Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивачка 11 липня 2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та поділ майна подружжя. В позові [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними не склалися через різні погляди на життя, ведення домашнього господарства та виховання дітей. Через зазначені обставини між ними постійно виникали сварки та непорозуміння. Шлюбні відносини між ними фактично припинені з квітня 2014 року. З того часу відповідач покинув сім'ю та почав мешкати з іншою жінкою, з якою має намір створити нову сім'ю. Їхні малолітні діти знаходиться на її утриманні: вона здійснюю догляд за ними, надає, за можливості, матеріальну допомогу. Відповідач [PERSON] не надає їй належної матеріальної допомоги на утримання дітей, чим ставить в тяжке матеріальне становище. Він ніде офіційно не працевлаштований, однак є здоровою, працездатною особою та займається неофіційно підприємницькою діяльністю та отримує значний дохід. Утриманців у відповідача інших не має. Крім того, під час шлюбу, а саме 17.10.2012 року ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Transporter, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] На даний час відповідач користується автомобілем та немає наміру добровільно вирішувати спір про поділ спільного майна. Я маю намір користуватися вказаним автомобілем на рівні з відповідачем, а тому просить визнати за нею право на ? його частину. Належним чином повідомлений відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову не подавав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі статтею 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку. У відповідністю з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача [PERSON], повідомленого належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Як убачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, 15 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 527. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, дослідивши докази у справі, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, а саме те, що сторони фактично не підтримують шлюбні стосунки, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дитини. За таких обставин, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Малолітні діти мешкають разом з позивачкою т перебувають на її утриманні. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно ч. 1 ст. 182 СК України обставини, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Таким чином, оскільки відповідач не виконує своїх обов'язків по утриманню дітей, хоча повинен це здійснювати, сторони мають рівні права та обов'язки по утриманню дітей, невиконання своїх обов'язки відповідачем ставить позивачку та дитину у тяжке матеріальне становище, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення аліментів. Що стосується позовних вимог в частині поділу майна, що є спільною сумісною власністю, суд вважає, що позов в цій частині також підлягає задоволенню та виходить з наступного. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбу сторонами було придбано рухоме майно, а саме 17.10.2012 року ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Transporter, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який було зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином, судом з вірогідністю встановлено, що транспортний засіб було придбано [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки належить стягнути 888 грн. 19 коп., а також з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved