Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Калінінського районного суду м. Донецька із позовом до Калінінської районної у місті Донецьку Ради, про визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві позивачка зазначила, що вона - [PERSON] 10 вересня 1976 року уклала договір купівлі-продажу у гр. [PERSON] житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS], житловою площею - 17,1 кв.м., на земельній ділянці площею 350 кв. м. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори 10 вересня 1976 року і зареєстрований в реєстрі за №8504. Відповідно до п. 2 зазначеного договору позивачка повністю сплатила гр. [PERSON] вартість придбаного нею житлового будинку в сумі 1750 карб., а тому стала власником цього житлового будинку із приналежними до нього будівлями та спорудами. З цього часу позивачка стала користуватись вказаним житловим будинком із приналежними до нього будівлями та спорудами. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 18.10.1976 року Шандригайлівською сільською радою Краснолиманського району Донецької області, 18.10.1976 року був зареєстрований шлюб між позивачкою - [PERSON] та [PERSON]. Після одруження дружині, тобто позивачці було присвоєно прізвище [PERSON]. Під час експлуатації зазначеного житлового будинку ще у 1990 році позивачкою було здійснено перепланування придбаного житлового будинку в літню кухню - літер А, побудовано новий житловий будинок - літер Ж-1 загальної площею 108,4 кв.м. і житловою площею 62,5 кв.м., а також побудовані погреб - літер ж, ганок - літер ж1; навіс - літер З; убиральня - літер И; мангал - літер К; сливна яма - літер Л; навіс - літер М; огородження - літер №3-9; тротуар - літер ІІ. Через свою правову необізнаність позивачка своєчасно не оформила право власності на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку та продовжувала його використовувати. У 2012 році позивачка вирішила належним чином оформити своє право власності на вказане нерухоме майно і для цього звернулась до Донецької міської ради з метою юридичного оформлення законного користування земельною ділянкою на якій знаходиться належне позивачці домоволодіння. На підставі звернення позивачки 06.12.2012 року між позивачкою з одного боку та Донецькою міською радою з іншого боку було укладено Договір користування земельною ділянкою №5/4856, відповідного до якого позивачці було дозволено користуватися земельною ділянкою загальною площею 0,0467 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку. Зазначений договір був зареєстрований в управлінні земельних ресурсів Донецької міської ради, про що у книзі реєстрації договорів вчинено запис від 06.12.2012 року за №5/4856. В подальшому позивачка звернулась в Комунальне підприємство «Донецькі міські земельні ресурси» для встановлення меж земельної ділянки в натурі, але після проведення всіх необхідних вимірів та складання всіх необхідних технічних документів, фахівці даної установи пояснили позивачці, що завершити цю роботу можливо буде тільки після оформлення в законному порядку та реєстрації за позивачкою права власності на належний позивачці житловий будинок із господарськими спорудами. З цією метою позивачка звернулась в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області і 29.11.2012 року було оформлено Повідомлення ДЦ06212233091 від 29.11.2012 року про початок виконання будівельних робіт про реконструкцію житлового будинку з прибудовою у літню кухню та будівництво нового житлового будинку. 24.12.2012 року в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за №ДЦ 14212512699 була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації, відповідно до якої побудований позивачкою житловий будинок та проведена реконструкція старого житлового будинку у літню кухню закінчені будівництвом, а об'єкт готовий до експлуатації. Після цього позивачка звернулась до Реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку з метою реєстрації за позивачкою права власності на належний їй житловий будинок із господарськими спорудами, але там було зареєстровано тільки її право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу у гр. [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори 10 вересня 1976 року і зареєстрованого в реєстрі за №8504, тобто на житловий будинок якого вже фактично не має, а є новостворене нерухоме майно. Там же працівниками Реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку позивачці було роз'яснено, що для визнання за нею права власності на новостворене нерухоме майно їй треба звернутися до суду, рішення якого і буде правовим документом для державної реєстрації права власності за позивачкою відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Стаття 41 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 17 Загальної декларації прав людини встановлює, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. На підставі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином на думку позивачки до обставин і правовідносин набуття нею права власності на спірний будинок необхідно застосовувати цивільне законодавство, що діяло в той момент, тобто станом на 1976 рік. Відповідно до вимог ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. На підставі ст. 44 ЦК Української РСР повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Ст. 49 ЦК Української РСР передбачала, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Стаття 128 ЦК Української РСР передбачала, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Стаття 227 ЦК Української РСР передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Вказані вимоги законодавства, що діяло на момент придбання позивачкою права власності на спірний житловий будинок у 1976 році, повністю відповідають і вимогам діючого в теперішній час цивільного законодавства України. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавленим права приватної власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 321 ЦК України право власності являється непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні тільки у випадках і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до вимог ст. 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. Частина 3 ст. 376 ЦК України передбачає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Ст. 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 7) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Однак ніяких підстав для припинення права власності позивачки на належний їй житловий будинок з господарськими спорудами не було і вона сама від належного їй нерухомого майна не відмовлялась. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, захист цивільного права і інтересу особи іншим способом, встановленим законом. З цих підстав позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами, що складається із: житлового будинку - літер Ж-1 загальної площею 108,4 кв.м. і житловою площею 62,5 кв.м.; погребу - літер ж, ганку - літер ж1; літньої кухні - літер А загальною площею 49 кв.м.; навісу - літер З; убиральні - літер И; мангалу - літер К; сливної ями - літер Л; навісу - літер М; огородження - літер №3-9; тротуару - літер ІІ. Позивачка по справі [PERSON] в судове засідання не прибула, але звернулась до суду із письмовою заявою в якій просила суд розглядати справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги вона підтримує повністю і просить суд їх задовольнити, тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивачки, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. ст. 158 ч.2, 169 ЦПК України. Представник відповідача - Калінінської районної у місті Донецьку Ради в судове засідання не прибув, однак звернувся до суду із письмовою заявою в якій просив суд розглянути справу у його відсутність, та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства України, тому суд вважає можливим розглянути цивільну справу у відсутність представника відповідача, по наявним у справі доказам, відповідно до вимог ст. ст. 158 ч.2, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Калінінської районної у місті Донецьку Ради, про визнання права власності на нерухоме майно знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні і підтверджені матеріалами справи, тому підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ, майно, яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вимогами ч.2 ст. 325 ЦК України передбачено, що фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] 10 вересня 1976 року за договором купівлі-продажу купила у гр. [PERSON] житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS], житловою площею - 17,1 кв.м., на земельній ділянці площею 350 кв. м., що підтверджено копією договору. Зазначений договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори 10 вересня 1976 року і зареєстрований в реєстрі за №8504. Відповідно до п. 2 зазначеного договору позивачка повністю сплатила гр. [PERSON] вартість придбаного нею житлового будинку в сумі 1750 карб., а тому стала власником цього житлового будинку із приналежними до нього будівлями та спорудами. З цього часу позивачка стала користуватись вказаним житловим будинком із приналежними до нього будівлями та спорудами. На підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 18.10.1976 року Шандригайлівською сільською радою Краснолиманського району Донецької області, 18.10.1976 року був зареєстрований шлюб між позивачкою - [PERSON] та [PERSON], і після одруження дружині, тобто позивачці було присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу. Під час експлуатації зазначеного житлового будинку ще у 1990 році позивачкою було здійснено перепланування придбаного житлового будинку в літню кухню - літер А, побудовано новий житловий будинок - літер Ж-1 загальної площею 108,4 кв.м. і житловою площею 62,5 кв.м., а також побудовані погреб - літер ж, ганок - літер ж1; навіс - літер З; убиральня - літер И; мангал - літер К; сливна яма - літер Л; навіс - літер М; огородження - літер №3-9; тротуар - літер ІІ., що підтверджено копією технічного паспорту. Позивачка своєчасно не оформила право власності на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку та продовжувала його використовувати. У 2012 році позивачка вирішила належним чином оформити своє право власності на вказане нерухоме майно і для цього звернулась до Донецької міської ради з метою юридичного оформлення законного користування земельною ділянкою на якій знаходиться належне позивачці домоволодіння. На підставі звернення позивачки 06.12.2012 року між позивачкою з одного боку та Донецькою міською радою з іншого боку було укладено Договір користування земельною ділянкою №5/4856, відповідного до якого позивачці було дозволено користуватися земельною ділянкою загальною площею 0,0467 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку. Зазначений договір був зареєстрований в управлінні земельних ресурсів Донецької міської ради, про що у книзі реєстрації договорів вчинено запис від 06.12.2012 року за №5/4856, що підтверджено копією договору. Потім позивачка звернулась в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області і 29.11.2012 року було оформлено Повідомлення ДЦ06212233091 від 29.11.2012 року про початок виконання будівельних робіт про реконструкцію житлового будинку з прибудовою у літню кухню та будівництво нового житлового будинку. А 24.12.2012 року в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за №ДЦ 14212512699 була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації, відповідно до якої побудований позивачкою житловий будинок та проведена реконструкція старого житлового будинку у літню кухню закінчені будівництвом, а об'єкт готовий до експлуатації, що підтверджено копіями повідомлення та декларації. Після цього позивачка звернулась до Реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку з метою реєстрації за позивачкою права власності на належний їй житловий будинок із господарськими спорудами, але там було зареєстровано тільки її право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори 10 вересня 1976 року і зареєстрованого в реєстрі за №8504, тобто на житловий будинок якого вже фактично не має, а є новостворене нерухоме майно. Там же працівниками Реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції у місті Донецьку позивачці було роз'яснено, що для визнання за нею права власності на новостворене нерухоме майно їй треба звернутися до суду, рішення якого і буде правовим документом для державної реєстрації права власності за позивачкою відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Стаття 41 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 17 Загальної декларації прав людини встановлює, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. На підставі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином до обставин і правовідносин набуття позивачкою права власності на спірний будинок необхідно застосовувати цивільне законодавство, що діяло в той момент, тобто станом на 1976 рік. Відповідно до вимог ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. На підставі ст. 44 ЦК Української РСР повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 49 ЦК Української РСР передбачала, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Стаття 128 ЦК Української РСР передбачала, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Стаття 227 ЦК Української РСР передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Вказані вимоги законодавства, що діяло на момент придбання позивачкою права власності на спірний житловий будинок у 1976 році, повністю відповідають і вимогам діючого в теперішній час цивільного законодавства України. Так стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавленим права приватної власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 321 ЦК України право власності являється непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні тільки у випадках і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до вимог ст. 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. Частина 3 ст. 376 ЦК України передбачає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 7) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Однак судом встановлено, що ніяких підстав для припинення права власності позивачки на належний їй житловий будинок з господарськими спорудами не було і вона сама від належного їй нерухомого майна не відмовлялась. На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, у тому числі, рішень судів, що набрали законної сили. Аналіз наведених доказів дозволяє суду зробити висновок, що позовні вимоги [PERSON] до Калінінської районної у місті Донецьку Ради, про визнання права власності на нерухоме майно, є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved