Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивачі звернулись в суд із позовом, в якому зазначили, що відповідачем [PERSON] влітку 2013 року подано заяву до УМВС України в Житомирській області, де викладено відомості, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію. Так, відносно позивача [PERSON] вказано на відсутність фахового рівня у галузі права та незаконність надання правової допомоги у зв»язку із цим, судимість. Щодо позивача [PERSON], який є працівником УМВС України в Житомирській області, повідомлено про наявність дискредитуючи зв»язків із кримінальними елементами. Вказуючи на дані обставини, позивачі просять визнати відомості, викладені у заяві такими, що не відповідають дійсності, стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20000.00 грн., на користь [PERSON], - 10000,00 грн., зобов»язати відповідача принести вибачення через засоби масової інформації, а відносно позивача [PERSON] - шляхом направлення через УМВС України в Житомирській області. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав, зауважили, що про зміст заяви можна робити висновок за наданими відповідями, що направлялись уповноваженими органами. Представник позивача [PERSON] зауважив, що викладені в заяві відповідача відомості про кримінальну діяльність довірителя не є такою, що відповідає дійсності, та впливає на службову діяльність особи. Відповідач заперечував щодо задоволення позову. Підтвердив, що дійсно звертався до УМВС України, де повідомив про причетність позивачів до кримінальних правопорушень. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 16.09.2013 року на адресу відповідача [PERSON] направлено відповідь від департаменту внутрішньої безпеки ВВБ в Житомирській області МВС України, де вказано про те, що звернення щодо дискредитуючих зв»язків працівника УОТЗ УМВС України в Житомирській області майора міліції [PERSON] та пов»язаних із цим загроз заявнику, а також членам його родини, з боку громадянки [PERSON] розглянуто. В ході перевірки фактів дискредитуючих зв»язків зі сторони співробітника УМВС України в Житомирській області [PERSON] не встановлено, а також не встановлено фактів підробки підпису [PERSON] на заяві до Богунського районного суду м. Житомира та незаконного надання юридичної допомоги [PERSON] громадянкою [PERSON], яка має юридичну освіту та не визнана в законному порядку судимою, а також того, що вказані обставини створюють загрозу життю заявнику та його сім»ї. Оцінюючи докази за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Загальні способи захисту цивільного права передбачені гл. 3 ЦК України. Як зауважив Верховний Суд України в постанові N 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Суд зауважує, що заявлена позивачами вимога про визнання відомостей, викладених у заяві відповідача, такими, що не відповідають дійсності, не може в самостійному вигляді відновлювати порушене право, та повинна передбачати наслідковий зв»язок із передбаченими ст.ст. 275, 277, 278 ЦК України способами захисту. Наведені способи позивачами не обрано. Зобов»язання принести вибачення не відповідають положенням чинного законодавства щодо відновлення порушеного права. Не підлягають також до задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачами не викладено обставини, та не надано доказів на підтвердження таких обставин, що надають можливість стягнення моральної шкоди в самостійному порядку. Суд також звертає увагу, що згідно роз»яснень Верховного Суду України, наданих у постанові № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції , а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що департамент внутрішньої безпеки діяв в межах повноважень, та перевіряв можливість причетності до правопорушень, проте такі відомості не підтвердились. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed