Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися Межівського районного суду з позовом до Межівської територіальної громади в особі Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області про надання іншого жилого приміщення після капітального ремонту займаного раніше жилого приміщення та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що 10 серпня 2001 року [PERSON] отримав ордер на жиле приміщення, а саме на кімнату, розташовану в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], в якій постійно вони всі проживали приблизно до жовтня 2005 року. Номер кімнати зазначено не було, тому вказати точно, який сам це був номер, вказати не можуть. Через деякий час, в зв'язку з тим, що в гуртожитку не працювала каналізація, не опалювалося приміщення, вони просто вимушені були з'їхати звідти усі разом та повинні були знімати (до теперішнього часу) квартиру. Плату за комунальні послуги, квартплату вносили сумлінно, заборгованостей в них не було, а якщо й з'являлися, одразу ж їх гасили в найкоротший термін, про що свідчить довідка за вих. №14 від 28 січня 2010 року. З вказаного часу вони не проживали у гуртожитку через зазначені вище обставини. [PERSON] повертався до своєї кімнати, сподівався, що може зробили каналізацію чи включили опалення, але всього цього зроблено не було. Під час свого проживання з сім'єю вони зробили там ремонт, на що затрачували свої кошти. Через деякий час зовсім не мали змоги потрапити до своєї кімнати, оскільки в гуртожитку зробили капітальний ремонт, розвалили стіни та построїли нові квартири. Від їхньої кімнати нічого не залишилося. При звертанні до районної держадміністрації, при зверненні до посадових осіб про урегулювання ситуації, що склалася, відповіли, що в зв'язку з тим, що вони по своєму зобов'язанню не провели ремонт та переобладнання приміщення, воно стало непридатним для проживання і внаслідок цього було покинуто. Але це зовсім не відповідає дійсності: як вже зазначалося, вони зробили ремонт, який тільки могли, оскільки там проживали й хотіли жити далі. Адже вони не могли відремонтувати опалення чи самі опалювати свою кімнату, зробити каналізацію у всій будівлі. Так, дійсно у 2008 році [PERSON] знову було поставлено на квартирний облік, але ж відповідачем було прийнято незаконне рішення про примусове виселення, а також пояснено, що у наслідок цього втрачено право на користування житловим приміщенням і ордер на одну з відремонтованих квартир у цьому гуртожитку не дадуть. Повідомили, що поставили двадцять шостим в загальну чергу на отримання житла. При цьому жодних рішень про виселення, про втрату права користування жилим приміщенням в друкованому вигляді не надали, та відмовилися будь-що пояснювати. Ні в яку чергу, згідно вимог чинного законодавства ставити не потрібно, оскільки повинні надати інше приміщення згідно вимог чинного законодавства. Оскільки іншого житла надано не було, [PERSON] так і залишився зареєстрованим за вказаною адресою. Крім грубого порушення права на житло, матеріальних благ, позивачам завдано глибокої моральної шкоди, яка виразилася у тому, що тепер ніде жити, змушені звертатися до сторонніх людей за притулком, знімати житло, що ставить їх в дуже скрутне становище. Це все призводить їх до емоційної напруги, дратівливості, постійної депресії, до сварок в родині. Їхній спокій був порушений, адже зрозуміло яку цінність для людини складає його житло, насамперед для організації своїх мінімальних потреб. Порушено їхні нормальні життєві зв'язки, наслідки «вигнання» їх з квартири потребують від них додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача оцінюють в 100 000 гривень. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини [PERSON] звертався з приводу вселення його назад до гуртожитку до Межівського районного суду, який 18 лютого 2011 року відмовив у задоволенні позовних вимог, Апеляційний суд Дніпропетровської області в своєму рішенні зазначив, що: це рішення слід змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення висновки суду щодо втрати ним права користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Тобто це рішення, яке не оскаржене, свідчить про те, що вони не втрачали право користування житловим приміщенням. При цьому, Апеляційний суд Дніпропетровської області зазначив, що [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про захист своїх порушених житлових прав, зокрема надання іншого житлового приміщення, так як від його житла нічого не залишилося, а значить його вимоги про вселення були неконкретними. Після повторного звернення до суду, відмови в задоволенні позову та розгляду справи 24 вересня 2012 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було встановлено, що висновку суду про те, що слід відмовити в задоволенні позову через те, що приміщення, в якому проживали позивачі, не існує, - не відповідають вимогам Закону. Було зазначено, що відмовлено в задоволенні позову лише з тих підстав, що не залучені до справи всі позивачі, чиї права були порушені, та було зазначено неналежного відповідача. Тому це звернення до суду ж позовом з приводу спору з іншою стороною та з підстав, не оговорених в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області. У зв'язку з тим, що позивачам не надали іншого житлового приміщення до початку капітального ремонту, вимушені звертатися до суду з проханою зобов'язати відповідача надати ним житлове приміщення за тієї ж адресою, або інше благоустроєне житло. Просять суд визнати, що їхнє право користування житловим приміщенням в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS], грубо порушене Межівською територіальною громадою в особі Межівської селищної ради Дніпропетровської області; визнати незаконним рішення Межівської територіальної громади в особі Межівської селищної Ради Дніпропетровської області №5 від 05 лютого 2008 року в частині постановки [PERSON] двадцять шостим в загальну чергу на отримання житла; зобов'язати Межівську територіальну громаду в особі Межівської селищної ради Дніпропетровської області надати ним інше житлове приміщення замість втраченого, за тією ж адресою - [ADDRESS], або інше благоустроєне житло, та видати ордер на житлове приміщення з площею не меншою, ніж ним належала (двокімнатна квартира); стягти з відповідача - Межівської територіальної громади в особі Межівської селищної Ради Дніпропетровської області, на їхню користь у відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень; всі затрати по веденню справи в суді покласти на відповідача, стягнувши з нього суму судових витрат, сплачених ними при подачі позовної заяви. Позивачі у судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, свої позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд їх задовольнити. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, в обґрунтування чого зазначив, що позивачі позбавилися права на користування спірним житловим приміщенням внаслідок свого волевиявлення, [PERSON] поставлено до загальної черги на отримання житла у користування, а тому законні підстави надавати позивачам інше житлове приміщення замість втраченого відсутні. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Рішенням виконавчого комітету Межівської селищної ради Дніпропетровської області №97 від 10 серпня 2001 року підтверджується, що позивачам видали житлове приміщення в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] Ордером на житлове приміщення від 10 серпня 2001 року підтверджується, що [PERSON] до теперішнього часу є користувачем житлового приміщення жилою площею 38кв.м. в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, складеним депутатом Межівської селищної ради Вітюк Т.О., підтверджується, що [PERSON] мешкає [ADDRESS], в будинку, який не є його власністю. Він має сім'ю з трьох чоловік: дружину і сина. Житло складає одну кімнату і кухню, що не дозволяє сім'ї проживати з елементарними зручностями. В будинку відсутні побутові комунікації. Депутатом зроблено висновок, що сім'я [PERSON] потребує, за обставинами, що склалися, покращення житлових умов. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САЕ №116372 від 12 жовтня 2011 року, витягом про державну реєстрацію прав серії ССК №565554 від 12 жовтня 2011 року підтверджується, що право власності житлового будинку [ADDRESS], належить Межівській селищній раді від імені територіальної громади Межівської селищної ради. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідність ст.311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.58 Житлового Кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.59 Житлового Кодексу України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відповідно до ст.117 Житлового Кодексу України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Відповідно до ч.5 ст.132 Житлового Кодексу України осіб, які проживають у гуртожитках, виселяють також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Відповідно до ст.102 ЖК України у тих випадках, коли жиле приміщення, яке займають наймач та члени його сім'ї, в результаті капітального ремонту не може бути збережене або істотно збільшиться і у наймача утворяться надлишки жилої площі, наймачеві та членам його сім'ї повинно бути надано інше благоустроєне жиле приміщення до початку капітального ремонту. Якщо в результаті капітального ремонту жиле приміщення істотно зменшиться, на вимогу наймача йому та членам його сім'ї повинно бути надано інше благоустроєне жиле приміщення до початку капітального ремонту. Спори, що виникають у зв'язку з цим, вирішуються в судовому порядку. Відповідачем доказів того, що ордер, виданий [PERSON], є недійсним, суду не надано. В будівлі, в якій проживали позивачі, було зроблено капітальний ремонт, при цьому їхня квартира не збереглася, іншої житлової площі їм надано не було. При цьому, згідно листа за вих. №109 від 04 лютого 2010 року заступника селищного голови - Голови громадської комісії з житлових питань [PERSON], [PERSON] поставлено на квартирний облік при виконкомі Межівської селищної ради в загальному виді черговості двадцять шостим по списку. Суд також приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини [PERSON] звертався з приводу вселення його назад до гуртожитку до Межівського районного суду, який 18 лютого 2011 року відмовив у задоволенні позовних вимог, Апеляційний суд Дніпропетровської області в своєму рішенні №22-ц-7040/11 від 23 червня 2011 року зазначив, що: це рішення слід змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення висновки суду щодо втрати ним права користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS]. Тобто це рішення, яке не оскаржене, свідчить про те, що вони не втрачали право користування житловим приміщенням. При цьому Апеляційний суд Дніпропетровської області зазначив, що [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про захист своїх порушених житлових прав, зокрема надання іншого житлового приміщення, так як від його житла нічого не залишилося, а значить його вимоги про вселення були неконкретними. Після повторного звернення до суду, відмови в задоволенні позову та розгляду справи Апеляційним судом Дніпропетровської області в рішенні №22-ц/490/8205/12 від 24 вересня 2012 року було встановлено, що висновки суду про те, що слід відмовити в задоволенні позову через те, що приміщення, в якому проживали позивачі, не існує, - не відповідають вимогам Закону. Було зазначено, що відмовлено в задоволенні позову лише з тих підстав, що не залучені до справи всі позивачі, чиї права були порушені, та було зазначено неналежного відповідача. Проаналізувавши вищевикладене, суд встановив, що право користування позивачами житловим приміщенням в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS], грубо порушене Межівською територіальною громадою в особі Межівської селищної ради Дніпропетровської області, проте ця вимога не може бути задоволена, як окрема частина позовних вимог, оскільки не відноситься до способу захисту прав. Що стосується рішення Межівської територіальної громади в особі Межівської селищної Ради Дніпропетровської області №5 від 05 лютого 2008 року в частині постановки [PERSON] двадцять шостим в загальну чергу на отримання житла постановки, то з наведених вище мотивів воно є незаконним з огляду на те, що при ситуації, що склалася, йому разом з родиною слід надати інше житлове приміщення в тій самій будівлі, або іншому благоустроєному будинку першочергово без постановки до будь якої черги. Отже, надавши належну правову оцінку викладеному, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині: визнання незаконним рішення Межівської територіальної громади в особі Межівської селищної Ради Дніпропетровської області №5 від 05 лютого 2008 року в частині постановки [PERSON] двадцять шостим в загальну чергу на отримання житла та зобов'язання Межівської територіальної громади в особі Межівської селищної ради Дніпропетровської області надати позивачам інше житлове приміщення замість втраченого, за тією ж адресою - [ADDRESS], або інше благоустроєне житло, та видати ордер на житлове приміщення з площею не меншою, ніж ним належала (38кв.м.), слід задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 з послідуючими змінами, моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності. Прав наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 5 цієї ж постанови, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачами ж не надано суду доказів, які б свідчили про завдання відповідачем неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю їм моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачами під час звернення до суду сплачено 115 гривень судового збору, але з відповідача слід стягнути на їхню користь 114 гривень 70 копійок, оскільки відповідно до п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру встановлено ставку судового збору у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 24 січня 2013 року, згідно з ЗУ «Про Державний бюджет на 2013 рік» становила 1 147 гривень.

Outcome: partial