Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до [PERSON] про повернення частин самовільно зайнятих земельних ділянок та відновлення меж. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2931 га в с. Підгайці Луцького району кадастровий №№0722884800:01:001:3376, а [PERSON] згідно договору дарування - земельна ділянка площею 675 кв.м. в с. Підгайці Луцького району кадастровий №0722884800:01:001:2360. Вказують, що відповідач є власником сусідньої земельної ділянки площею 0,0971 га і самовільно зайняв частини їх земельних ділянок, спорудивши на них металеву огорожу, чим чинить їм перешкоду в користуванні ними. При цьому, без їх згоди відповідач змінив встановлені земельно-кадастровою документацією межі суміжних ділянок, а саме: на земельній ділянці кадастровий №0722884800:01:001:2360 від «В» до «Г» на віддаль 1,6 м, від «Б» до «В» на віддаль 2,6 м, від «А» до «Г» на віддаль 2.4 м; на земельній ділянці кадастровий №0722884800:01:001:3376 від «В» до»Б» на віддаль 1,9 м та 1,7 м довжиною 20,35 м. Зазначають, що їхні вимоги відновити межі суміжних ділянок відповідач ігнорує та продовжує використовувати самовільно зайняту частину їх земельних ділянок, які належать їм на праві власності. В звязку з чим просять зобовязати відповідача повернути їм самовільно зайняті частини земельних ділянок і знести встановлену ним металеву огорожу та відновити межі земельних ділянок згідно закріплених 26.10.2013 року межових знаків довготривалого зберігання, а також стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1917 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий №0722884800:01:001:3376, яка розташована в с. Підгайці Луцького району, що стверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА №657321 від 23.02.2006 р. (а.с. 5). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №075618 від 01.04.2005 року, [PERSON] належить земельна ділянка площею 675 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий №0722884800:01:001:2360, яка розташована в с. Підгайці Луцького району (а.с. 8). Разом з тим, відповідачу [PERSON] належить земельна ділянка площею 510 кв.м, що розташована в с. Підгайці Луцького району, що підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №075619 від 01.04.2005 року (а.с. 54). При цьому, як слідує із матеріалів справи, сторони погодили межі з суміжними землекористувачами (землевласниками) (а.с 6, 12). Відповідно до ст. 103 Земельного Кодексу України власники чи землекористувачі земельних ділянок зобовязані обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання... Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін.. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 передбачено, що судам слід мати на увазі, що спори, повязані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). При цьому, відповідно до ст. 212 Земельного Кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Разом з тим, як слідує із висновку судової земельно-технічної експертизи №7535-7536 від 08.10.2014 року за матеріалами цивільної справи №161/4122/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, при дослідженні наданих експерту матеріалів встановлено, що фактичне землекористування земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] не відповідають правовстановлюючим документам на земельні ділянки. Невідповідність полягає в тому, що паркани досліджуваних ділянок встановлені не відповідно до правовстановлюючих документів. Крім того, даним висновком експертизи не встановлено порушень меж та накладення земельних ділянок, що належать сторонам відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки. Проте, паркани земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] встановлені не у відповідності до правовстановлюючих документів. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, як слідує з представлених суду доказів, позивачі не представили суду доказів та не довели встановлення відповідачем на частині їх земельних ділянок металевої огорожі. При цьому, їх посилання на акти відновлення меж земельних ділянок в натурі від 26.10.2013 року та від 31.20.2014 року, виконавцем яких являється [PERSON], суд не приймає до уваги, оскільки вони не відповідають вимогам ст.25 Закону України «Про землеустрій», згідно якої відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-технічних документів, державним стандартів, норм і правил у сфері землеустрою у паперовій формі засвідчується підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою. Як зясовано в судовому засіданні та слідує з повідомлення Головного управління Держземагенства у Волинській області від 16.10.2014 року, вказаний виконавець не є сертифікованим інженером-землевпорядником, а тому суд згадані акти вважає неналежними доказами. Крім цього, рішенням суду від 30.01.2015 року, яке набрало законної сили 10.03.2015 року, не встановлено порушень вимог законодавства з боку відповідача при користуванні чи розпорядженні належною йому земельною ділянкою і дані обставини згідно ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. А тому, дослідивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed