Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивачі, [PERSON], [PERSON], звернулися до суду із позовною заявою, де просять суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вони є співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS]. В зазначеному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], однак він фактично в будинку не проживає та ніколи не проживав. Позивачі вказують, що оскільки відповідач за вказаною адресою не проживає, у них виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, створюються перешкоду у отриманні субсидії, у зв'язку із чим позивачі і вимушені звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак надала до суду заяву, згідно якої просила суд провести розгляд справи без її участі та зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак надала до суду заяву, згідно якої просила суд провести розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі її учасників, на підставі письмових матеріалів справи, оскільки відповідач належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце слухання справи, відповідач не повідомив суд про причини неявки, ним не подано відзив, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 5997, позивач [PERSON] набула у власність 4/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS]. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належать 22/75 частки житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого 01 грудня 2007 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за номером 3556, а також витягом з про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» №17701793 від 12 лютого 2008 року. Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 серпня 2008 року, яке набрало законної сили 31 серпня 2008 року, за позивачем [PERSON] визнано право власності на 11/75 частин будинку [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на 11/75 частин будинку [ADDRESS] вбачається із витягу з про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» №21557565 від 15 січня 2009 року. Також, згідно договору дарування, посвідченого 04 лютого 2012 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за номером 181, позивачу [PERSON] на праві власності належать 3/50 частки зазначеного будинку, що також підтверджується витягом з про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» №33405284 від 06 березня 2012 року. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 11 листопада 2008 року між співвласником будинку [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №2026 про надання останньому житлової кімнати у вказному будинку. Згідно змісту будинкової книги будинку [ADDRESS], у ньому зареєстрований, зокрема, [PERSON], [INFO], з 12 листопада 2008 року. Факт реєстрації відповідача [PERSON] за вказаною адресою підтверджується також повідомленням Крюківської районної адміністрації Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області за вих.№1611/18 від 01 листопада 2018 року. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає. Так, згідно акту про не проживання ТОВ «Місто для людей Кременчук» б/н від 04 жовтня 2018 року, підписаний громадянами [PERSON] та [PERSON], та засвідчений фахівцем [PERSON], за адресою: [ADDRESS], [PERSON] не проживає з 2008 року по теперішній час. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до частини 1 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем внаслідок наявності його реєстрації у помешканні, співвласниками якого є позивачі, створює перешкоди останнім у користуванні житловим приміщенням, в зазначеному домоволодінні не проживає понад шість місяців. Згідно зі статтею 163 Житлового кодексу УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Так, відповідно до частини 1 статті 71 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Так, в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], власниками якого є позивачі. Однак, відповідач не проживає у зазначеному домоволодінні з 18 січня 2008 року і по теперішній час. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем втрачено право на користування зазначеним житлом, оскільки він відсутній у вказаному будинку понад шість місяців без поважних причин. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги доведений в судовому засіданні факт непроживання відповідача [PERSON] в помешканні, власниками якого є позивачі, понад шість місяців без поважних причин, а також ті обставини, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачам, як власникам житла, в повній мірі користуватися належними їм правами в зазначеному домоволодінні, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню. Оскільки, статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду, оскільки частиною 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами), що був чинний на дату звернення позивачів до суду, була передбачена ставка справляння судового збору при подачі до суду позову немайнового характеру фізичної особою в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved