Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа районна адміністрація Дніпровського району м. Запоріжжя в особі служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Дніпровському району про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позові зазначила, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] та від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] року народження. 22 вересня 2011 року шлюб між ними було розірвано. В Польщу, в місті Варшава, навчається та проживає їх донька та рідна сестра [PERSON] - [PERSON]. Позивачка має намір разом із сином відвідати доньку, однак, відповідач безпідставно та необґрунтовано відмовляється надавати їй дозвіл для виїзду сина за межі України до Польщі. Проте, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів, [PERSON], не наводить. Він безпідставно зловживає своїми правами, чим чинить перешкоди не лише у культурно-освітній та оздоровчій лінії життя власної дитини. Такою поведінкою відповідач позбавляє свого сина можливості відвідувати найближчих йому родичів - рідну сестру. Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд на межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON],[INFO] до Польщі в період з 31.05.2017 по 31..08.2017 жовтня по 01 листопада 2017 року без згоди батька - [PERSON]. Під час розгляду справи позивачка уточнила термін виїзду її з сином до Польщі в період з 23 жовтня по 01 листопада 2017 року без згоди батька - [PERSON]. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали та не заперечували проти його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, однак надав суду письмову довідку про розмову з малолітнім [PERSON], [INFO], який у бесіді пояснив, що хоче відвідати сестру у Польщі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд надав рівні можливості сторонам у наданні доказів. Відповідно до вимог ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 22 вересня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.5) Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] та неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с.13, 14). Позивачка [PERSON] має намір здійснити короткотривалу поїздку до Польщі на час осінніх канікул з 23 жовтня по 01 листопада 2017 року разом з сином [PERSON], однак батько, [PERSON], не надає їй дозвіл на виїзд дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ст.141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно з приписами ст. ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинне законодавство не передбачає підстави для відмови у перетині кордону дитиною, а лише встановлює особливий порядок надання дозволу на виїзд неповнолітньої особи у разі відсутності згоди одного із батьків за рішенням суду. У відповідності до ст.2, 3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Отже, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до Польщі на час осінніх канікул з 23 жовтня по 01 листопада 2017 року без згоди батька.

Outcome: approved