Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що на підставі ордера, виданого 1986 року за рішенням Фастівського районного виконкому від 28.04.1986 року за №79, [PERSON] вселилася в квартиру №3, що розміщена в будинку №1 по вул. Поштова в смт. Кожанка Фастівського району Київської області із чоловіком [PERSON] За час проживання в квартирі, в їх сімї [INFO] народилася дочка [PERSON], місце проживання якої було зареєстровано в цій же квартирі. З 1997 року між сторонами шлюбні відносини погіршилися, що стало причиною для розірвання шлюбу, та в тому ж році відповідач залишив місце проживання. Починаючи з 1997 року відповідач в квартирі не проживає без поважних причин, участі у витратах по утриманню квартири не приймає. Таким чином позивачі просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 3 в будинку № 1 по вул. Поштова в смт. Кожанка Фастівського району Київської області та примусово зняти його з реєстраційного обліку. Позивачі в судове засідання не зявились, через канцелярію суду надали\~ письмові заяви, в яких підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини, просили справу розглянути без їхньої участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причину неявку суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причину неявку суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) встановив наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами щодо права користування жилим приміщенням, регулюються положеннями статей 71 і 72 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі ордеру , виданого [PERSON] на підставі рішення Фастівського районного виконкому від 28.04.1986 року за №79, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вселилися в квартиру №3, що розміщена в будинку №1 по вул. Поштова в смт. Кожанка Фастівського району Київської області (а.с.9). За час проживання в квартирі, в сімї сторін [INFO] народилася дочка [PERSON], місце проживання якої було зареєстровано в цій же квартирі. Відповідно до Акта від 06.10.2017 року про встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації, виданого Кожанською сільською радою народних депутатів в присутності свідків встановлено, що за адресою: [ADDRESS], починаючи з 1997 року гр. [PERSON] не проживає (а.с.11). Згідно довідки від 09.09.2017 року №755 виданою Кожанською сільською радою народних депутатів гр. [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована та проживає зі своєю дочкою [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Проживають разом та ведуть спільне господарство (а.с.12). Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у квартирі понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою іу добровільному порядку залишив квартиру№3 в будинку №1 по вул. Поштова в смт. Кожанка Фастівського району Київської області. Протягом тривалого часу він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до неї, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в квартирі відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] та [PERSON] порушено не було, відповідач відсутній в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивачів підлягають задоволенню. Нормою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зі змісту наведених положень вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому в частині позовних вимог щодо примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial