Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із відповідним позовом до відповідача, який згодом уточнили /а. с. 59/, в обґрунтування якого зазначили, що вони є дітьми [PERSON] та [PERSON], яким в рівних частках належала квартира [ADDRESS]. 08 липня 2009 року мати позивачів - [PERSON] склала заповіт, за яким вона заповідала позивачам належну їй на праві власності 51200 частину даної квартири. [INFO] року [PERSON] померла та після її смерті відкрилася спадщина на частину вищевказаної квартири та оскільки позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті матері [PERSON], внаслідок чого вони звернулися до приватного нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON], однак їм було відмовлено, оскільки їх мати [PERSON] за життя належним чином не зареєструвала своє право власності на вищезгадану частину квартиру, а також при зверненні позивачами до реєстраційної служби для проведення реєстрації права власності, їм також було відмовлено, оскільки право власності не може бути зареєстровано за померлою особою. Тому позивачі просять суд визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, по 51/400 часток за кожним. У судове засідання позивачі - [PERSON] та [PERSON] не з'явилися та до початку розгляду справи від них на адресу суду надійшли заяви, в яких вони наполягали на заявлених вимогах та просили провести розгляд справи за їх відсутністю /а. с. 62, 63/. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні був відсутнім та до початку розгляду справи надав на адресу суду заяву, в якій визнав заявлені вимоги [PERSON] та [PERSON] та просив провести розгляд справи за його відсутністю /а. с. 64/. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. ст. 3, 213, 214, 215 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються. В мотивувальній частині рішення має бути зазначено, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить к наступному висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON], яким в рівних частках належала квартира [ADDRESS], що складає 51/100 частку від цілого домоволодіння, відповідно до фотокопії свідоцтва про право власності на житло, посвідченого відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської Ради народних депутатів, за реєстровим № 7/5240 /а. с. 8/. 08 липня 2009 року мати позивачів - [PERSON] склала заповіт, за яким вона заповідала позивачам належну їй на праві власності вищевказану квартиру, згідно з фотокопією заповіту від 08 липня 2009 року, посвідченого спеціалістом І категорії по кадрам виконкому Олександрівської міської ради Бебякіною Н.С., за реєстровим № 23 /а. с. 7/ [INFO] року мати позивачів - [PERSON] померла, відповідно до фотокопії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 листопада 2011 року, зареєстрованого та виданого виконкомом Олександрівської міської ради Артемівського району м. Луганська, актовий запис № 142 /а. с. 6/ та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді вищевказаної квартири, яка належала їй на праві власності та позивачі є єдиними спадкоємцями за заповітом після смерті матері [PERSON] Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ч. 1 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При зверненні позивачами до приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу [PERSON] за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON], однак їм було відмовлено, оскільки їх мати [PERSON] за життя належним чином не зареєструвала своє права власності на вищезгадану квартиру, відповідно до фотокопії постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину № 143/02-31 від 21 серпня 2013 року, винесеної приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу [PERSON] /а. с. 48/. При зверненні [PERSON] та [PERSON] до Реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції Луганської області для проведення реєстрації права власності, їм також було відмовлено, оскільки право власності не може бути зареєстровано за померлою особою, відповідно до фотокопії рішення № 6294183 від 27 вересня 2013 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, винесеного державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції Луганської області Куценко О.М. /а. с. 49/. Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Тобто право власності на нерухоме майно може виникати з моменту його державної реєстрації прав на нерухоме майно, яка здійснюється згідно з п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, зареєстрованого в міністерстві юстиції України за № 582/17877 від 30.07.2010 року, відповідно до якого державна реєстрація прав власності здійснюється на підставі правовстановлюючих документів. Згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, що знаходиться на території України, підлягає обов'язковій державній реєстрації. Таким чином, нотаріус не може видати позивачам свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем,а державний реєстратор зареєструвати право власності за [PERSON], оскільки остання померла, внаслідок чого позивачі не можуть належним чином оформити своє право на спадкове майно. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 41 Конституції України право власності в Україні захищається законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, з'ясувавши мету звернення [PERSON] та [PERSON] до суду, оцінивши надані докази та документи у їх сукупності, з врахуванням зазначених норм Конституції України та вимог законодавства України, суд вважає за необхідне визнати за визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, по 51/400 часток за кожним. На підставі викладеного та

Outcome: approved