Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом відповідача, третя особа відділ у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області, про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивують тим, що є власниками квартири [ADDRESS]. Відповідач, який є колишнім чоловіком позивача [PERSON], не проживає в квартирі з початку травня 2014 року у зв'язку з чим, вважають його таким, що на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України втратив право на користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача в квартирі створює їй незручності, додаткові витрати на їх утримання, порушує їх право, як власників, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим просять позов задовольнити. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечують. При цьому також пояснили, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в квартирі в період перебування в шлюбі з позивачем [PERSON] з їх згоди. Відповідач в судове засідання не з'явився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 28.03.2007 року квартира [ADDRESS] належить позивачам на праві спільної сумісної власності. Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.06.2007 року № 14948858. Відповідно до свідоцтва про шлюб між сторонами у справі, а саме [PERSON] та [PERSON], був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачево Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 26.02.2009 року. Однак відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15.08.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки № 3-09500 від 05.11.2014 року, виданої ТзОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином судом встановлено та не заперечувалося позивачами, що [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] зі згоди власників як член сім'ї власника, а саме як чоловік [PERSON] Як передбачено ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу ч. 4 ст. 156 ЖК України також передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 47597-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Як передбачено ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує на ст.ст. 71, 72 ЖК України, які визначають порядок та підстави визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цих осіб понад встановлені строки, норми яких регулюють правовідносини з приводу права користування житлом та підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування в житлових приміщення, що належать комунальної форми власності. В той же час ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До того ж, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із врахуванням наведеного, саме нормами ст. 405 ЦК України визначено термін, протягом якого за членом сім'ї власника житла зберігається право на користування житлом. Згідно з актом № 72 від 05.11.2014 року, складеного ТзОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з травня 2014 року. Таким чином, відповідач як колишній член сім'ї власника, набув право на користування спірним житлом, має право на проживання в спірній квартирі, хоча не проживає в ній проживає з травня 2014 року, однак за [PERSON] зберігається право на користування квартирою [ADDRESS] протягом терміну, визначеного ч. 2 ст. 405 ЦК України, тобто протягом одного року. Враховуючи наведене, вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed