Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що їх дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] під час шлюбу збудували житловий будинок по вул. 9-й проїзд в м. Полтаві. 27 грудня 1990 року [PERSON] померла та залишила заповіт, яким належне їй майно заповіла своєму сину [PERSON], який вступив в управління та володіння спадковим майном, але не оформив на себе. 04 серпня 2014 року помер [PERSON] та позивачі є його спадкоємцями. Нотаріус помилково видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] та [PERSON]Б . на 1/2 частини спадкового майна кожному, а не на 1/4 частину кожному (том 1, а.с. 4-14, 24-35 ). 28 квітня 2016 року, до початку розгляду справи по суті, позивачі змінили позовні вимоги та остаточно просили суд ухвалити рішення, яким внести зміни у свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданих на імя [PERSON] та [PERSON] про зменшення розміру часток з 1/2 частини на 11/36 частин у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. 9-й проїзд, 3, на земельній ділянці державної власності у виданих приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] та [PERSON], свідоцтвах про право на спадщину за заповітом від 16.10.2013 року за реєстровим № 1426 після померлого 04.12.2014 року [PERSON](том 1, а.с. 144-145). Ухвалою суду від 10 березня 2016 року за клопотанням представника позивача [PERSON] до участі у справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Полтавській області. Ухвалою суду від 18 березня 2016 року за клопотанням представника позивача [PERSON] замінено відповідача [PERSON] на належних відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ухвалою суду від 22.12.2016 року за заявою представників позивачів закрито провадження у справі в частині заявлених позовних вимог до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у звязку з відмовою від позову до вказаних відповідачів. В судові засідання позивачі не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином згідно з вимогами ч. 5 ст. 75 ЦПК України, відповідно до якої вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивачів за участі їх представників. Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримали з викладених в ній підстав. Відповідач приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про те, що вона заперечує проти задоволення позову, та що з цього приводу відповідачем вже подані до суду письмові заперечення, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявилась, про час та місце судового розгляду була неодноразово належним чином повідомлена. Клопотань про відкладення судового розгляду від відповідачів не надходило, у звязку з чим, враховуючи неодноразове повідомлення про час та місце проведення судових засідань у справі, а також наявність в справі письмових заперечень відповідача приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] та відсутність клопотань відповідачів про відкладення судового розгляду, суд вважає необхідним розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних в справі доказів та письмових заперечень. Представник третьої особи Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Полтавській області в судове засідання не зявився, подавши до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представників позивачів, вивчивши письмові заперечення, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14 грудня 1945 року, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя. Після заміжжя дружині присвоєно прізвище [PERSON] (том 1, а.с. 56). Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, [PERSON] народився 01 жовтня 1951 року та його батьками є [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с. 57). [PERSON] є батьком [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження серія ІІ-КЕ № 480078 та серія ІІ-КЕ № 318834, свідоцтвами про шлюб серія 1-КЕ № 082998, свідоцтвом про одруження серія 1-КЕ № 099043, свідоцтвом про зміну імені серія І-КЕ № 004171 (том 1, а.с. 61 об, 63-64). Таким чином, позивачі [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON] і [PERSON], а тому є належними позивачами по даній справі. У подружжя [PERSON] та [PERSON] був ще один син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (том 1, а.с. 107). Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], 23.04.1959 року, була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку по вул. 9-й проїзд № 3 загальною площею 560 кв.м, що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до пяти включно від 23 квітня 1959 року, що укладений Відділом комунального господарства виконавчого комітету міської Ради депутатів трудящих м. Полтави та [PERSON] (том 1, а.с. 66-67). Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради №176 від 23.03.1976 року «про зміни та доповнення до рішення № 556 від 21.10.1975 року» пункт другий цього рішення має читатись в редакції згідно якої, дозволено [PERSON] здати жилий будинок жилою площею 70,7 по вул. 9-1 проїзд, 3, в експлуатацію і зареєструвати в міжміському бюро технічної інвентаризації, враховуючи заяву про те. Що частину будинку він подарує сину [PERSON] (том 1, а.с. 142). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 3 по вул. 9-й Проїзд в м. Полтава житловий будинок, господарські споруди та будівлі збудовані за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], в період з 1975 року по 1990 рік, тобто до дня смерті останньої (том 1, а.с. 69-72). [PERSON] померла 14 січня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 293407 (том 1, а.с. 58). За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй частину будинку з частиною надвірних будівель, зо знаходяться в м. Полтава по вул. 9-й проїзд, 3, заповіла повністю сину [PERSON], що підтверджується копією заповіту за витягом із Спадкового реєстру (заповіти, спадкові договори) (том 1, а.с.15) Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (том 1, а.с.73-75). Згідно актового запису про смерть [PERSON] на час смерті проживала за адресою: [INFO] (том 1, а.с. 76). На час смерті [PERSON] за адресою: вул. 9-й проїзд, 3, м. Полтава, також був зареєстрований її чоловік [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання (перебування особи), копіями паспортів на імя [PERSON], [PERSON], копією домової книги (том 1, а.с. 77 об., 111-122). На час смерті [PERSON], а саме станом на 14 січня 1992 року, її чоловік [PERSON], [INFO], досяг пенсійного віку. За вказаних обставин, з урахуванням положень ст.ст. 527, 535 ЦК Української РСР, в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, після смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що спадкоємцями після смерті її, які прийняли спадщину є син [PERSON], як спадкоємиць за заповітом, [PERSON], як спадкоємець, що має право на обовязкову частку у спадщині, та син [PERSON], як спадкоємець за законом. Право власності на будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава зареєстровано за [PERSON] 19 грудня 2012 року (том 1, а.с. 68). За змістом ст. ч.4 ст. 3 Закону України «Про держану реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень», права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13 зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинний на час завершення його будівництва. Враховуючи те, що будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава прийнятий в експлуатацію в 06 лютого 1976 році, тому питання набуття права власності має вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинне на час завершення будівництва. У 1976 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. До також висновку, прийшов Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава закінчений будівництвом та введений в експлуатацію 06 лютого 1976 року, що підтверджується актом від 06 лютого 1976 року (том 1, а.с. 140-141). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, в редакції, яка діяла на момент введення в експлуатацію будинку № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 28 вказаного Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27.05.2016 року по цивільній справі № 553/20/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання в порядку позовного провадження факту належності майна подружжю на праві спільної сумісної власності, визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя встановлено, що з моменту введення житлового будинку № 3 по вул. 9-й Проїзд в м. Полтава, а саме з 1975 року, з урахуванням положень ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України, в редакції на час введення даного будинку в експлуатацію, належала на праві спільною сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] та їх частки в праві спільної сумісної власності на вказаний будинок є рівними, а саме кожному з них належало по 1/2 частині зазначеного житлового будинку та господарських будівель та споруд (том 2, а.с. 6-7). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку № 3 по вул. 9-й Проїзд в м. Полтава з господарськими будівлями та спорудами, а спадкоємцями після її смерті, які прийняли спадщину, є син [PERSON], як спадкоємиць за заповітом, чоловік [PERSON], як спадкоємиць, що має право на обовязкову частку у спадщині та син [PERSON], як спадкоємиць за законом. Згідно ст. 535 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції яка діяла на момент смерті [PERSON], а саме на 14 січня 1992 рік, непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утримані померлого успадковують, незалежно від змісту заповіт, не менше 2/3 частки, яка належала б кожного кожному з них при спадкоємстві за законом (обовязкова частка). Враховуючи, що при спадкуванні за законом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] кожен з них успадкував би по 1/6 частині спадкового майна. Отже, обовязкова частка [PERSON] у спадковому майні після смерті [PERSON] складає 1/6 частину спадкового майна (1/6 частина = 3/18 частинам - частка за законом, 2/3 частини вказаної частки складає 2/18 частини = 1/9 частини). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що частки спадкоємців після смерті [PERSON] складали б [PERSON] 1/9 частина спадкового майна (обовязкова частка), [PERSON] 7/18 частина спадкового майна за заповітом (1/2 (спадкове майно після смерті [PERSON]) - 1/9 (обовязкова частка [PERSON]) = 9/18 -2/18= 7/18). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] помер 18.09.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 1, а.с. 61). Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13.09.2016 року визнаний факт прийняття [PERSON], [INFO], який помер 18.09.2013 року, спадщини за заповітом від 27.12.1990 року після померлої 14.01.1992 року [PERSON], [INFO], шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном (том 2, а.с.33-35). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], 10.06.2015 року звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини за законом після померлого 18.09.2013 року батька [PERSON] (том 1, а.с. 78). [PERSON] помер 04 серпня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 296366 (том 1, а.с. 4 об.) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 11/18 частин спадкового майна (1/2 частина майна із спільної сумісної власності подружжя + 1/9 обовязкова частка після смерті [PERSON] = 9/18 + 2/18 = 11/18 ). Отже, [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] успадкували по 11/36 (11/18 частин спадкове майно після смерті [PERSON] : 2 = 22/36 : 2 = 11/36) частин спадкового майна за заповітом, а саме по 11/36 частин житлового будинку № 3 з надвірними будівлями, що розташовані по вул. 9-й проїзд в м. Полтаві. В той же час судом встановлено, що приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] видано 09.02.2015 року [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], [INFO], який помер 04.08.2014 року, на 1/2 частку спадщини, яка складається з житлового будинку № 3 з надвірними будівлями, що розташовані по вул. 9-й поїзд в м. Полтава (спадкова справа № 58/2014, зареєстровано в реєстрі за № 111) (том 1, а.с. 79, 80). Також, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] видано 17.02.2015 року [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], [INFO], який помер 04.08.2014 року, на 1/2 частку спадщини, яка складається з житлового будинку № 3 з надвірними будівлями, що розташовані по вул. 9-й поїзд в м. Полтава (спадкова справа № 58/2014, зареєстровано в реєстрі за № 145) (том 2, а.с. 97, 104). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] помер 27.08.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 1, а.с. 42). [PERSON] змінила прізвище на «Кисла» у звязку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану (том 1, а.с. 110). [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (том 1, а.с. 143). 04.03.2016 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого 27.08.2015 року [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Полтава, вул. 9 проїзд, буд. 3 (том 1, а.с.108). Таким чином за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Полтава, вул. 9 проїзд, буд. 3 (том 1, а.с. 109). Стаття 1300 ЦК України передбачає, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У письмових запереченнях на позовну заяву приватний нотаріус Полтавського МУЮ [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя не видавалось, спадкоємці за видачею свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя не звертались. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус Полтавського МУЮ [PERSON] помилково у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 09 лютого 2015 року, яке видано [PERSON], а також у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 17 лютого 2015 року, яке видано [PERSON] вказала, що спадкоємцям після смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON] на належить по 1/2 частині житлового будинку № 3 з надвірними будівлями, що розташовані по вул. 9-й проїзд в м. Полтава, у звязку з чим заявлені позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] понесені позивачем судові витрати сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 243 гривні 60 коп., а саме: по 121 гривні 80 коп. з кожного. Також суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] понесені позивачем судові витрати сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 243 гривні 60 коп. З урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд також вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] витрати на надання правової допомоги відповідно до наданого розрахунку в межах фактичних витрат понесених позивачем на оплату згідно з оригіналом квитанції № б/н від 01.02.2017 року в сумі 8000 гривень. Всього стягнути 8000+243 гривні 60 коп. судових витрат, а саме: по 4121 гривні 80 коп. з кожного відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved