Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивачка 16.08.2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28.04.2016 року. Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем існують родинні зв'язки (мати та дочка). У 2016 році [PERSON] приїхала з [PERSON] до України і повідомила позивачці, що бажає забрати її до себе в [PERSON] і доглядати. Окрім того відповідачка розповіла позивачці, що знайшла чоловіка, громадянина [PERSON], який укладе з нею фіктивний шлюб, щоб позивачка могла отримати посвідку на постійне місце проживання у [PERSON]. Окрім того, [PERSON] почала вмовляти позивачку, щоб остання продала їй свою квартиру [ADDRESS], на що позивачка відповіла, що така пропозиція їй не дуже подобається. Разом з тим, 28.04.2016 року позивач та відповідач уклали у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Після укладення даного договору позивач та відповідач поїхали до [PERSON], де відношення відповідача до позивача кардинально змінилось. Позивачем зазначено, що відповідач почав ображати його, змушував працювати по дому, а в подальшому намагався влаштувати в будинок для утримання людей похилого віку. 29.06.2016 року позивачка повернулась з [PERSON] до України і щодня намагається з відповідачем з'ясувати стосунки та повернути свою квартиру, оскільки вважає, що відповідачка ввела її в оману і незаконно заволоділа квартирою. Однак, мирним шляхом врегулювати даний спір сторони не можуть, що змусило позивача посилаючись на норми ст.ст. 216, 230 ЦК України звернутися до суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, зазначивши на його необґрунтованості та безпідставності, зокрема, що волевиявлення сторін при укладенні спірного договору відповідало їх волі, і жодного обману зі сторони відповідача не було, так як відповідач провів розрахунок з позивачем за цим договором, про що свідчать п.2.1., п.2.2. згаданого договору, про що також відобразив в письмових запереченнях (а.с. 23-24). Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 28.04.2016 року позивач та відповідач уклали у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 4-5). Після укладення даного договору позивач та відповідач поїхали проживати до [PERSON]. З показів свідка [PERSON], яка є подругою позивача слідує, що 27.06.2016 року їй зателефонувала з [PERSON] позивачка і розповіла, що її дочка відповідач - [PERSON] погано до неї там відноситься, знущається та змушує працювати по дому. 29.06.2016 року позивачка повернулась з [PERSON] до України і намагається з відповідачем з'ясувати стосунки по телефону та повернути свою квартиру, оскільки вважає, що відповідачка ввела її в оману і незаконно заволоділа квартирою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Водночас, заявивши даний позов, позивач не виконав, передбаченого статтею 60 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами факту введення його відповідачем в оману. Покази свідка [PERSON], яка є подругою позивача щодо існування неприязних стосунків між позивачем та відповідачем в період перебування їх в [PERSON], що стали відомі свідку при телефонній розмові 27.06.2016 року з позивачем в контексті даного спору, не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки знаходяться за площиною спірних правовідносин та в силу ст. 58 ЦПК України не містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до п. 2.1., п. 2.2. договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 28.04.2016 року, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 149500,00 грн., які на момент підписання цього договору повністю сплачені відповідачем і отримані позивачем до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку. Розмір плати не пов'язаний зі збігом якихось важких для них обставин, а зазначена ціна відповідає домовленості продавця та покупця. Сторони засвідчили, що вони обізнані стосовно рівня цін на аналогічні об'єкти нерухомого майна та нотаріусом роз'яснено наслідки приховування дійсної ціни продажу нерухомого майна. Сторони підтвердили факт повного розрахунку та отримання грошей за продаж квартири. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed