Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивачка 02 листопада 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з даним позовом (а.с. 1-4). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 08 березня 2013 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння №249 по вул.. Велика Діївська (Братів Трофімових) у м. Дніпрі. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивачка, яка звернувшись до нотаріальної контори для належного прийняття спадщини після смерті чоловіка не змогла оформити належним чином спадкові права на вказане домоволодіння, так як відсутні правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно. Враховуючи викладене позивачка просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння №249 по вул.. Велика Діївська (Братів Трофімових) у м. Дніпропетровську, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON], померлого 08.03.2013 року. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с. )56. Відповідач - територіальна громада в особі Дніпровської міської ради в особі свого представника за довіреністю [PERSON], до суду не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій проти вимог позову заперечував. Просив у задоволенні позову відмовити (а.с.54). Третя особа - ДДДНК в особі свого представника в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника, відповідно до чинного законодавства (а.с.37). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 12 червня 1954 року укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №692 (а.с.43). Згідно відомостей КП «ДМБТІ» ДОР від 03.10.2013 року право власності за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Братів Трофімових, буд. №249 зареєстровано за [PERSON], на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого ДДДНК 27 березня 1957 року, зареєстрованого в реєстрі №1/1895 та рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів трудящих №13&2 від 12.01.1972 року, записаного в реєстрову книгу 279 за реєстровим №18 (а.с.18). На підставі державного акту на право приватної власності на землю від 08.06.2001 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0541 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Братів Трофімових, буд. № 249 (з.а.с.14). 08 березня 2013 року [PERSON] помер (а.с. 8). Із матеріалів спадкової справи №684/2013 рік (а.с. 40-52) вбачається, що спадкоємцем після смерті [PERSON] являється його дружина [PERSON], яка належним чином прийняла спадщину після смерті чоловіка (з.а.с. 40). Постановою від 11 жовтня 2016 року державним виконавцем ДДДНК [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 08.03.2013 року, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що входить до складу спадщини (а.с. 52). У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved