Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивачка 29 липня 2015 року звернулася до суду з вказаним позовом та просить встановити факт її постійного проживання тривалістю більше шести років зі спадкодавцем [PERSON], [INFO], після смерті якої просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 1\\2 частину будинку по вул.Миру 178/2 у м.Василівка Запорізької області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] була бабусею позивачки та померла 24 лютого 2015 року. Її спадкоємцем за заповітом є брат позивачки відповідач по цій справі [PERSON] Позивачка вказує, що на час смерті [PERSON] вона фактично прийняла спадщину, бо проживала разом зі спадкодавцем однією сімєю, вела з нею спільне господарство протягом більше шести років, бо [PERSON] за віком та станом здоровя потребувала постійної сторонньої допомоги та матеріальної підтримки, яку вона надавала спадкодавцю до її смерті, тоді як відповідач догляд за [PERSON] не здійснював, матеріальної допомоги їй не надавав, участі у похованні померлої не приймав. Тому позивач вважає, що було порушено її право на отримання спадщини за заповітом, вона має право на обовязкову частку у спадщині. Позивачка у червні 2015 року звернулася до Василівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де їй було розяснено положення п.211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Позивач звернулася до суду з вимогами про встановлення факту її постійного проживання зі спадкодавцем, що необхідно для видачі їй нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Правовстановлюючі документи про право власності на вказаний житловий будинок, в тому числі і домова книга, без наявності якої позивач не може отримати довідку у Василівській міській раді про місце проживання, для надання нотаріусу, що також є причиною звернення до суду з вимогами про встановлення факту, що має юридичне значення. Також позивачка вказала, що іншого житла, окрім того, в якому вона проживає у неї не має, а відповідач погрожує їй виселенням Позивачка у судовому засіданні свої вимоги підтримала та просила задовольнити. Додатково до викладених у позовній заяві обставин пояснила суду, що з її бабусею [PERSON] проживала її мати - [PERSON], яка померла у 2006 році. Після смерті матері позивачка стала постійно проживати з [PERSON], проте зареєструвалася у спірному житловому будинку 19 червня 2012 року. Ще за життя її бабуся [PERSON] говорила, що склала заповіт та заповіла своє майно відповідачу, говорила, що він не вижене з будинку її. Проте після смерті [PERSON], яку доглядали до смерті, а потім поховали вона та її син, відповідач, який участі в утриманні та догляді за померлою не приймав, не піклувався про неї та не здійснював її похованні, вимагав від неї надати йому документи на майно [PERSON] Окрім спірного житлового будинку спадкодавцю належав і земельний пай, на який позивачка не претендує, а бажає успадкувати за законом після смерті [PERSON] лише половину житлового будинку, належного спадкодавцю. Представник позивача позовні вимоги також підтримала та просила задовольнити, з підстав, вказаних у позовній заяві, посилаючись, крім того, на постанову Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування», положення ст.ст.1268, 1224 ЦК України. Крім того, суду пояснила, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина , яка складається з вказаного житлового будинку та земельної частки (паю), яка перебуває в оренді у СВК ім..Ватутіна. Позивачка, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на момент її смерті, відповідно до положень ст..1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідач права на обовязкову частку у спадщину за законом не має. Позивачка, крім того, має переважне право на виділ їй в натурі предметів домашньої обстановки як обовязкової частки спадщини, бо це майно має для неї значення як пам'ять про померлу бабусю. Навела доводи проти заперечень відповідача (а.с.101-107), мотивовані тим, що відповідач має інше житло, позивачка ніколи не заперечувала проти вселення відповідача у спірний будинок. Представник позивачки вважає, що позивачка має право на спадкування за законом після смерті [PERSON] на підставі ст.ст.1264, 1258 ЦК України Відповідач у судове засідання не зявився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, письмові заперечення та докази на їх обґрунтування (а.с.32-64). Заперечення обґрунтовані тим, що на теперішній час заповіт, складений на його користь спадкодавцем [PERSON] не змінений та не скасований. Інші спадкоємці таким чином позбавлені права на спадкування, оскільки спадкодавець заповіла все належне їй майно йому, а позивачка не входить до кола осіб, що мають право на обовязкову частку у спадщині відповідно до ст.1241 ЦК України. Рішення суду про усунення його від права на спадкування не має. Воля спадкодавця при складанні заповіту була обумовлена тим, що позивачці була передана у власність квартира, яка належала частково відповідачу, їх матері та вітчиму, яку позивачка продала та купила будинок у с.Першотравневе Василівського району Запорізької області. Також відповідач вказав, що він є інвалідом 1 групи, сам потребує сторонньої допомоги, постійного лікування, тому не міг здійснювати догляд за спадкодавцем. Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні у звязку з тим, що наявність заповіту обумовлює неможливість для позивачки спадкування за законом після смерті її бабки [PERSON], до кола спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині при наявності заповіту позивачка не входить. Заповіт ніким не оспорювався, на час смерті спадкодавця не змінений та не скасований. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є двоюрідною сестрою матері позивачки та відповідача [PERSON], яка нині померла. [PERSON] яка також нині померла, була її рідною тіткою рідною сестрою її матері. Позивачка та відповідач є рідними онуками [PERSON] Про заповіт [PERSON] складений на користь відповідача, було відомо ще до смерті спадкодавця. [PERSON], яка до смерті була при здоровому глузді та ясній памяті, висловлювала свою волю на те, що її спадкоємцем за заповітом буде відповідач. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка є його матірю. З квітня 2007 року вона стала постійно проживати з його прабабкою [PERSON], яку доглядала до смерті, здійснила її поховання. Останній рік життя [PERSON] він також здійснював догляд за нею, допомагав своїй матері. Його матір мала спільне господарство з [PERSON] Відповідач у справі, який є його дядьком участі у догляді за [PERSON] не здійснював та допомоги їй не надавав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка після смерті своєї матері стала постійно проживати з [PERSON], здійснювала за нею догляд та вела з нею спільне господарство, після смерті останньої здійснювала її поховання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка приблизно з 2008 року стала постійно проживати з [PERSON], постійно за нею доглядала та жила з нею однією сімєю. Того, що відповідач допомагав чи доглядав за [PERSON]ПА. вона не бачила. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За наявності заповіту на все майно правило ч.2 ст. 1223 ЦК України застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. Положення ч.5 ст. 1224 ЦК України щодо усунення особи від права на спадкування за рішенням суду, у разі встановлення її ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч.2 ст. 1259 ЦК. Ч.6 ст.1224 ЦК передбачає, що положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців. Проте позивачем позовних вимог про усунення відповідача від права на спадкування не висувалося, а тому відповідно до положень ст.11 ЦПК України, суд не вирішує вказане питання. При вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом застосуванню підлягають правила глави 85 ЦК України, відповідно до яких заповідач, зокрема, має право: на власний розсуд призначити своїм спадкоємцем фізичну особу (ч.1 ст.1235); вказати у заповіті права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому (ч.1,2 ст.1236). Відповідно до ч.4 ст.1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України , яка регулює питання спадкового права, немає відповідного правила. Позовних вимог про визнання заповіту недійсним по цій справі не заявлено. Відповідно до положень ч.1 ст. 1241 ЦК України право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Ст.1223 ЦК України встановлює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. І лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття за заповітом, у разі не охоплення заповітом всієї спадщини, право на спадкування за законом одержують почергово особи, визначені у ст.1261-1265 ЦК України. Правовідносини щодо спадкування за законом регулюються положеннями глави 86 ЦК України. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є рідними онуками спадкодавця [PERSON], що визнано сторонами у справі та ніким не оспорювалося, підтверджено окрім пояснень свідків відомостями щодо ступеня родинних звязків. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с.11,14) вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєструвала шлюб 07 лютого 1956 року та змінила прізвище на «Крючкова». Зі словника власних імен людей, яким користується Василівський відділ ДРАЦС Василівського РУЮ Запорізької області, від імені «Панас» походять по батькові: « Панасівна, рідше «Афанасіївна» та інші (а.с.21-22). Відповідно до повторного свідоцтва про народження позивачки (а.с10), її матірю була [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про зміну імені (а.с.20) [PERSON], яка народилася 21 травня 1963 року - 03 листопада 1994 року змінила прізвище на «Лобачевська». Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126, 133, 135 СК України [PERSON] народилася [INFO], її матірю вказана [PERSON] (а.с.12). [PERSON] померла 11 лютого 2006 року у віці 63 роки у м.Василівка (а.с.37), що підтверджено свідоцтвом про її смерть. Відповідно до витягу з того ж Держреєстру про державну реєстрацію шлюбу [PERSON], [INFO] уклала шлюб 10 листопада 1961 року та змінила прізвище на «Герасименко» (а.с.13). [PERSON] померла 21 лютого 2015 року у віці 93 роки у м.Василівка, що підтверджено свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть (а.с.9, 26, 36, 98). 15 квітня 2006 року [PERSON], яка народилася 15 жовтня 1921 року, заповіла все своє майно та все, що буде належати їй на день смерті [PERSON] відповідачу у цій справ і (а.с.34). Заповіт за формою та змістом відповідає вимогам діючого цивільного законодавства, був нотаріально посвідчений та відомості про нього внесені до Спадкового реєстру (а.с.35). Доказів того, що заповіт на день смерті спадкодавця був змінений чи скасований, чи визнаний недійсним у судовому порядку суду сторонами не надано. У цій справі позовні вимоги про визнання недійсним заповіту не заявлені. Доказів про те, що спадкодавцю [PERSON] спірний житловий будинок належав на праві власності суду не надано, у справі вони відсутні. Відповідно до положень ст.1241 ЦК України право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за заповітом. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати положення ч.2 ст.3 СК України, про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивачці суду не надано, в матеріалах справи вони відсутні. Таким чином, оскільки спадкодавець [PERSON] заповіла все своє майно та все, що належало їй на день смерті відповідачу [PERSON], доказів того, що на теперішній час заповіт не змінений, не скасований, чи у судовому порядку визнавався недійсним, чи спадкоємець за заповітом спадщину не прийняв чи відмовся від неї суду не надано, спадкування здійснюється, у цьому випадку за заповітом, а тому підстав для спадкування будь-якого спадкового майна за законом особами, які підпадають під визначення ст.1261-1265 ЦК України, в тому числі і позивачкою, яка не підпадає під визначення кола осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині при наявності заповіту, та яка є онукою спадкодавця і посилається на те, що вона протягом більше шести років проживала зі спадкодавцем однією сімєю не має. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Позивачкою заявлено вимогу про встановлення судом факту її постійного проживання (тривалістю більше шести років) зі спадкодавцем [PERSON] Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема ст.2 цього закону передбачено, що громадянам України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Ст.6 ч.1 цього ж закону передбачено, що громадянин України, який постійно проживає в Україні, зобовязаний протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Позивачка [PERSON] з 19 червня 2012 року має зареєстроване місце постійного проживання за адресою: [INFO] (а.с.9), що підтверджено її паспортом. До вказаної дати вона була зареєстрована в тому ж населеному пункті [ADDRESS] з 24 січня 1997 року. Відповідно до довідки квартального комітету №12 м.Василівка від 28 липня 2015 року (а.с.15), [PERSON] протягом приблизно шести років проживає за вказаною вище адресою. Такий же строк проживання за вказаною адресою підтвердили і свідки. Крім того, ці обставини відповідачем та його представником не оспорювалися. Проте, навіть встановлення судом того факту, про який просить позивачка, не буде мати жодних юридичних наслідків та значення для вирішення питання про спадкування за законом після смерті [PERSON] позивачкою, бо за наявності чинного заповіту, спадкування за законом, у даному випадку виключається. Суд не приймає як належні докази по цій справі надані відповідачем: договір купівлі-продажу квартири від 24 жовтня 2012 року (а.с.38), інформаційну довідку з Держреєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.39-42), свідоцтво про право власності на житло та витяги з Держреєстру (а.с.44), довідку КП «Добробут» (а.с.45), характеристику з місця роботи на позивачку(а.с.46), медичні документи про лікування та стан здоровя відповідача та його інвалідності (а.с.47-55), договір купівлі-продажу житлового будинку по вул.Невського,5 у м.Василівка від 13 березня 2001 року з домовою книгою і довіреність(а.с.56-63); а також надані позивачкою договір дарування житлового будинку по вул.Кірова,76 у м.Василівка (а.с.92-93), договір оренди земельної частки (паю) (а.с.94-95), довідку про отримання позивачкою допомоги по безробіттю (а.с.96), довідку про отримання свідком [PERSON] компенсаційної виплати по догляду за інвалідом 1 групи, або особою старшою за 80 років (а.с.97), ордер (а.с.99) - оскільки вони не відносяться до предмету спору по цій справі та жодного значення для вирішення заявлених позивачкою вимог не мають. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона здійснювала поховання [PERSON], що підтверджено рахунком (а.с.17), товарним чеком (а.с.18), свідоцтвом про поховання (а.с.100), а тому має право на спадкування 1\\2 частини спірного житлового будинку, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки це не ґрунтується на положеннях закону. Суд розяснює позивачці її право, відповідно до положень ст.1232 ЦК України, звернутися з вимогою до спадкоємця [PERSON] про відшкодування розумних витрат, які були зроблені нею на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed