Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про відшкодування витрат на поліпшення нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., та зареєстрований в реєстрі за №769.Так, згідно пункту 1.1. Договору Дарувальник ( [PERSON] ) подарувала та передала у власність Обдаровуваній ( [PERSON] ), а Обдаровувана прийняла у дар від Дарувальника квартиру [ADDRESS] .Пунктом 1.8. Договору визначено, що згідно звіту про проведення незалежної оцінки, оціночна вартість відчужуваного нерухомого майна становить 384208, 00 грн. Право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано 24.12.2014 року. Після набуття права власності на квартиру в період з січня по квітень 2015 року [PERSON] були проведені ремонтні роботи по поліпшенню умов проживання, а саме: демонтаж та монтаж стін; заміна у квартирі системи електромережі, штукатурка стін та стель, їх затирка, покриття ґрунтовкою та фарбою; проклейка шпалер; проведення демонтажу підлоги, відлиття бетоном, утеплення, побудова системи «Тепла підлога», укладка плитки та ламінату на поли; утеплення квартири та обшивка її стін ззовні; переробка обігріву квартири; установка пластикових вікон, в тому числі балконної рами; встановлення вхідних дверей та замку; ремонт санвузла із заміною системи каналізації, душової кабіни, унітазу, укладкою на підлогу плитки, обробка стель, заміна водопровідної системи; заміна у кухні плитки на підлозі та стінах; установка міжкімнатних дверей, навісів, дверних замків. Крім того, [PERSON] придбала всі матеріали та інструменти для проведення ремонту, найняла ремонтну бригаду для проведення ремонтних робіт у квартирі. Загалом позивачкою було здійснено поліпшення квартири на загальну суму 276778, 50 грн., що підтверджується висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 04.02.2019 року №1102-19, проведеного судовим експертом Малим О.В. У серпні 2016 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.2017 року відмовлено у задоволенні позову. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.2017 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову повністю, визнано Договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 24.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., та зареєстрований в реєстрі за №769, недійсним; повернуто [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] .Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року залишено без змін.На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь витрати, понесені на поліпшення квартири [ADDRESS] , у розмірі 723094, 00 грн., сплачений судовий збір у розмірі 7230, 94 грн., а також суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 доларів США в гривневому еквіваленті на день оплати по курсу НБУ та витрат на проведення експертного будівельно-технічного дослідження у розмірі 7000, 00 грн. 30.07.2019 року до суду надійшов Відзив відповідачки [PERSON] на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка вказує про те, що, ознайомившись з матеріалами справи, вона вважає, що позовна заява є необгрунтованою, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо обставин справи відповідач зазначає наступне. 24.12.2014 року був укладений договір дарування між нею та [PERSON] . За даним Договором дарувальник передав безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідачка вважала, що [PERSON] буде її доглядати та утримувати, так як вона є пенсіонером та у силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги. Фактично [PERSON] вважала, що укладає договір довічного утримання. Однак, після укладення договору дарування від 24.12.2014 року [PERSON] зняла її з реєстрації місця проживання у квартирі та вселила до Київського пансіонату ветеранів праці, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Жукова, 2. Оскільки відповідачка не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, так як розраховувала на отримання від [PERSON] догляду після укладення договору, вона звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним та поверненням їй у власність спірної квартири. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.2017 року по справі № 761/29309/16-ц у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21.11.2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.28.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. [PERSON] намагалась вселитись у свою квартиру, але виявилось, що там проживають квартиранти. 04.02.2019 року її представником було виявлено, що в квартирі викрадено і пошкоджено майно, квартира самочинно реконструйована, в кімнаті влаштовано перегородки, кухня-їдальня знаходиться в незадовільному санітарно-технічному стані, на стінах та стелі спостерігається часткове руйнування штукатурного шару та відсутність вікон у віконних отворах. Працівниками ВОП «Золотоустівська» було вручено попередження № 18 і № 19, якими зобов`язано надати дозвільну документацію на перепланування квартири або, у разі відсутності такої документації, повернути квартиру у первісний стан. Таким чином, [PERSON] здійснила незаконне перепланування квартири, чим завдала шкоди відповідачці та третім особам. Також з моменту підписання договору дарування до реєстрації права власності за судовим рішенням про повернення відповідачці квартири утворились величезні заборгованості за житлово-комунальні послуги, які вона має сплатити, хоча фактично не споживала їх. [PERSON] зазначає що позивачкою не надано доказів фактично понесених витрат на утримання або збереження майна, не надано жодного доказу (чеку на придбання будівельних матеріалів, договорів підряду, актів виконаних робіт), які б доводили, що саме вона здійснила будь-які покращення квартири. До того ж, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу, що саме нею було проведено ремонт у спірній квартирі, не надано відомостей, в якому стані знаходилась спірна квартира до підписання договору дарування від 24.12.2014 року. Крім того, позивачкою не надано договору про надання правової допомоги, актів виконаних робіт, платіжних документів про оплату послуг на правничу допомогу, які б підтверджували, що нею понесені витрати в розмірі 1000 доларів США. На підставі викладеного відповідачка просить суд у задоволені позову відмовити в повному обсязі. 14.08.2019 року від представника позивачки [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій зазначено, що на момент укладення договору дарування квартири від 24.12.2014 року спірне нерухоме майно було належним чином зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №31588048 від 24.12.2014 року. Після набуття права власності на квартиру позивачкою було найнято ремонтну бригаду, за допомогою якої був проведений великий обсяг будівельних робіт. Загалом саме позивачкою було здійснено поліпшення квартири на загальну суму 323487, 00 грн. Вказане підтверджується не тільки доданим до позовної заяви висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 04.02.2019 року №1102-19, проведеного судовим експертом Малим О.В., яким підтверджено особисті витрати позивачки в сумі 276778, 50 грн., але й актами приймання-передачі виконаних робіт. Крім того, відповідно до договору про надання правової допомоги №1009 від 10.04.2019 року, укладеного між позивачкою та адвокатом Артюховим С.С., на користь адвоката, який підготував для позивачки позовну заяву та представляє її інтереси в суді, буди здійснені наступні платежі: 11.04.2019 року - в розмірі 10000 грн., 18.04.2019 року - 10000 грн. та 22.04.2019 року - 6700 грн. відповідно, а всього витрати на професійну правничу допомогу позивачки складають 26700 грн. На підставі викладеного представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені на поліпшення [ADDRESS] в розмірі 323487, 00 грн., сплачений судовий збір у розмірі 7230, 94 грн., а також суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26700, 00 та витрат на проведення експертного будівельно-технічного дослідження у розмірі 7000, 00 грн. У судовому засіданні представники позивачки підтримали позовні вимоги, але з урахуванням їх уточненої позиції, що викладена у Відповіді на Відзив відповідачки. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов. Вислухавши пояснення представників позивачки, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 24.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за №769 (а.с. 14-17). Згідно пункту 1.1. Договору Дарувальник подарувала та передала у власність Обдаровуваній, а Обдаровувана прийняла у дар від Дарувальника квартиру [ADDRESS] . Пунктом 1.8. Договору визначено, що згідно звіту про проведення незалежної оцінки, ідентифікатор за базою ФДМУ: 320509 09122014_778110, наданого ТОВ «Медіа Консалтинг Груп ЛТД», оціночна вартість відчужуваного нерухомого майна становить 384 208, 00 грн. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №31588048 від 24.12.2014 року вбачається, що за позивачкою було зареєстровано право власності на вказану квартиру на підставі договору дарування від 24.12.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №769 (а.с. 11). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.2017 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.08.2017 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову повністю: визнано Договір дарування [ADDRESS] , укладений 24.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за №769, недійсним; повернуто [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 108-111). Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.06.2018 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року залишено без змін (а.с. 112-116). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року встановлено, що [PERSON] під час укладення договору дарування від 24.12.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №769, помилилась стосовно правової природи правочину. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2017 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яке набрало законної сили, з урахуванням того, що вказані обставини також не оспорювались сторонами по справі. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №152162627 від 09.01.2019 року вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру (а.