Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивачка 04.12.2014 року звернулась до суду з позовною заявою у якій просить суд: - визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Ульянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, кадастровий №7425585700:04:000:0619, площею 1,3113 га (рілля); - визнати частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я [PERSON] серії «ІV-ЧН» №031673, в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,8103 га - кормові угіддя; - визнати право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП «Урожай», розміром 0,8103 га. - кормові угіддя, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що після смерті матері позивачки відкрилась спадщина, до складу якої, крім іншого, входять і вище вказані земельні ділянки, що належали спадкодавцю за життя на праві власності, однак у зв'язку з тим, що у Державному акті на право власності на землю вказані одразу дві земельні ділянки, одна з яких площею 0,8103 га, після виготовлення повторної технічної документації, накладається частково на об'єкт гідрографії (озеро), тобто на об'єкт водного фонду землі якого не можуть згідно Земельного кодексу України передаватись у власність громадян, то відповідно нотаріус позбавлена можливості видати свідоцтво про право на спадщину, а Державний кадастровий реєстратор внести відомості до Державного земельного кадастру із-за невідповідності документів вимогам, встановленим законодавством. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав пред'явлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Представник співвідповідача - Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області заперечував у судовому засіданні проти позовних вимог, мотивуючи це тим, що райдержадміністрація є неналежним відповідачем у цьому спорі, так як жодним чином не порушує права та інтереси позивача і не є розпорядником спірної землі. Представник співвідповідача - Управління Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області не визнав позовні вимоги [PERSON], з тих же мотивів, що і представник Чернігівської РДА, оскільки Державний кадастровий реєстратор правомірно відмовила позивачу у надані відомостей з Державного земельного кадастру, так як надані нею документи не відповідають вимогам, встановленим законодавством. Представник відповідача - Улянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, причини не явки суду не повідомлені, про час та місце розгляду справи сільська рада повідомлялась належним чином. /а.с.58/ Заслухавши пояснення сторін, суд, повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають частковому задоволенню. Достовірно встановлено, зокрема з завіреної копії спадкової справи №438/2013, після померлої [INFO] року [PERSON], що її дочка - позивач у справі [PERSON] 06.09.2013 року прийняла спадщину матері, подавши відповідну заяву до Чернігівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області і їй на частину успадкованого майна, що за життя належало померлій на праві власності, були видані свідоцтва про право на спадщину за законом. /а.с.7-11, 46-50/ Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять і дві спірні земельні ділянки загальною площею 2,1216 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, пай №619, з яких ділянка №1 площею 1,3113 га - рілля, ділянка №2 площею 0,8103 - кормові угіддя, надані у власність згідно рішення №63 виконавчого комітету Улянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 29.09.2001 року, що розташовані на території Улянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, які належали спадкодавцю на праві власності, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії «ІV-ЧН» №031673, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землі за №1781, виданого Уляновським сільським головою 29.09.2002 року. /а.с.12/ Як видно з технічної документації із землеустрою, виготовленої на замовлення позивача [PERSON], земельній ділянці площею 1,3113 га - рілля присвоєно кадастровий номер 7425585700:04:000:0619, а дані по земельній ділянці площею 0,8103 га - сіножаті, до Державного земельного кадастру не внесені, оскільки частина даної земельної ділянки площею 0,0222 га знаходиться на об'єкті гідрографії (озері). У зв'язку з цим Державним кадастровим реєстратором [PERSON] було відмовлено у наданні відомостей з Державного земельного кадастру, повідомлення за №РВ-7400032612014. /а.с.13-26/ Зіставивши усі дані, що випливають із документів наданих позивачкою, враховуючи час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець померла після 01 січня 2004 року, суд дійшов висновку, що безумовному застосуванню у вказаній справі до відносин спадкування підлягають норми ЦК України. Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що позивачка прийняла спадщину матері, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори і нотаріусом було заведено спадкову справу, однак вона не має можливості отримати у нотаріальному порядку свідоцтва про право на спадщину на вказані вище земельні ділянки, із-за накладання однієї ділянки на об'єкт гідрографії, отже існує спір про право і права та інтереси [PERSON] порушуються, з незалежних від неї причин. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи заявлені позовні вимоги по суті, суд виходить з того, що з 2 травня 2009 р. відповідно до статті 125 ЗК України №1066-VI (1066-17), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно положень ст.126 ЗК України, у редакції статті станом на 01.01.2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до вимог цивільного законодавства дієздатність спадкодавця [PERSON] припинилась у момент її смерті і за таких обставин отримати належний правовстановлюючий документ, з усуненням порушень земельного законодавства, саме на ім'я спадкодавця не має правової можливості. Відповідно до Конституції України органи та посадові особи мають діяти в межах своєї компетенції та відповідно до Законів, чинних на час їх застосування. Згідно п.п.4.15, 4.20 Наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру. Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі, крім іншого, державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Суд враховує положення ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином наявні у справі докази та їх правова оцінка дають суду підстави вважати про можливість визнання за [PERSON], у порядку спадкування, права власності на земельну ділянку площею 1,3113 га - рілля, з кадастровим номером 7425585700:04:000:0619. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про визнання за нею права на земельну частку (пай) площею 0,8103 га - сіножаті, то ця вимога підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав та міркувань. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що за життя [PERSON], у порядку розпаювання колишніх земель КСП «Урожай», належав земельний пай №619, до складу якого входила і земельна ділянка площею 0,8103 га, однак при виготовленні технічної документації до цієї ділянки увійшла земельна ділянка площею 0,0222 га на якій частково знаходиться об'єкт гідрографії - озеро, що є порушенням вимог ЗК України, адже [PERSON] передавалась у власність ділянка сільськогосподарського призначення, а не водного фонду. Отже, з метою захисту прав та інтересів [PERSON], суд вважає за можливе визнати за нею, як за спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], право на земельну частку (пай №619), лише розміром 0,7881 га (сіножаті), що перебував у колективній власності КСП «Урожай», яка розташована на території Улянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, за виключенням ділянки озера площею 0,0222 га (0,8103 га - 0,0222 га). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, оскільки за життя [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю з додержанням вимог закону, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, який був правомочним на той час розпоряджатися спірними земельними ділянками, і це рішення ніким не оспорюється і не визнавалось недійсним, то суд вважає, що позовна вимога про визнання Державного акту частково недійсним не є належним та самостійним способом поновлення порушених прав [PERSON] у судовому порядку, а тому у задоволенні цієї позовної вимог слід відмовити. За таких підстав і міркувань позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial