Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із зазначеною заявою, якою просили визнати за ними право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,3218 га, що знаходиться на території с. Лука Житомирського району Житомирської області, за кожним, як за спадкоємцями за законом після смерті їх батька та чоловіка. У судове засідання сторони не з'явились, проте як від позивачів так і представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивачі заяву підтримали та просили її задовольнити. Представник відповідача позов визнав у повному обсязі. Дослідив матеріали справи, судом були встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 24 листопада 2000 року помер [PERSON] (а.с.25) який приходився заявнику [PERSON] чоловіком (а.с.16), заявнику [PERSON] батьком (а.с.14). Інший заявник [PERSON] є сином спадкоємця після смерті [PERSON] (син [PERSON]О.), який помер 2 липня 2011 року (а.с.24). Після смерті останнього залишилась спадкова маса, яка, серед іншого, складається із земельної ділянки площею 0,3218 га, що знаходиться на території с. Лука Луківської Житомирського району Житомирської області, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Зазначена і спірна земельна ділянка була безкоштовно передана у приватну власність спадкодавцю згідно рішення виконавчого комітету Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 21 жовтня 1993 року (а.с.26-28). На підставі такого рішення сільської ради 10 жовтня 2001 року на імя [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на вищевказане нерухоме майно (а.с.29). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Луківської сільської ради Житомирського району на день смерті [PERSON] за місцем його проживання разом з ним були зареєстровані та постійно проживали [PERSON] та [PERSON] Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 5 травня 2016 року, що набрало законної сили 17 травня 2016 року (а.с.46), встановлено факт належності [PERSON] правовстановлюючого документа свідоцтва № 277 від 25 серпня 1989 року про право особистої власності на домоволодіння № 121, що розташоване в с. Лука Житомирського району Житомирської області по вул. Байка, виданого виконавчим комітетом Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області на імя останнього. Заявники є єдиними спадкоємцями до майна померлого [PERSON] (а.с.22-23). Постановами нотаріуса заявникам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частини зазначеного житлового будинку, зокрема у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку був виданий після смерті спадкодавця (а.с.19-21). За таких обставин позивачі вказують, що вимушені звернутись до суду за захистом своїх прав, оскільки визнати право власності на належне їм спадкове майно у інший, аніж судовий спосіб, не мають змоги. Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступними нормам матеріального закону. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч. 1, ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Аналіз встановлених судом обставин справи та норм Закону, що їх регулюють, у своїй сукупності, дає підстави суду для задоволення позову, адже як встановлено, спадкодавець за життя був фактичним власником спірної у даній справі земельної ділянки, однак, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на неї був виданий після смерті останнього, позивачі, в даний час, унеможливлені у прийнятті спадщини. Також, судом встановлено, що заявники мають законне право на отримання у власність зазначеного нерухомого майна, і не можуть бути позбавлені цього права, оскільки набуття права власності позивачів, у даному випадку, чітко передбачено нормами ЦК України. Отже, враховуючи вищенаведене, позовна заява підлягає до задоволення, як така, що доведена заявниками. Водночас, розглядаючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, вирішує його шляхом стягнення таких витрат, що складаються із судового збору розміром 551,20 гривня з відповідача на користь позивача [PERSON], адже згідно квитанції про сплату судового збору (а.с.2) саме він поніс судові витрати. Окремо суд звертає увагу сторін на тому, що дана норма процесуального Закону є імперативною і вимагає від суду безальтернативне її застосування. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved