Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» і згідно уточнених позовних вимог просила суд постановити судове рішення, яким: - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення її на роботі як незаконно звільненого працівника за період з 02 липня 2015 року по 28 вересня 2015 року в розмірі 7\~470,00 гривень; - стягнути з відповідача на її користь 20\~000,00 гривень, як відшкодування заподіяної моральної шкоди у зв»язку із не поновленням її на роботі, не виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не видачею наказу про її поновлення на роботі з часу звільнення, не допуском її до роботи після поновлення її на роботі рішенням суду; - скасувати наказ №-398\\к від 18 серпня 2015 року «Про поновлення на роботі [PERSON]О.» зобовязавши відповідача видати наказ відповідно до рішення суду від 02 липня 2015 року з поновленням на роботі з 12 січня 2015 року та внести відповідні зміни в її трудову книжку, а саме: запис №-16 вважати недійсним; поновити на посаду електромеханіка електрозвязку у Комбінований центр телекомунікацій №-142 (м.Тернопіль), в цех експлуатації обєктів зв»язку ( м. Тернопіль) з 12 січня 2015 року У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позові вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. В обґрунтування позову сторона позивача загалом пояснила, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року позивачку поновлено на роботі в Тернопільській філії ПАТ «Укртелеком»; стягнуто на її користь з відповідача середній заробіток в розмірі 13\~384,80 грн. за час вимушеного прогулу, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця підлягало до негайного виконання. Зазначене рішення суду залишене в силі судом апеляційної інстанції 18 вересня 2015 року. Проте відповідач рішення суду добровільно не виконав, як в частині негайного поновлення позивачки на роботі, так і щодо сплати середнього заробітку за один місяць, а також і після набрання рішенням законної сили в цілому щодо виплати всієї суми за вимушений прогул. З часу поновлення судом позивачки на роботі відповідач не допускав її до роботи, її виганяли, принижували, обзивали, внаслідок чого вона неодноразово викликала міліцію і не могла приступити до роботи, чим грубо порушено її права на працю та гарантії на виконання судового рішення. Вважає безпідставними твердження представника відповідача, що її належним чином повідомили про поновлення на роботі 18 серпня 2015 року, оскільки телеграми із таким змістом від відповідача вона не отримувала. Впродовж наступного часу, до 21 вересня 2015 року, її не допускали до роботи, вона змушена була сидіти в коридорі, під зачиненими дверима свого кабінету, майже щоденно з приводу таких перешкод з сторони роботодавця вона зверталася із заявами в Бережанський райвідділ міліції. Саме 21 вересня 2015 року в приміщенні Бережанського центру електрозвязку, посадові особи відповідача ознайомили її із згаданим наказом від 18 серпня 2015 року, про що вона власноручно підписалася на його копії і зазначила, що з таким наказом вона не згідна. Після 21 вересня 2015 року її і далі не допускали до робочого місця. Лише 28 вересня 2015 року її належним чином викликали в Тернопільську філію ПАТ «Укртелеком», оформивши відрядження, де вручили копію наказу №-398\\к від 18 серпня 2015 року, згідно якого її поновлено на роботі та визначено виплатити заробіток за один місяць. Також відповідач виплатив їй середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, однак решту суми за весь час прогулу і на сьогоднішній день відповідачем не виплачено, хоча рішення суду з цього приводу має законну силу. Як вважає сторона позивача, у зв»язку з неможливістю працювати та отримувати заробітну плату, права позивачки в цій частині підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку саме за період з 02 липня по 28 вересня 2015 року в розмірі 7\~470,00 грн. Поряд з цим, визнала, що за час вимушеного прогулу і до фактичного допуску її до роботи, вона отримувала допомогу по безробіттю і не має заперечень, щоб сума визначеного нею середнього заробітку за час невиконання судового рішення була зменшена на відповідну суму отриманої за цей період такого виду допомоги. Також, як пояснила позивачка, моральну шкоду їй заподіяно діями відповідача, які полягають у невиплаті ним визначених їй рішенням суду грошових сум за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення, не своєчасному поновленні її на роботі згідно із рішенням суду, у невидачі наказу про поновлення її на роботі із зазначенням, що вона поновляється із дати звільнення, а саме з 12 січня 2015 року, фактичним не допуском її до роботи з часу поновлення та не внесенням змін у її трудову книжку. Такі дії відповідача завдали їй значних моральних страждань, вона перебуває у постійному стресі, не має змоги отримувати кошти на проживання, лікування, оскільки стала часто хворіти та має потребу у зверненні до лікарів, в цей період до неї часто викликалася невідкладна медична допомога і діагностовано «гіпертонічний криз», лікарі рекомендували їй після таких перенесених стресів та погіршення стану здоров»я пройти санаторно-курортне лікування на базі санаторію «Карпати», вартість путівки в якому складає 12\~277,00 грн.; також у неї погіршилися стосунки із знайомими, вона та її сімя поставлені в тяжкі матеріальні умови. В обґрунтування вимоги про скасування наказу №-398\\к від 18 серпня 2015 року зазначили, що не вказання у такому наказі дати з якої її поновлено на роботі, а такою датою на їх думку має бути саме 12 січня 2015 року, як день незаконного звільнення, відповідач порушує права позивачки, в тому числі й право на вірне обчислення її трудового стажу. Цими ж обставинами сторона позивача обґрунтовує свої вимоги про внесення змін у трудову книжку позивачки. