Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідачів, яку в подальшому уточнили, та просять визнати незаконним рішення Новоград-Волинської міської ради від [NUMBER].03.2014 року в частині передачі [PERSON] на праві власності земельної ділянки 0,0863га по [ADDRESS], визнати недійсним, видане [PERSON] на підставі цього рішення Свідоцтво на право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0863 га для будівництва і обслуговування житлового будинку; визнати незаконним рішення Новоград-Волинської міськради від 24.10.2013 року № 477, в частині передачі у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по [ADDRESS], [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 01.04.2014 року, видане [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що відповідно до правовстановлюючих документів їм належить на праві спільної часткової власності 60/100 ([PERSON] - 25/100, [PERSON] - 35/100) частин житлового будинку по [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель. Решта 40/100 частин житлового будинку належить відповідачці [PERSON] Про наявність рішення сесії міськради щодо встановлення меж і розміру земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою їм не було відомо. Весною 2014 року [PERSON] було знищено насаджені ними багаторічні насадження і розпочато встановлення капітальної огорожі. Як виявилося згодом, міська рада своїм рішенням передала у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0863 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, тоді як її доля у вартості будинку складає сорок ідеальних часток. Крім цього, винесено рішення міської ради № 477 від 24.10.2013 року про передачу у власність земельної ділянки 640 кв.м. члену сім'ї [PERSON] - її дочці [PERSON], яка не є співвласником будинку без вилучення частини земельної ділянки. На переданій к власність [PERSON] земельній ділянці знаходяться господарські будівлі, які їй не належать а є спільною власністю позивачів. Після приватизації земельної ділянки, відповідач [PERSON] розпочала встановлювати огорожу і [PERSON] не має можливості підійти до своїх господарських будівель, даний підхід можливий лише через двір [PERSON] Передача земельної ділянки у власність одному із трьох власників була незаконною, оскільки не було поділу (виділу) в натурі житлового будинку і господарської будівель, без підписів позивачів у акті передачі і встановленні меж, не можна було приватизувати частину земельної ділянки одному із трьох співвласників, що призвело до виникнення спорів між співвласниками. Звернення до органів місцевого самоврядування не дали жодних результатів по врегулюванню спору, що і змусило позивачів звернутись до суду з даною позовною заявою. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано заперечення на позов, які зводяться до того, що з позовною заявою не погоджуються, оскільки вона не відповідає вимогам закону та реальним обставинам справи. Позивачами піднімається питання, що приватизація земельних ділянок відбулась без погодження з ними встановлення меж земельних ділянок. Однак питання погодження меж земельних ділянок було встановлено ще при користуванні співвласниками своїми частинами будинку. Ще до приватизації земельної ділянки [PERSON] [PERSON] передав свою частину земельної ділянки в її користування, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою, а [PERSON] надала свою згоду на передачу саме такого розміру земельної ділянки. Щодо твердження позивачів про те, що без поділу будинку [ADDRESS] в натурі не можливо було встановлювати межі земельних ділянок, якими користувались співвласники будинку, то відповідачі стверджують, що на момент приватизації земельної ділянки [PERSON] [PERSON] передала їй у користування земельну ділянку, якою вона правомірно користувалась на той час. [PERSON], який був власником частки житлового будинку [NUMBER] по [ADDRESS] і користувався своєю часткою земельної ділянки на законних підставах, передав в користування [PERSON] земельну ділянку. Звідси і випливає питання невідповідності розміру частки земельної ділянки частці у власності житлового будинку. Що стосується знаходження сараю на земельній ділянці, яка приватизована [PERSON], то приватизація земельної ділянки, а перед цим і виготовлення технічної документації, відбувалось в 2013 р. і при детальній перевірці обставин справи було встановлено, що вказаний сарай є незаконною побудовою, а тому при визначені розміру земельної ділянки, що передавалась у власність він до уваги і не брався. Новоград-Волинська міська рада заперечує проти позову [PERSON] з наступних підстав. Згідно матеріалів БТІ за житловим будинком на [ADDRESS] рахувалась земельна ділянка площею 2997,45 кв.м. При встановленні порядку користування земельною ділянкою між співвласниками за нотаріально завіреною заявою приватним нотаріусом Плюйко В.П. від 31.03.2007 року [PERSON] та [PERSON] погодили приватизацію земельної ділянки [PERSON] площею 1021,0 кв.м. Згідно заяви [PERSON] від 11.09.2013 року ним погоджено новий порядок користування земельною ділянкою та на користь [PERSON] він відмовився від частини земельної ділянки, що була у його користуванні площею 0,0550 га. Враховуючи вищезазначені документи була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для передачі у власність [PERSON] площею 0,0863 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та затверджено проект відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0640 га [PERSON] на [ADDRESS] на підставі схеми виносу в натуру житлового будинку на ділянці на [ADDRESS] та рішення виконкому від 16.05.07 №162 «Про поточне будівництво у місті». Так як права на земельну ділянку на [ADDRESS] оформлені не були ніким із співвласників, орган місцевого самоврядування мав право у відповідності до ст. 12, 88, 89, 120 Земельного кодексу України розпорядитися цими землями. Рішенням міської ради від 20.08.97 року № 298 гр. [PERSON] передано у власність без видачі державного акту земельну ділянку на [ADDRESS], площею 600 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку. При житті право власності ним оформлено не було, тобто не замовлялась технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та не виготовлявся державний акт на право власності на землю, про що позивачі не заперечують. Враховуючи норми ст. 125,126 ЗКУ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таке право у [PERSON] не виникло. Враховуючи, що [PERSON] при житті був погоджений інший порядок землекористування, міською радою були прийняті рішення щодо надання дозволів у передачі земельних ділянок у власність [PERSON] та [PERSON] в межах норм ст. 121 ЗКУ. Так як проект землеустрою погоджений Управлінням Держземагентства у Новоград-Волинському районі висновком, питання правомірності оформлення земельних ділянок, передачі у власність [PERSON] та [PERSON] перевірено та встановлено. Позовні вимоги повністю підтримані в судовому засіданні стороною позивачів, які просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] надала пояснення, які зводяться до того, що земельна ділянка за адресою по [ADDRESS] не сформована, оскільки їй не присвоєно кадастрового номеру та не вчинено усіх необхідних для цього дій. А [ADDRESS] такої адреси взагалі не існує. Землі запасу, з яких надано землю для [PERSON], - не сформовані, земельна ділянка у фонд запасу не передана. Окрім того, землі запасу розподіляються не по сусідству, а надаються у визначеному законодавством порядку. Вказані обставини з врахуванням обставин, викладених у позовній заяві є підставами для задоволення позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у запереченнях, просили у позові відмовити повністю. Представник відповідача Новоград-Волинської міської ради в судовому засідання позовні вимоги не визнала з підстав викладених у письмових поясненнях. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Заперечень, клопотань, заяв про відкладення розгляду не подав. Заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2014 року [PERSON] (далі - позивач-1) належить 25/100 ідеальних часток житлового будинку за [ADDRESS] (а.с.6-8). 35/100 житлового будинку за [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель належить [PERSON] (далі - позивач-2) на підставі договору дарування від 23.10.1975 року (а.с.9-10,88-89). [PERSON] (далі - відповідач-1) належить 40/100 ідеальних частин житлового будинку за [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель, з яких: 20/100 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.03.1999 року (а.с.30), 20/100 частин - на підставі договору дарування 20/100 ідеальних частин житлового будинку від 25.01.2006 року (а.с.31-33). [PERSON] (далі - відповідач-3)не являється співвласником житлового будинку за [ADDRESS]. Рішенням Новоград-Волинської міської ради (далі - відповідач-2) від 06.12.2013 року № 498 вирішено надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки для передачі її у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] по [ADDRESS] орієнтовною площею 0,1000 га (а.с.45). На підставі зазначеного рішення Новоград-Волинським міським земельно-кадастровим бюро виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка передається у власність, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] площею - 0,0863 га по [ADDRESS] (а.с.36-38, 41-44, 46, 59-67). Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 20.03.2014 року № 557 передано [PERSON] на праві власності земельні ділянки по [ADDRESS]: площею 0,0736 га, кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,0112 га, кадастровий номер [NUMBER];площею 0,0015 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.129). На підставі зазначеного рішення відповідачу-1 видано Свідоцтво про право власності на земельні ділянки по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд: площею 0,0736 га, площею 0,0112 га та площею 0,0015 га, від 01.04.2014 року (а.с.47-58). Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 24.10.2013 року № 477 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою передачі її у власність за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], орієнтовною площею 0,0580 га. (а.с.118). На підставі зазначеного рішення Новоград-Волинським міським земельно-кадастровим бюро виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0640 га, яка передається у власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а.с.99-116,119). 01.04.2014 року відповідачу-3 видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,064 га (а.с.117,120). Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи, доказами (а.с. 4-17, 30-67, 78-120) та матеріалами інвентаризаційної справи. За змістом ст. 1 Земельного кодексу України право власності на землю гарантується. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно із ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Стаття 118 передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, за змістом якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За змістом ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 Земельного кодексу України: - технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками;- технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у тому числі при поділі чи об'єднанні земельних ділянок (частини перша та друга статті 56 Закону України «Про землеустрій») або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (частина третя статті 56 Закону України «Про землеустрій») - при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної власності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об'єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. У відповідності до п. 3.13. Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодопредмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено у судовому засіданні, сторони є співвласниками житлового будинку по [ADDRESS], з відповідними частками у власності кожного та з відповідними частинами надвірних будівель до цього будинку. Як пояснили у судовому засіданні представники міської ради, приймаючи оскаржувані рішення вони виходили з того що, згідно матеріалів БТІ за житловим будинком на [ADDRESS] рахувалась земельна ділянка площею 2997,45 кв.м. (а.с.79). Рішенням міської ради від 20.08.97 року № 298 гр. [PERSON] передано у власність без видачі державного акту земельну ділянку на [ADDRESS], площею 600 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку (вказаного рішення суду не надали). При житті право власності ним оформлено не було, тобто не замовлялась технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та не виготовлявся державний акт на право власності на землю. При встановленні порядку користування земельною ділянкою між співвласниками за нотаріально завіреною заявою приватним нотаріусом Плюйко В.П. від 31.03.2007 року [PERSON] та [PERSON] погодили приватизацію земельної ділянки [PERSON] площею 1021,0 кв.м. (а.с.80). Згідно заяви [PERSON] від 11.09.2013 року ним погоджено новий порядок користування земельною ділянкою та на користь [PERSON] - він відмовився від частини земельної ділянки, що була у його користуванні площею 0,0550 га. (а.с.80) (доказів нотаріального посвідчення заяви суду не надано). Враховуючи вищезазначені документи, була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для передачі у власність [PERSON] площею 0,0863 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та затверджено проект відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0640 га [PERSON] на [ADDRESS] на підставі схеми виносу в натуру житлового будинку на ділянці на [ADDRESS] та рішення виконкому від 16.05.07 №162 «Про поточне будівництво у місті» (а.с.83-85). Як встановлено судом, земельна ділянка по [ADDRESS] до моменту приватизації не була передана у власність, вона знаходилася у користуванні співвласників житлового будинку за вказаною адресою. Як встановлено у судовому засіданні, вказана земельна ділянка не сформована відповідно до вимог чинного законодавства. Ще більше запитань у суду викликає та обставина, що передаючи у власність відповідачам відповідні земельні ділянки міська рада виходила з того що, згідно матеріалів БТІ за житловим будинком на [ADDRESS] рахувалась земельна ділянка площею 2997,45 кв.м. (а.с.79). При цьому, як слідує із згідно загального плану зовнішніх меж земельної ділянки, за вказаною адресою загальна площа визначена у розмірі 0,2530 га (а.с.12,43), такий же розмір вказано у іншому плані цієї земельної ділянки (а.с.11). Тобто, посилання представників виконкому, що при поділі земельної ділянки була врахована площа землі, що фактично перебуває у користуванні площею 2997,45 кв.м. - є безпідставними, оскільки вказане не ґрунтується на вимогах закону. Нотаріально посвідчену заяву від 31.03.2007 року, якою [PERSON] та [PERSON] погодили приватизацію земельної ділянки [PERSON] площею 1021,0 кв.м., та заяву [PERSON] від 11.09.2013 року, якою ним погоджено новий порядок користування земельною ділянкою на користь [PERSON] - він відмовився від частини земельної ділянки, що була у його користуванні площею 0,0550 га.; на які посилаються у своїх запереченнях відповідачі, - суд не може визнати як угоди про порядок користування земельною ділянкою, оскільки такі угоди явно обмежують законні права співвласників будинку, позбавляють їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку (п.21 ППВСУ від 16.04.2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Окрім того, заява [PERSON] від 11.09.2013 року нотаріально не посвідчена і не може бути прийнята судом, оскільки не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, встановленим статтями 58, 59 ЦПК України. Разом з цим, при визначенні розміру земельної ділянки, яка може бути передана у власність відповідачу-1 були грубо порушені правила співмірності розміру її частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд (дані положення роз'яснені у п.21 ППВСУ від 16.04.2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Так, маючи на праві власності 40/100 ідеальних частин спільного будинку, відповідачу-1 було передано у власність на 0,0463 га більше земельної ділянки, яка знаходилась у користування трьох співвласників будинку. Відповідач-3 [PERSON] взагалі не являється співвласником будинку та господарських споруд; а землі запасу, з яких надано землю для останньої в даному випадку не сформовані, земельна ділянка у фонд запасу не передавалась. Окрім того, землі запасу розподіляються та надаються у визначеному законодавством порядку, про дотримання якого відповідачами суду жодних доказів не надано, як і не надано доказів на спростування обставин, викладених позивачами. Також, як встановлено судом при розгляду даної справи, на переданій відповідачу-3 земельній ділянці знаходяться господарські споруди - об'єкти спільної власності позивача-1, позивача-2 та відповідача-1 (сарай - Н, убиральня - У (а.с.90)), які не являється власністю відповідачки-3 [PERSON], що спричиняє незручності у користуванні цими об'єктами їхніми співвласниками. Окрім того, як пояснила у судовому засіданні позивачка-2 та її представник, погодження меж, як із суміжним землевласником (землекористувачем) ні з нею, ні з позивачем-1 [PERSON] не проводилось, як і погодження встановлення межових знаків: а ні акта погодження меж, а ні акта встановлення межових знаків вони не підписували. Заслуговує на увагу і той факт, що приватизація земельної ділянки відповідачем-1 здійснювалась без поділу (виділу) в натурі житлового будинку і господарських будівель. Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що при винесенні рішення Новоград-Волинської міської ради від 20.03.2014 року № 557 в частині передачі [PERSON] на праві власності земельних ділянок по [ADDRESS]: площею 0,0736 га, кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,0112 га, кадастровий номер [NUMBER]; площею 0,0015 га, кадастровий номер [NUMBER], та рішення Новоград-Волинської міської ради від 24.10.2013 року № 477 в частині надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою передачі її у власність за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0580 га. - відповідачем-2 було допущено порушення вищезазначених вимог земельного законодавства, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивачів у справі. Заперечення відповідачів є безпідставними: жодними належними та допустимим доказами не підтверджені, спростовуються вищевикладеним та жодним чином не спростовують наведені позивачами та встановлені судом обставини. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення винесено відповідачем-2 в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування», Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України. У такому разі, підлягають визнанню недійсними і свідоцтва про право власності на земельні ділянки, видані на підставі вищезазначених рішеннь. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. На виконання вимог статті 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача - [PERSON] належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: approved