с. 127). На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] , як власник, володіла, користувалась та розпоряджалась [ADDRESS] , у період з 14.12.2014 року по 20.06.2018 року. 04.02.2019 року представником відповідачка було виявлено, що у спірній квартирі викрадено та пошкоджено майно, квартира самочинно реконструйована, у кімнаті влаштовано перегородки, кухня-їдальня знаходиться в незадовільному санітарно-технічному стані, на стінах та стелі спостерігається часткове руйнування штукатурного шару та відсутність вікон у віконних отворах, що підтверджується Актом обстеження технічного стану квартири від 27.02.2019 року. Також 04.02.2019 року було здійснено залиття квартири [ADDRESS] , що знаходиться поверхом нижче. Відповідно до Акту про залиття квартири [ADDRESS] від 04.02.2019 року, складеного комісією ВОП «Золотоустівська», причиною залиття квартири [ADDRESS] є порушення правил експлуатації сантехнічного обладнання та несанкціоноване перепланування квартири [ADDRESS] . Також працівниками ВОП «Золотоустівська» було вручено попередження № 18 і № 19 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 04.01.2019 року, якими зобов`язано власника квартири надати дозвільну документацію на перепланування квартири або, у разі відсутності такої документації, повернути квартиру у первісний стан (а.с. 123-124). З наведеного вище вбачається, що за час, коли власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] , було здійснено незаконне перепланування квартири, яке на даний час працівники житлово-експлуатаційної організації вимагають демонтувати. Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2019 року у цивільній справі № 761/41226/16, відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру станом на 2014 рік, квартира складається з однієї житлової кімнати, площею 19, 60 кв.м., кухні, площею 6, 10 кв.м., ванної кімнати, площею 3, 0 кв.м., та коридору, площею 2, 5 кв.м. Відповідно до технічного паспорту станом на 2016 рік, було здійснено перепланування квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим визначити кількість кімнат та житлову площу квартири неможливо. Також слід зазначити, що з моменту підписання договору дарування до реєстрації права власності за судовим рішенням про повернення відповідачці квартири утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідним Повідомленням від КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» від 01.02.2019 року. Як вказує у своїх позовних вимогах [PERSON] , за час володіння спірною квартирою [ADDRESS] нею були проведені будівельні роботи у квартирі, внаслідок чого вказана квартира значно поліпшилась та збільшилась у вартості. Враховуючи, що вона на даний час не є власником квартири, то просить стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти, витрачені на проведення ремонтних робіт. На обґрунтування суми, що просить стягнути позивачка, надано Висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 04.02.2019 року №1102-19, виконаний судовим експертом Малим О.В., відповідно до якого фактична вартість ремонтно-будівельних робіт по переплануванню квартири [ADDRESS] станом на час проведення дослідження, згідно результатів проведеного візуального-інструментального обстеження та даних, які містяться в наданих на дослідження документах становить 276278, 50 грн. (а.с. 53-67). Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. Слід зазначити, що відповідно до вимог ст.. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2)витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до вимог ст.. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Згідно із ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Частиною 4 статті 390 ЦК України визначено, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, ч. 3 зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим, положення ч. 4 ст. 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріальних прав суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна. На відміну від норми ч. 3 ст. 390 ЦК України за положеннями ч.4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість спірної квартири, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-389цс16. Але слід зазначити, що у даному випадку позивачка не є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому ст.. 390 ЦК України не підлягає застосуванню до даних правовідносин, як підстава для задоволення позовних вимог. У даному випадку недобросовісний набувач має право лише на відшкодування витрат на утримання майна, а не на його поліпшення, як це зазначено у ч. 3 ст. 390 ЦК України. Також суд звертає увагу на той факт, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона фактично понесла витрати на утримання або збереження майна, не надано жодного доказу, що могли б підтвердити, що саме позивачка здійснила будь-які покращення квартири. До того ж, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, в якому стані перебувала квартира [ADDRESS] до початку ремонтних робіт, що проводилися нею. Звіти про оцінку майна, а саме спірної квартири, що виконані 09.12.2014 року та 14.09.2016 року, жодним чином не доводять факт проведення ремонтних робіт позивачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для відшкодування відповідачкою витрат на поліпшення нерухомого майна у розумінні ст. 390 ЦК України, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed