди, які створюються відповідачами, просять позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав. Пояснив, що позивачі є власниками будинку №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові, який успадкували після смерті батька позивача [PERSON] У вказаному будинку не проживають, чим скористалася [PERSON] та заселилася в нього і взяла проживати у ньому своїх дітей, хоч жодних правових підстав для цього не було. У зв'язку з такими діями, на даний час позивачі позбавлені можливості користуватися належним їм майном, тому просить позов задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Вважає, що оскільки на даний час діти фактично проживають у [INFO], то їх виселення з вказаного будинку суперечитиме моральним засадам суспільства, оскільки порушить гарантоване їм державою право на житло. При цьому зазначила, що діти проживали у вищевказаному будинку з часу народження, в тому числі і на момент ухвалення Шевченківським районним судом м.Львова рішення від 10.11.2014р. Крім цього, вважає безпідставним посилання позивачів на ту обставину, що місцем проживання малолітніх дітей є місце реєстрації [PERSON] у м.Львові на вул.Кирилівській, 3а, оскільки такі спростовуються довідкою Центру обліку управління соціального захисту від 03.12.2015 року №947, з якої вбачається, що приміщення для постійного проживання заклад не надає, а [PERSON] зареєстрована у ньому лише для отримання допомоги на малолітніх дітей. Будинок, який знаходиться у с.Пліхів Тернопільської області не придатний до проживання, тому виселення малолітніх дітей позбавить їх права на житло. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що начальник Личаківського ВДВС Львівського МУЮ звертався до органу опіки та піклування ЛРА ЛМР щодо порушення прав малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] при проведенні виселення [PERSON] та [PERSON] з будинку №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові згідно з рішенням суду, яке було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Вважає, що оскільки відповідно до ч.2 ст.11, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, то виселення з будинку матері та дітей порушить житлові права останніх. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. В судовому засіданні сторонами визнано, що позивачі є власниками будинку №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові. Вказана обставина також встановлена рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10.11.2014р. у справі №466/395/14-ц (а.с.59). Разом з тим, як вбачається з позовної заяви та визнано в судовому засіданні [PERSON], яка діє в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], останні на даний час проживають у [INFO] без реєстрації. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказаній нормі кореспондує також ст. 1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з тим до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки ні [PERSON], ні її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї позивачів, не є власниками будинку №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові та проживають у цьому будинку без згоди його власників, чим чинять позивачам перешкоди у користуванні належним їм на праві власності майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення таких перешкод шляхом виселення малолітніх дітей з вказаного будинку є підставними та підлягають до задоволення. При цьому, суд вважає необґрунтованими заперечення проти позову [PERSON] та представника третьої особи з тих підстав, що виселення малолітніх дітей порушить їх право на житло, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної [PERSON] України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Разом з тим, за змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є. Оскільки судом встановлено, що будинок №132 по вул.Тракт Глинянський у м.Львові на праві власності ні [PERSON], ні її малолітнім дітям не належить та не належав, то в останніх і не виникало права користування вказаним майном, а відтак усунення перешкод у користуванні позивачам вказаним майном шляхом виселення малолітніх дітей з вказаного житлового приміщення не порушить їх житлових прав, оскільки такими правами у цьому житловому будинку вони ніколи не володіли. Задовольняючи позов у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з [PERSON] на користь кожного з позивачів слід стягнути понесені останніми і документально підтверджені (а.с.1, 19, 20) судові витрати, що становлять по 487 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved