Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] «КА ШАГ», у якому просить розірвати трудовий договір, укладений між сторонами, згідно з ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю за власним бажанням з 29 серпня 2018 року. В обґрунтування позову покликається на те, що 09 серпня 2007 року між нею та Приватним підприємством «КА «ШАГ» (реорганізована у [PERSON] «КА-ШАГ») було укладено трудовий договір, вона була прийнята на посаду офіс-менеджера та фактично працювала у місті Львові на вулиці Замарстиніська,83А. У листопаді 2014 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Після виходу із відпустки товариство не здійснює діяльності за вказаною адресою у місті Львові. У звязку із тим, що трудові відносини не припинено, направила 30 липня 2018 року заяву про звільнення за власним бажанням за юридичною адресою товариства, однак така повернулась без вручення. У звязку із дотриманням норм законодавства щодо письмового повідомлення власника про намір припинити трудовий договір з ініціативи працівника, просить у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП визнати припиненим трудовий договір за власним бажанням, а позов задовольнити повністю. Разом із тим просить вирішити питання судових витрат. \~ \~ \~ \~Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 08 жовтня 2018 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судовому\~засідання представник\~позивач підтримав позов та просить такий задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання представник відповідача не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце цього засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву,\~а відтак, враховуючи що представник позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. Суд установив, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 09 серпня 2007 року відповідно до наказу власника № 05-КЛВ на посаді офіс-менеджера, що підтверджено копією трудові книжки позивача / арк. спр. 19,20/. З листопада 2014 року по 22 січня 2018 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджено відомостями про застраховану особу управління Пенсійного фонду України у Львівській області / арк. спр. 17, 18/. Фактичне робоче місце праці позивача до виходу у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку було на вулиці Замарстинівська,83А у місті Львові, на яке [PERSON] повернулась після закінчення відпустки, однак за вказаною адресою товариство було відсутнє. Дані обставини стверджується стороною позивача, показаннями свідка [PERSON], які сприймалися нею особисто, адже працювала у товаристві разом із позивачкою, відсутні будь-які заперечення із сторони відповідача, а тому приймаєються судом до уваги. Відтак, між сторонами виникли спірні правовідносини з питання припинення трудових відносин, які регулюються нормами трудового законодавства. Згідно з ст. 43 Конституції України\~гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що «визначене статтею 43 Конституції України\~право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації». Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно положеньст.38\~ КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Аналогічне положення містить у ст. 28 цього Кодексу. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що позивач 30 липня 2018 року направив заяву про звільнення за власним бажанням з 29 серпня 2018 року, згідно з ст. 38 КЗпП України за юридичною адресою товариства Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Аеродромна, будинок № 7, яка відповідає місцезнаходженню юридичної особи, зазначеної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /арк. спр. 11/. Однак, дане поштове повідомлення було повернуто, що не дало змоги виконати обов'язок щодо пересилання поштового відправлення /арк. спр. 12-14/. Таким чином, суд прийшов переконання, що позивач виконав вимогу закону щодо повідомлення власника про розірвання трудового договору за власним бажанням за два тижні з 29 серпня 2018 року направивши відповідну заяву, а тому суд прийшов висновку про задоволення позову, адже трудові відносини фактично припинені, а тому визнати розірваним трудовий договір укладений між сторонами за власним бажанням з 29 серпня 2018 року згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Суд застосовує спеціальні норми законодавства, які містяться у ст. ст. 21, 38 Кодексу законів про працю України та регулюють спірні правовідносини, на які вірно посилався позивач у позовні заяві. Будь-яких фактичних даних , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд не встановив. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду із позовом звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ. Таким чином, з відповідача в доход держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved