Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просять усунути їм перешкоди у користуванні кімнатою [ADDRESS] , шляхом надання фактичного доступу до цього житла та їх речей, а також стягнути з відповідача на їх користь судові витрати. Свої вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] на підставі ордеру від 01.11.2009 №707/31 виділено вказану кімнату, в якій позивачі проживали до 15 квітня 2021 року. Однак, після 15.04.2021 позивачам з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні згаданою кімнатою гуртожитку шляхом скасування перепусток для проходження до приміщення гуртожитку, опечатування вхідних дверей, відключення світла, що на їх думку є фактичним виселенням із займаного приміщення без надання іншого. Ухвалою судді від 07.07.2021 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали з тих же підстав. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що незважаючи на наявність у нього перепустки, яка діє до 01 грудня 2021 року і дає право проходу на ту частину території військової частини, що не має статусу режимного об`єкту, за наказом керівництва військової частини [NUMBER] з 15 квітня 2021 року його не допускають до вищевказаної кімнати гуртожитку, яка є єдиним житлом позивачів і в якій зберігаються їх особисті речі, грошові кошти, мисливська вогнепальна зброя позивача, а також теплий одяг, який потрібен позивачам, у зв`язку із настанням осінньо-зимнього періоду. Позивач [PERSON] в доповнення до позову пояснила, що 14 квітня 2021 року її було звільнено з військової служби у зв`язку із виходом на пенсію, а 15.04.2021 командир військової частини [NUMBER] наказав їй звільнити згадану вище кімнату, оскільки [PERSON] вже не являлась військовослужбовцем цієї військової частини. У зв`язку із цим у неї відібрали перепустку та її разом з дитиною не допускали на територію військової частини, на якій розташований гуртожиток. На думку позивачів, вище перелічені перешкоди з боку керівництва військової частини [NUMBER] створюються з метою примусити їх виселитись з вказаної кімнати. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Свої заперечення обґрунтовував тим, що військова частина [NUMBER] є режимним об`єктом, а перепустки для проходу на її території видаються лише військовослужбовцям, які мають допуск до державної таємниці, до кола яких позивачі не відносяться. Позивачі у вказаній кімнаті протягом 2018-2019 років не проживали, мають житло у іншому місці, а кімнату у гуртожитку під час військової служби використовували лише для зберігання особистих речей та переодягання з цивільної одежі у військову форму, коли приїздили на службу. В даний час цей гуртожиток не використовується для постійного проживання, а тому кімнату №23 не можна вважати житлом. Крім того, позивачі в даний час не мають право користуватись згаданою кімнатою, оскільки строк дії договору найму даної кімнати, який укладено з [PERSON] , закінчився, так як за умовами цього договору він діяв до моменту звільнення позивача [PERSON] з військової служби. Представник відповідача визнав той факт, що позивачів не пропускають до гуртожитку військової частини, та зазначив, що в наведеній кімнаті позивачів дійсно знаходяться їх особисті речі, однак вони їм будуть повернуті лише за рішенням суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився та звернувся до суду з листом, згідно якого просить справу розглянути без його участі (а.с. 50). Заслухавши пояснення\~учасників судового\~процесу,\~вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі виданого позивачу [PERSON] ордера на жилу площу в гуртожитку від 01.11.2009 №707/31, останньому виділено кімнату №23 у військовій частині [NUMBER] в м. Радомишль Житомирської області, в якій останній проживав разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , та дружиною [PERSON] 13.12.2010 між Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району та позивачем [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення кімнати №23 в гуртожитку військової частини [NUMBER] Радомишльського гарнізону на строк перебування наймача [PERSON] у списку складу військової частини Міністерства оборони України. Вказані факти\~підтверджуються довідками\~виконавчого комітету\~Радомишльської міської\~ради про\~реєстрацію місця\~проживання осіб\~№№01-48/1647\~і 01-48/1648\~від 16.11.2020,\~договором найму\~від 13\~грудня 2010\~року,\~а також\~рішенням Апеляційного\~суду Житомирської\~області від\~31.05.2017,\~ухваленого у\~справі №289/866/16-ц\~та залишеного\~без змін\~постановою Верховного\~Суду від\~05.12.2018,\~яким відповідачу\~відмовлено у\~задоволенні позову\~про примусове\~виселення позивача\~ [PERSON] \~з наведеної\~кімнати гуртожитку\~(а.с.\~10-18,\~60-63). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом встановлено, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні даною кімнатою, що підтверджується письмовими зверненнями позивачів до Радомишльського відділення поліції і начальника Генерального штабу України, в яких вони зазначають про те, що командування військової частини [NUMBER] не надає можливість безперешкодно потрапити та користуватись своїм житлом та речами, що зберігаються у ньому, листом начальника Відділення поліції №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області №3242/218/01-2021 від 28.05.2021, згідно якого позивачу [PERSON] рекомендовано з метою вирішення спору щодо користування житлом звернутися до суду (а.с. 20, 21, 24), а також поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, який визнав той факт, що позивачів за вказівкою керівництва військової частини [NUMBER] не пропускають до їхньої кімнати у гуртожитку. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Встановленим фактам відповідають житлові правовідносини. У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 129 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. [PERSON] від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Водночас, доводи представника відповідача про те, що позивачі втратили право користування вищевказаною житловою кімнатою, у зв`язку із закінченням строку договору найму, суд вважає є безпідставними з огляду на наступне. У відповідності\~до ст.\~125\~ЖК України\~без надання\~іншого жилого\~приміщення у\~випадках,\~зазначених у\~статті\~124\~цього\~Кодексу,\~не може\~бути виселено осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби,\~або внаслідок\~захворювання,\~зв`язаного\~з перебуванням\~на фронті; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. В свою чергу, згідно посвідчення серії [NUMBER] , виданого 18 лютого 2011 року позивач є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 7). Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~«Про статус\~ветеранів війни,\~гарантії їх\~соціального захисту»\~до осіб з\~інвалідністю внаслідок\~війни віднесено певну категорію осіб, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Таким чином, наявність у позивача [PERSON] вказаного посвідчення свідчить про те, що отримана ним інвалідність пов`язана саме з виконанням ним обов`язків військової служби, а тому останній в силу ст. 125 ЖК України не може бути виселений із спірної житлової кімнати без надання іншого жилого приміщення, навіть з врахуванням того, що строк дії вищезгаданого договору найму кімнати вже закінчився. Крім\~того,\~під час\~судового розгляду\~справи судом\~встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] \~проходила військову\~службу у\~військовій частині\~ [NUMBER] \~більше десяти\~років.\~Дана обставина\~підтверджується,\~зокрема довідкою\~виконкому Радомишльської\~міської ради\~від 16.11.2020\~№01-48/1647,\~згідно якої\~позивач [PERSON] \~зареєстрована за\~адресою:\~ [ADDRESS] з\~13.10.2006\~(а.с.\~10)\~та поясненнями\~представника відповідача\~в судовому\~засіданні,\~який не заперечував той факт, що [PERSON] звільнилась з військової служби у військовій частині [NUMBER] з 14 квітня 2021 року. Тобто позивач [PERSON] проходила військову службу у згаданій військовій більше п`ятнадцяти років, що, на думку суду, також підтверджує той факт, що родина позивачів не може бути виселена з вказаної житлової кімнати без надання іншого жилого приміщення. Отже, за наведених обставин, враховуючи те, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні кімнатою [ADDRESS] , а також речами позивачів, що зберігаються у цій кімнаті, якими останні вправі користуватись на законних підставах, суд дійшов висновку, що заявлені позивачами вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Також у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачів сплачений ними судовий збір (а.с. 1, 30).

Outcome: approved