Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Запорізька районна державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в обґрунтування якого зазначили, що 08 серпня 2013 року померла їх мати [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,37 га., цільове призначення ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Після смерті матері, позивачі у передбачений законом строк не звернулися до Запорізької районної державної нотконтори із заявами про прийняття спадщини за законом, оскільки заповіту мати не залишила, а прийняли спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, в якій зазначено, що спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Тому, позивачі жодних відмов не заявляли і фактично успадкували належну матері на праві власності земельну ділянку. На момент смерті матері, крім позивачів, які бажали та прийняли спадщину після смерті матері будь-кого іншого з призиваємої черги за законом, або які б звернулися до нотконтори не має, натомість відповідач, який є батьком позивачів та чоловіком померлій не бажав та не прийняв спадщину та на теперішній час не має заперечень щодо оформлення спадщини лише на позивачів. На теперішній час, вже після спливу шестимісячного строку після смерті матері, зясувалося, що позивачі не можуть через нотаріальну контору оформити право власності на успадковану ними земельну ділянку, оскільки мати не отримали витяг з державного реєстру прав власників на спадкове майно за час свого життя та є втраченим правовий документ на спадкове майно, а залишилася лише копія. Враховуючи вищевикладене, факт того що позивачі від спадщини не відмовилися, а навпаки її прийняли, натомість вони не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через нотаріальну контору, внаслідок того, що спадкодавиця за час свого життя не зареєструвала своє право власності у відповідних органах, а тому вже після її смерті отримати на її імя витяг з реєстру прав власників на нерухоме майно неможливо, оскільки цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, враховуючи те, що позивачі прийняли спадщину за законом, в порядку передбаченому ст. 1268 ЦК України, натомість на теперішній час не маємо можливості оформити в установленому, актами цивільного законодавства, порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, яким є земельна ділянка, що є перешкодою для набуття права власності на обєкт нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в нотаріуса, вони змушені були звернутися до суду з даною позовною заявою. У судове засідання позивачі не з'явились, натомість надали до суду заву в якій просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу без їх участі, без фіксування судового процесу. Відповідач у судове засідання не з'явилися, натомість на адресу суду надав заяву згідно до якої вбачається, що не заперечує проти позовних вимог позивачів, просить розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Суд всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 08 серпня 2013 року померла мати позивачів [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Кушугумською селищною радою Запорізького районну Запорізької області, актовий запис № 66, серія І-ЖС № 273245. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Кушугумською селищною радою Запорізького районну Запорізької області, актовий запис № 11, серія ІІ-ЖС № 469718 від 28.01.1983 року. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Кушугумською селищною радою Запорізького районну Запорізької області, актовий запис № 12, серія ІІ-ЖС № 469719 від 28.01.1983 року. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,37 га., цільове призначення ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, серія ІV-ЗП № 002043, виданий Запорізькою райдержадміністрацією Ради народних депутатів від 19.12.2002 року. Після смерті матері, позивачі у передбачений законом строк не звернулися до Запорізької районної державної нотконтори із заявами про прийняття спадщини за законом, оскільки заповіту мати не залишила, а прийняли спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, в якій зазначено, що спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Тому позивачі жодних відмов не заявляли і фактично успадкували належну матері на праві власності земельну ділянку. Згідно до листа Запорізької районної державної нотаріальної контори після смерті [PERSON], яка померла 08.08.2013 року ніхто зі спадкоємців на прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, спадкова справа не відкривалась. За ч. 1 ст. 1268 ЦКУ незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На теперішній час, вже після спливу шестимісячного строку після смерті матері, зясувалося, що позивачі не можуть через нотаріальну контору оформити право власності на успадковану нами земельну ділянку, оскільки померла мати не отримала витяг з державного реєстру прав власників на спадкове майно за час свого життя та є втраченим правовий документ на спадкове майно, а залишилася лише копія. Неможливість оформлення позивачами спадщини через нотаріальну контору підтверджується відповіддю на їхнє звернення від 18.03.2016 року, в якій рекомендовано звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно у вигляді земельної ділянки. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року №10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Таким чином, здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в порядку, передбаченому цим законом, є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За вимог ст.ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України). Частиною першою статті 1298 Цивільного кодексу України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2). При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства стаття 15 Цивільного кодексу України. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення їх позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб та вважає за можливе визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на спадкову земельну ділянку.

Outcome: approved