Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивачка 14.10.2014 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був укладений 29.04.1996 року. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 29.04.1996 року між нею і [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 14031, відповідно до якого вона разом з [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS]. Умови договору вони виконали у повному обсязі та передали [PERSON] грошові кошти за вказану квартиру. В свою чергу [PERSON] також виконала умови договору, звільнила вказану квартиру та знялася з реєстрації у квартирі. Зазначений договір 17.05.1996 року був зареєстрований у КП «ОМБТІ та РОН» за нею та [PERSON], про що був зроблений відповідний запис. У зв'язку з зазначеним вона вважала, що угода є укладеною та правомірною. На час укладання договору вони та відповідачка не знали, що договір підлягає нотаріальному посвідченню, так як згідно ст. 227 ЦК в редакції 1963 року нотаріальному посвідченню підлягали тільки договором з купівлі-продажу будинків. 26.07.2001 року [PERSON] подарувала їй свою частку квартири про що було укладено договір дарування, який був зареєстрований у КП «ОМБТІ та РОН», про що був зроблений відповідний запис. На даний час вона не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої права, як власника цієї квартири, оскільки є протиріччя у правових нормах, діючих на час укладання договору щодо необхідності його нотаріального посвідчення. В судове засідання 12.12.2014 року позивачка [PERSON] не з'явилася, але її представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 17.04.14) надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В судове засідання не з'явилася відповідачка [PERSON], але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю в якій зазначила, що між нею з одного боку та позивачкою і [PERSON] з іншого боку дійсно був укладений вказаний договір, умови якого кожна сторона виконала у повному обсязі у зв'язку з чим у неї відсутні будь-які претензії до позивачки з приводу вказаного договору. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.04.1996 року на Одеській товарній біржі між членами біржі [PERSON] (надалі позивачка) і [PERSON] з одного боку та [PERSON] (надалі відповідачка) з іншого боку був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 14031, відповідно до якого [PERSON] продала а [PERSON] і [PERSON] купили квартиру під № 51, загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 16 кв.м., яка розташована в будинку [ADDRESS] що підтверджується підписами сторін на договорі (а.с.5-7). Зазначений договір був зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 14031 від 29.04.1996 року. 17.05.1996 року за позивачкою та [PERSON] право приватної власності на зазначену квартиру у встановленому порядку було зареєстровано у ОМБТІ м. Одеси, запис 161пр стор. 43, реєстровий № 540 (а.с.8). З позову вбачається, що умови вказаного договору позивачка та [PERSON] виконали у повному обсязі та передали на користь відповідачки грошові кошти за вказану квартиру у розмірі 481 361 000 карбованців. Відповідачка також виконала умови зазначеного договору та в свою чергу знялася з реєстраційного обліку по вказаній адресі та виїхала з квартири. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.. 8, 9, 15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі. Отже, за вказаним договором позивачка та [PERSON] набули права власності на зазначену квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. 26.07.2001 року [PERSON] подарувала, а позивачка прийняла у дар 1/2 частину вказаної квартири, про що було укладено договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої ОДНК [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 5-1970 (а.с.18). 02.10.2001 року за позивачкою право власності на зазначену частину квартири у встановленому порядку було зареєстровано у ОМБТІ м. Одеси, реєстровий № 540 сторінка 65 книга 416 пр. (а.с.19). Таким чином вбачається, що позивачка є єдиною власницею вказаної квартири. На виконання ухвали судді від 24.11.2014 року щодо надання відомостей про реєстрацію права власності на зазначену квартиру, КП «БТІ» ОМР своїм листом № 449716.67 від 05.12.2014 року повідомило, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачкою згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 14031 від 29.04.1996 року та договору дарування від 26.07.2001 року (а.с.33). Судом встановлено, що на даний час позивачка не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої майнові права, як її власника, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1996 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст.ст.. 224, 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено: - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу зазначеної квартири, але зазначений договір не був посвідчений нотаріально. Ця обставина перешкоджає позивачу у здійсненні права власності та розпорядження майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачка визнала позов та надала про це відповідну заяву. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права позивачки та визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог.

Outcome: approved