Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.1998 року між позивачкою та [PERSON] укладено шлюб. У шлюбі у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . 12.10.2010 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина [PERSON] залишилася проживати з позивачкою. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2012 року з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 12.07.2012 року до досягнення дитиною повноліття. Боржник рішення суду не виконував, аліменти на утримання дитини не сплачував, внаслідок чого утворилася заборгованість по сплаті аліментів. [INFO] [PERSON] помер. Згідно розрахунку Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва від 20.07.2016 року сума заборгованості по аліментах становить 84487, 50 грн., що увійшла до складу спадщини і підлягає погашенню спадкоємцями у рівних частинах. 01.07.2016 року в П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа до майна померлого [PERSON] [INFO] [PERSON] направила до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Вимогу (претензію) до законного представника спадкоємця, спадкоємців з проханням довести до відома законного представника спадкоємця, спадкоємців, або виконавця заповіту про подання кредитором, [PERSON] до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори даної вимоги. За життя померлий заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є: батьки померлого [PERSON] та [PERSON] , син [PERSON] та син померлого [PERSON] . Батьки померлого відмовились від свого спадку на користь сина позивачки [PERSON] . На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки [PERSON] , як законного представника спадкоємця [PERSON] , на її користь, як законного представника [PERSON] , боргу спадкодавця [PERSON] по сплаті аліментів в загальній сумі 21121, 87, що утворився за життя спадкодавця [PERSON] в межах вартості спадкового майна. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення незадоволених вимог кредитора передано до Деснянського районного суду м. Києва за підсудністю. 03.02.2020 року від відповідачки до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, [PERSON] вказує про те, що померлий [PERSON] утримував сина позивачки та ніс витрати. Батьки [PERSON] також брали участь в утримані сина позивачки. [PERSON] неодноразово говорив про сплату коштів сину [PERSON] та стверджував, що [PERSON] пише розписки про отримання коштів. Майно, що за законом належало [PERSON] на день його смерті, ділиться на спадкоємців в рівних частинах. Спадкоємцями першої черги є син [PERSON] , син [PERSON] та батьки померлого. [PERSON] , в інтересах якого виступає законний представник [PERSON] , належить частка в розмірі 1/4 спадщини. Батьки померлого [PERSON] завжди прихильніше відносилися до сина [PERSON] , так як він є першим внуком, тому відмовились від свого спадку на користь сина позивачки [PERSON] . Наразі спадкоємці не вступили в спадщину. Тому говорити про майно, за рахунок якого може відбутися стягнення, не є доречним, так як ще невідомо точний перелік майна та його статус. На підставі викладеного відповідачка просить суд відмовити в задоволені позовних вимог. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивачки, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06.11.1998 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2010 року (а.с. 8). [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 02.04.2002 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2012 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі 2000, 00 грн. щомісячно, починаючи з 12.07.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з Розрахунку заборгованості із сплати аліментів, складеного державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві 02.12.2015 року за №1244/22 та Довідки про заборгованість по аліментам, виданої Подільським РВДВС м. Київ 20.07.2016 року, згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.10.2012 року з [PERSON] стягувалися аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , в розмірі 2000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення ним повноліття, за період з липня 2012 року станом на 01.03.2016 року за боржником рахується заборгованість по аліментам в сумі 84487, 50 грн. (а.с. 12-13). [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 04.07.2012 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 11.03.2016 року, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа №916/2016, з матеріалів якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись [PERSON] , як законний представник малолітнього [PERSON] , та [PERSON] , як законний представник неповнолітнього [PERSON] . Відповідно до Заяви від 01.07.2016 року та Заяви від 14.07.2016 року спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадкового майна після смерті їх сина на користь сина померлого - [PERSON] . Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положенням ч. 1 ст. 608 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Статтями 1281 та 1282 ЦК України визначено спеціальний порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців та порядок задоволення спадкоємцями вимог кредитора. За положеннями ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщини, у строки, встановлені ч. ч. 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, виходячи із змісту ст. 1281 ЦК України та вищенаведених норм, які регулюють діяльність нотаріуса, претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи, тому правомірним слід вважати, що законодавством допускаються два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: безпосередньо до спадкоємців; опосередковано, через нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Зазначена норма не встановлює певного порядку пред`явлення таких вимог і має на меті у передбачений законом строк інформувати спадкоємців про зобов`язання спадкодавця перед кредитором, а частина перша цієї норми зобов`язує спадкоємців повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борг. При цьому, вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів спадкодавця. [INFO] [PERSON] направила до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Вимогу (претензію) до законного представника спадкоємця, спадкоємців з проханням довести до відома законного представника спадкоємця, спадкоємців, або виконавця заповіту про подання кредитором, [PERSON] до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори даної вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі. Отже, з аналізу вказаних норм права вбачається, що обов`язок спадкодавця [PERSON] щодо сплати його заборгованості за аліментами, що призначені за рішенням суду, не припинився внаслідок його смерті, а перейшов до його спадкоємців. Відповідно до листа П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 07.06.2019 року № 3777/01-16 спадкоємцями щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , які заявили свої права на спадкове майно, є діти померлого - неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на ѕ частки майна та малолітній [PERSON] , 14.06.2012 року на ј частку майна (а.с.15). Статтею 1282 ЦК України визначено обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Згідно Довідки про заборгованість по аліментам, виданої Подільським РВДВС м. Київ 20.07.2016 року, станом на 01.03.2016 року за боржником [PERSON] рахується заборгованість по аліментам в сумі 84487, 50 грн. Виходячи з наявної суми заборгованості, позивачка просить суд захистити її порушене майнове право, як одержувача аліментів, шляхом стягнення боргу з відповідачки як законного представника спадкоємця по сплаті аліментів в загальній сумі 21121, 87 грн. Разом з тим, як вбачається з Розписки, написаної [PERSON] , станом на 15.12.2012 року претензій щодо сплати аліментів до колишнього чоловіка [PERSON] на утримання сина [PERSON] вона не має (а.с. 45). Таким чином, суд вважає, що заборгованість по аліментах, що підлягає врахуванню при розгляді даного позову, слід рахувати за період з січня 2013 року, розмір якої становить за цей період 72487, 50 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідачки на користь позивачки боргу спадкодавця [PERSON] по сплаті аліментів у розмірі, що відповідає частці у спадщині, а саме у розмірі 18121, 87 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial