Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивачі звернулися до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивачами зазначено, що вони є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], який є племінником підопічним [PERSON], за згодою співвласників був зареєстрований у спірному обєкті нерухомості з 11 квітня 2003 року, однак фактично у квартирі не проживає з 2003 року, оскільки фактично мешкав та навчався в селі Великі Копані Херсонської області. У вересні 2016 року відповідач виїхав до Казахстану вкравши у [PERSON] заощадження у сумі 10\~000 гривень. З огляду на викладене, оскільки відповідач не проживає у спірному приміщенні з 2003 року, позивачі просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою 4 у будинку 22 по вулиці Карпенко у місті Миколаєві. Представник позивачів, підтримав вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду предявленого позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідачі не зявилися до суду без поважних причин. З урахуванням заяви представника позивачів про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права володіти й користуватися майном. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користується ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Миколаївською службою приватизації державного житлового фонду 02 лютого 1995 року згідно із розпорядженням №2149 від 24 січня 1995 року, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 25 жовтня 1995 року за №17121. Відповідно до довідки ОСББ «Карпенко 202224» №41 від 15.11.2016 року у належній позивачам квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] з 11.04.2003 року. Згідно рішення Акима міста Атирау Республіки Казахстан №292 від 17 жовтня 2002 року, [PERSON] є опікуном [PERSON], [INFO]. За змістом акту про непроживання [PERSON] з 2003 року не мешкає за адресою: [ADDRESS]. Відповідач будь-яких доказів на спростування вказаних обставин не надав. З огляду на викладене, суд, дослідивши та проаналізувавши надані докази у їх сукупності, перевіривши відповідність заявлених вимог діючому законодавству України, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачів про визнання відповідача таким, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved