Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись в суд із позовом, в якому зазначили, що вони є чоловіком та жінкою, мають сина [PERSON] , доньку - [PERSON] . Інший відповідач - [PERSON] - невістка позивачів, перебуває у шлюбі із [PERSON] [PERSON] - малолітній син відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Позивачі зауважують, що 05.12.2007 року відділом приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] із визначеним правом на вказане майно п`яти осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] (неповнолітньої доньки [PERSON] ). У позові вказано, що з часу одруження їх сина відносини із невісткою були «пасивними», а в подальшому, з восени 2020 року, [PERSON] почала вчиняти кроки щодо налагодження відносин із позивачами. Відповідач запевняла про можливість звернення стягнення на квартиру внаслідок існування заборгованості, які виникли у [PERSON] , та пропонувала сплачувати борги, а також надавати іншу допомогу, пов`язану із придбанням ліків, приготування їжі, веденні господарства протягом життя позивачів. У приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. 26.11.2020 року позивачами вчинено договір, який сприймався стороною як погодження вищенаведених домовленостей. Під час укладення зміст договору не оголошувався, позивач [PERSON] не використовував необхідні за станом його здоров`я окуляри. Після укладення правочину поведінка відповідача [PERSON] змінилась, а позивачами з`ясовано, що ними помилково укладено договір дарування. Позивачі посилаються на положення ст.ст. 229, 230 ЦК України, що визначають правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, наслідки вчинення правочину під впливом обману, та просять визнати недійсним договір дарування частини квартири від 25.11.2020 року між дарувальниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , які діяли як представники обдарованого [PERSON] , про безоплатну передачу у власність 2/5 частин квартири [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] подано відзив із визнанням позову. Третьою особою - [PERSON] надано пояснення, де особа вказала на вчинення з боку відповідача [PERSON] дій, направлених на вчинення перешкод у користуванні квартирою іншими мешканцями. В судовому засіданні позивачі, представник позивача, третя особа [PERSON] , яка діяла як законний представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Інші учасники в судове засідання від 26.04.2021 року не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачами та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , які діяли як законні представники [PERSON] , 26.11.2020 року укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] , [PERSON] як дарувальники в рівних частках кожен безоплатно передали у власність (подарували) 2/5 ід. частини квартири, а [PERSON] прийняв у власність (дар) 2/5 ід. частини квартири [ADDRESS] . На час розгляду справи власниками квартири є [PERSON] , якому належить 2/5 ід. частини квартири, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] яким належать по 1/5 ід. частин квартири кожному. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення... Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину». Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог про визнання договору недійсним, суд,

Outcome: dismissed