Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивачі, [PERSON], [PERSON], звернулися до суду з позовом до Фермерського господарства «Окіпське» про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що 01.06.2012 року між позивачами та відповідачами укладено договори оренди земельних ділянок, які належать їм на праві власності відповідно до державних актів с І-ПЛ № 031227 і с.І-ПЛ № 031228. Позивачі просять визнати недійсними вказані договори з наступних підстав. При укладанні договорів позивачі підписали лише останній аркуш, а тому не могли знати про те, що договори укладалися на 20 років, оскільки за попередньою домовленістю цей строк був значно коротшим. Вважають, що таким чином відповідач ввів їх в оману. Укладені договори не відповідають Типовому договору. В договорах встановлено фіксовану ціну земельної ділянки і передбачено можливість її перегляду лише раз на 3 роки. В договорах відсутній пункт щодо можливості одностороннього розірвання договору. В порушення вимоги п.31 договорів відповідач лише через 2 роки та 5 місяців провів державну реєстрацію договорів. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачам на праві власності належать земельні ділянки, площею 2,35 га та 2,63 га на території Окіпської сільської ради Лубенського району, що підтверджується відповідними державними актами на право приватної власності на землю. 01.06.2012 року між позивачами та відповідачем були укладені договори оренди вказаних земельних ділянок строком на 20 років. Також встановлено, що державну реєстрацію договорів оренди цих земельних ділянок здійснено 18.11.2014 року. В наступному протягом 2014-2016 років відповідач нараховував позивачам орендну плату відповідно до умов договору, з урахуванням змін грошової оцінки землі. Такі обставини справи не заперечуються сторонами. Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до правового висновку ВС України, сформованого в постанові від 27.04.2017 року у справі № 634/871/15-ц згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що датою набрання чинності спірних договорів є 18.11.2014 року. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що при укладанні договорів позивачі підписали лише останній аркуш, а тому не могли знати про те, що договори укладалися на 20 років, оскільки за попередньою домовленістю цей строк був значно коротшим. Однак, в порушення приписів ст.60 ЦПК України позивачами не було надано суду жодних доказів на підтвердження своїх вимог. Клопотання про призначення експертизи таких договорів з метою встановлення їх підробки позивачами не заявлялися. Таким чином, суд відхиляє такі доводи позивачів. Крім того, позивачі посилаються на те, що оспорювані договори не відповідають Типовому договору. Проте, невідповідність Типовому договору саме по собі не означає невідповідність закону. Позивачі не вказали, яку норму закону порушено в звязку з цим. При цьому в судовому засіданні представник позивачів не зміг обґрунтувати які пункти договору не відповідають Типовому договору. Також позивачі посилаються на порушення вимоги п.31 договорів, оскільки відповідач лише через 2 роки та 5 місяців провів державну реєстрацію договорів. Однак, вказане порушення договору не є підставою для визнання договорів недійсними. У цьому випадку позивачі можуть захистити своє право в інший спосіб, зокрема - відшкодування збитків. Таким чином, при розгляді справи судом не було встановлено обставини, з якими законодавець повязує недійсність договорів оренди землі. Вказані договори укладені з дотриманням чинного законодавства, сторони обумовили всі істотні умови. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року зазначено, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Однак, під час розгляду справи позивачі не змогли обґрунтувати чим порушене їх право у спірних відносинах. За таких підстав, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed