Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом в якому зазначили, що [PERSON], тобто позивачка за час шлюбу із [PERSON] у 1972 році побудували житловий будинок, що в с. Тернавка по вул. Штефана Валикого № 383 Герцаївського району Чернівецької області та звели до нього господарські будівлі та споруди. Зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у сільській раді за [PERSON], проте як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. 04 листопада 2006 року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина. [PERSON] донька, як спадкоємиця за заповітом та [PERSON], як дружина, що пережила чоловіка, протягом строку для прийняття спадщини звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, проте через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину. Тому [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку як спільне майно подружжя та на 1/12 як обовязкову частку, а [PERSON] просила визнати за нею право власності на 5/12 частин спірного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені в позовній заяві які просив задовольнити. Тернавська сільська рада Герцаївського району будучі належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в судове засідання свого представника не направила, тому суд з урахуванням думки представника позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів та дослідивши письмові докази, встановив наступне. З матеріалів справи, вбачається, що в с. Тернавка по вул. Штефана Валикого №383 Герцаївського району Чернівецької області розташовано житловий будинок. Згідно даних погосподарської книги Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, вказаний житловий будинок зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1972 року (а.с.8). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що 13 жовтня 1968 року позивачка [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], який був зареєстрований у виконкомі Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-МИ № 060471 (а.с.7). Нормою ст. 60 СК України, передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закону містилася у ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку). Отже, за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок, який розташований в с. Тернавка по вул. Штефана Валикого № 383 Герцаївського району був побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1972 року за [PERSON], тобто на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частки. 04 листопада 2006 року [PERSON]помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Тернавської сільської ради серії І-МИ № 022434 (а.с.14). Таким чином, після смерті останнього відкрилася спадщина на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Частинами 2, 3 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частини його обовязків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Спадкодавець [PERSON] все майно яке належало йому на день смерті на випадок своєї смерті заповів позивачці [PERSON] згідно заповіту від 21 серпня 2003 року посвідченого секретарем Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за № 90 (а.с.17). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За даними Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області позивачі [PERSON] та [PERSON] своєчасно прийняли спадщину після смерті спадкодавця [PERSON], так як постійно проживали разом із останнім у спірному господарстві (а.с.18). Частиною 1 ст. 1241, визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно роз'яснень, викладених в п.19 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обовязкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], [PERSON] дружина та [PERSON] донька, 09 та 10 жовтня 2017 року відповідно звернулися до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 36, 42,) проте, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, постановами нотаріуса від 10 жовтня 2017 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом, в т.ч. і щодо 1/2 частки як спільного майна подружжя (зворот а.с. 48-51). Водночас, на час смерті [PERSON], його дружина [PERSON], була непрацездатною за віком. Відтак, в силу ст. 1241 ЦК України вона має право на обов'язкову частку у спадщині, так як від неї у встановлений законом 6-місячний строк не відмовилась. З урахуванням кількості спадкоємців першої черги які мали право на спадкування після смерті [PERSON], дружина [PERSON] та двоє дітей: позивачка [PERSON] та [PERSON], то обовязкова частка дружини, яку вона успадкувала складає 1/12 частину. Інших спадкоємців які би мали право на спадщину в т.ч. і обовязкову частку, після смерті [PERSON] судом не встановлено, підтвердженням чого є спадкова справа заведена щодо померлої (а.34-51). У відповідності до ч.1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті спадкодавця [PERSON], останньому належала 1/2 частка спірного житлового будинку, а позивачі прийняли спадщину, проте з незалежних від них обставин не можуть оформити своє право на спадкове майно, то їх вимоги про визнання права власності на спірне домоволодіння, а саме за позивачкою [PERSON] 1/2 частку як спільне майно подружжя та 1/12 обовязкової частки та за позивачкою [PERSON] в порядку спадкування за заповітом на 5/12 частин (1/2 частина яка належала спадкодавцю - 1/12 обовязкова частка яка належить [PERSON]Г.) підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.1216, 1217, 1220-1223, 1261, 1268-1270, 1273, 1275 ЦК України, ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року, ст. 71 Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: approved