Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] 19.08.2000 року було укладено шлюб. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. 09.10.2008 року шлюб з відповідачем було розірвано. З відповідачем існувала усна домовленість, що після розірвання шлюбу він буде надавати матеріальну допомогу дитині в розмірі 300 грн. щомісяця. Згідно з досягнутою домовленістю відповідач почав виконувати свої обов'язки щодо утримання дитини, декілька разів сплативши по 300 грн. Потім зазначена домовленість відповідачем була порушена. З цього часу і по сьогоднішній день відповідач відмовляється виконувати домовленість по утриманню спільної дитини незважаючи на неодноразові постійні звернення з цього приводу. Крім цього, у зв'язку з тим, що позивачка постійно протягом останніх декількох років зверталась до відповідача з проханням сплачувати аліменти, як це було передбачено усною домовленістю, вважає, що має право на стягнення з відповідача аліментів за останні три роки в розмірі 300 грн. за кожний місяць. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Розмір аліментів в сумі 2000 грн. позивачка обґрунтувала потребами дитини і фінансовими можливостями відповідача щомісячно їх сплачувати. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково - не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі, при цьому просив суд визначити суму яку він щомісячно повинен надавати позивачу на утримання дитини в меншому розмірі, ніж того просить позивачка, а саме в розмірі 385,80 грн. - що складає 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вважає що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 385,60 грн. та надав пояснення аналогічні з відповідачем. При визначенні розміру аліментів просив врахувати наявність у відповідача на утриманні ще однієї малолітньої дитини, яка народилася від цивільного шлюбу з іншою жінкою та дитини цивільної дружини від першого шлюбу. Зазначив, що домовленості з позивачкою щодо конкретної суми допомоги на дитину ніколи не існувало, а тому підтвердити таку тезу в суді неможливо. Пояснив, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець та працює за спрощеною системою оподаткування, має мінливий нерегулярний дохід, на даний час достатніх доходів для сплати аліментів в розмірі 2000 грн. не має. З моменту розлучення з позивачкою, відповідач постійно виконує свій обов'язок по утриманню сина, а тому вважає безпідставними вимоги щодо стягнення аліментів за минулий час. Вважає необґрунтованими вимоги, щодо стягнення аліментів на дитину в розмірі 2000 грн. в зв'язку з тим, що позивачка не є ані непрацездатною, ані особою, що потребує матеріальної допомоги. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим наступні обставини. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями позивачки та відповідача у період часу з 19.08.2000 року по 09.10.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO]. Згідно довідки форми №3 від 17.12.2014 року - син [PERSON], 2001 року народження проживає разом з матірю - позивачкою [PERSON] Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У судовому засіданні позивачка посилалася на те, що відповідач участі в утриманні сина фактично не бере з 2011 року та не надає матеріальної допомоги. Незважаючи на неодноразові звернення позивачки до відповідача з проханням сплачувати аліменти за усною домовленістю кошти останнім не наддавались. Позивачка не взмозі самостійно утримувати дитину, тоді як батько дитини самоусунувся від виконання обов'язку по утриманню дитини. Зазначила, що законом визначено, що відповідач як батько дитини зобов'язаний утримувати дитину до досягнення ним повноліття, створювати необхідні умови для його розвитку та життя. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню, суд враховує матеріальний стан позивача та відповідача, наявність на утриманні позивачки неповнолітньої дитини та те, що вона не взмозі самостійно повноцінно його утримувати. Суд вважає, що визначення форми стягнення аліментів (частка від доходу або тверда грошова сума) є правом позивача, тому її вимоги ґрунтуються на законі. Відповідно до довідки про прибутки фізичної особи - підприємця [PERSON] від 12.01.2015 року розмір прибутків за останні 4 роки (з 2011 року по 2014 рік) складає 4730 грн., про наявність інших доходів у вказані періоди, відповідач суд не повідомив. В той же час, відповідач [PERSON], батько дитини, є особою працездатного віку, офіційно зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина. З урахуванням матеріального становища сторін та їх стану здоров'я, стану здоров'я неповнолітньої дитини, відсутності перешкод у відповідача надавати допомогу на утримання дитини, яка потребує такої допомоги, перебування на утриманні малолітньої дитини в цивільному шлюбі, зважаючи на реальні витрати відповідачки на дитину, розмір прожиткового мінімуму встановленого для дітей такого віку, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн. щомісячно, починаючи з 17 грудня 2014 року і до повноліття дитини. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи те, що позивачкою не надано суду доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а він ухилявся від сплати, то підстав для стягнення аліментів з відповідача за минулий час у суду немає. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд попускає негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: partial