Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивачі звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.3-4), який згодом уточнили (а.с.43-45) та просить постановити рішення яким: 1.Встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO]. 2. Визнати за [PERSON] право власності: - на 1/10 частини житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], як спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON]; - на 3/10 частини житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], як спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON]; - на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], як за членом колишнього колгоспного двору. 3. Визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], як за членом колишнього колгоспного двору. 4. Визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], як за членом колишнього колгоспного двору. В обґрунтування вимог зазначають, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] та після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], але не може оформити спадщину, так як спадкодавці за життя не отримали правовстановлюючого документу на належні їм частки житлового будинку. Окрім того, всі вони позивачі є власниками домоволодіння як члени колишнього колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS], проте не можуть належним чином зареєструвати своє право власності на частки вказаного домоволодіння в зв'язку з відмовою державного реєстратора. Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.59). В заяві про уточнення позовних вимог зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.45). Представник позивачів - [PERSON], діюча на підставі довіреностей (а.с.20, 49-51) до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.24). Підтримала доводи своїх довірителів, та наполягала на їх задоволенні. Просила розглянути справу без її участі, та без участі її довірителів, про що надала відповідну заяву до суду (а.с.144). Відповідач - Криничненська сільська рада Болградського району Одеської області, до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.60). Позовні вимоги визнала у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.58). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору - [PERSON],[INFO], його дружина - [PERSON], його син [PERSON], невістка [PERSON] та онук - [PERSON], [INFO]. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/5 частині вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, що підтверджується: - довідкою № 403 від 07.03.2018 року, виданою Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі запису в погосподарській книзі за особовим рахунком № 479 (а.с.34). Позивачі мали намір зареєструвати належне їм право власності, проте отримали рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.52). Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст.182 ЦК України). Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.10 Порядку заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. У відповідності з п.26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками кожен своєї частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: вул. Мічурна №59, с. Криничне, Болградський район, Одеська область, не можуть зареєструвати право власності в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. 04 серпня 1998 помер [PERSON], запис акту про смерть №38 від [INFO], складений Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області, та видано свідоцтво про його смерть [NUMBER] (а.с.33). Спадкоємцем після смерті [PERSON] є: - дружина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого на підставі актового запису №54, складеного Болградським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.70); - син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого на підставі актового запису № 3, складеного Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області від 05.01.1952 року (а.с.6). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON]-невістка, [PERSON] - онук, що підтверджується довідкою Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області № 1050 від 13.11.2018 року (а.с.39). З матеріалів спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] №1543/00 вбачається, що до нотаріуса від 15.04.2000 року звернулася дружина померлого [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. 14.08.2000 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на земельний пай в розмірі 2.61 умовних кадастрових гектарів (а.с.63-78). Однак, позивач по справі, хоча і не подавав заяви до нотаріальної контори, проте був зареєстрований, і фактично проживав в спадковому домоволодінні на час смерті спадкодавця, користувався усім спадковим майном, доглядав за будинку, обробляв присадибну ділянку, тобто вчиняв активні дії по управлінню спадковим майном, а відтак вважається таким, що фактично прийняв спадщину. Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті [PERSON], [INFO], тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Таким чином, суд врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов висновку, що позивач [PERSON], проживаючи разом із спадкодавцем [PERSON] в домоволодінні за адресою: [ADDRESS], станом на час його смерті, фактично прийняв спадщину та вступив в управління спадковим майном. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, позивач [PERSON] та його мати [PERSON], є такими, що прийняли спадщину після смерті свого батька (чоловіка), і успадкували кожний по 1/10 частці житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON], запис акту про смерть №463 від [INFO], складений Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 3/10 (1/5 + 1/10) частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцем за законом першої черги є її син [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.01.1952 року (а.с.6). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: син - [PERSON], невістка - [PERSON], онук [PERSON], дружина онука - [PERSON] та правнук - [PERSON], що підтверджується довідкою Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області № 438 від 14.03.2018 року (а.с.16). З матеріалів спадкової справи №211-Б/2018, надісланої Київською державною нотаріальною конторою у м. Одеса щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявами від 31.05.2018 року до нотаріуса звернувся син померлої [PERSON] (а.с.86-141). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів про визнання права власності як за членами колгоспного двору, так і в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved