Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа районна адміністрація Дніпровського району м. Запоріжжя в особі служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Дніпровському району про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позові зазначила, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] та від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 22 вересня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка має можливість здійснювати поїздки разом із сином за межі України з метою оздоровлення, відпочинку тощо. Син часто хворіє, перебуває на обліку у пульмонолога у зв'язку з бронхіальною астмою, потребує санаторного лікування. Позивачка має можливість оздоровити сина у Вірменії в пансіонаті «ЗЕПЮР», однак відповідач безпідставно та необґрунтовано відмовляється надавати їй дозвіл для виїзду сина за межі України до Вірменії. Проте, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів, [PERSON], не наводить. Такі дії відповідача призводять до переносу запланованих поїздок, неможливості вчасно придбати квитки, додаткових та безпідставних витрат. Такою поведінкою відповідач діє на шкоди дитині, не сприяє її оздоровленню, всебічному і гармонійному розвитку. Відповідно до уточненої позовної заяви позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд на межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON],[INFO] до Вірменії в період з 01.05.2018р. по 31.08.2017р. без згоди батька - [PERSON]. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити з наведених вище підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що наразі не має заперечень проти того, щоб позивачка здійснила поїздку разом із сином до Вірменії у вказаний в уточненій позовній заяві час, однак зважаючи на стосунки, що між ними склалися, визнає позов і не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить ухвалити рішення в інтересах дитини. Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 22 вересня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Позивачка [PERSON] мала намір здійснити поїздку до Вірменії в період з вересня по грудень 2017 року разом з сином [PERSON] з метою його оздоровлення в пансіонаті «ЗЕПЮР», що підтверджується довідкою-запрошенням, однак батько [PERSON] не надавав їй дозвіл на виїзд дитини, у зв'язку з чим позивачка звернулася до суду з даним позовом. Оскільки на час розгляду справи зазначений термін майже минув, для вирішення організаційних питань щодо поїздки і влаштування дитини у зазначеному закладі потрібен тривалий час, і з урахуванням навчального періоду до травня 2018 року, позивачка уточнила позовні вимоги і просила надати дозвіл на виїзд на межі України неповнолітньому [PERSON] із зазначеною метою до Вірменії в період з 01.05.2018р. по 31.08.2017р. без згоди батька [PERSON]. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ст.141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно з приписами ст. ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватися без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинне законодавство не передбачає підстави для відмови у перетині кордону дитиною, а лише встановлює особливий порядок надання дозволу на виїзд неповнолітньої особи у разі відсутності згоди одного із батьків за рішенням суду. У відповідності до ст.2, 3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Отже, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до Вірменії в супроводі матері в період літніх канікул з 01.05.2018р. по 31.08.2018р. без згоди батька.

Outcome: approved