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позову не визнала в цілому, в його задоволенні просить відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень дала пояснення, які за своїм змістом фактично є аналогічними змісту поданих суду письмових заперечень. Так, вважає, що позивачкою не зазначено правової підстави вимоги стягнення середнього заробітку з часу поновлення на роботі з 02 липня 2015 року по 28 вересня 2015 року; при визначенні позивачкою розміру середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, також безпідставно залишено поза увагою те, що позивачка в цей час отримувала допомогу по безробіттю; розрахунок розміру такої середньої заробітної плати сторона позивача провела невірно, період за який підлягає стягненню така заробітна плата також визначений невірно. Поряд з цим визнала, що рішення суду є фактично виконаним 18 серпня 2015 року з дня видачі відповідного наказу. Вважає, що позивачка була повідомлена про такий наказ належним чином, оскільки 18 серпня 2015 року відповідач направив їй відповідного змісту телеграму. Поряд з цим визнала, що доказів отримання позивачкою такої телеграми у відповідача немає, оскільки вона надіслана без зворотного повідомлення відправника про вручення адресату, є лише докази її відправлення. Однак вважає, що позивачка була належним чином повідомленою про поновлення її на роботі, але приступила до неї лише 21 вересня 2015 року. Доказом того, що позивачка працювала з 21 вересня 2015 року є відомості в табелях відпрацьованого робочого часу за 21 вересня 2015 року. Такий факт сторона позивача не оспорила. Також визнала той факт, що сторона відповідача виплатила позивачці середній заробіток в межах одного місяця, який підлягав до стягнення негайно, однак решту суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, визначеної судовим рішенням, яке має законну силу, сторона відповідача позивачці не сплатила і на час розгляду даної справи у суді. Заперечила, що позивачку не допускали до роботи. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вважає такі вимоги безпідставними, оскільки чинним законодавством України не передбачено такого виду відшкодування, спричиненого саме невиконанням судового рішення. З приводу вимоги скасувати наказ №-398\\к від 18 серпня 2015 року також вважає її безпідставною, оскільки наказ є виданий законно, відповідно до сформульованого рішення суду від 02 липня 2015 року. Оскаржуваний наказ було винесено лише в межах судового рішення про негайне поновлення на роботі позивачки і звернення до негайного стягнення заробітної плати в межах одного місяця. Решта формулювань, які позивачка вимагає внести у новий наказ за своїм змістом є фактично тими самими, які викладені в оскаржуваному наказі. На її думку сторона позивача не надала жодних доказів незаконності такого наказу, як і доказів неправильності дій відповідача щодо вчинення запису за №-16 від 18 серпня 2015 року у трудовій книжці позивачки. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно перевіривши та дослідивши подані сторонами докази, як в обґрунтування заявлених вимог, так і в обґрунтування заперечень проти позову, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право на звернення до суду, в порядку встановленому законом, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. У випадках , встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. У відповідності до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а у відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стаття 4 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України про працю, прийнятих відповідно до нього. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18 вересня 2015 року, уточнені позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Поновлено [PERSON] на попереднє місце роботи в Тернопільській філії ПАТ «Укртелеком», у Комбінований центр телекомунікацій №-142 (м.Тернопіль), в цех експлуатації об»єктів зв»язку ( м.Тернопіль) із місцем роботи в м. Бережанах Тернопільської області. Рішенням суду передбачено негайне виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України,ст. 235 КЗпПУ України, ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується негайно. Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року передбачено, що відповідно до правил ст.24 КЗпПУ рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Таке ж виконання рішення суду про поновлення на роботі передбачено й ч. 1 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження». У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу т.в.о. директора Тернопільської філії [PERSON] акціонерного товариства «Укртелеком» від 18 серпня 2015 року №-398\\к «Про поновлення на роботі [PERSON]О.» на підставі рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року, визначено п.1 Поновити [PERSON] на посаді електромеханіка електрозв»язку цеху експлуатації об»єктів зв»язку (м.Тернопіль) Комбінованого центру телекомунікацій №-142 ( м.Тернопіль) Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком». П.2 Визначити робоче місце [PERSON] у приміщенні за адресою : м.Бережани, вул. Степана Бандери, 1. П.3 Керівнику групи бухгалтерського та податкового обліку фінансово-економічного відділу [PERSON] здійснити нарахування та виплатити [PERSON] заробітну плату за один місяць. П.4 начальнику відділу управління персоналом та організаційного розвитку [PERSON] ознайомити [PERSON] з даним наказом під підпис. Отже, судом встановлено, що фактичним часом затримки виконання судового рішення про негайне поновлення на роботі позивачки є період з 02 липня по 18 серпня 2015 року. Суд не приймає як обґрунтовані посилання сторони позивача, що таким часом є період з 02 липня по 28 вересня 2015 року, оскільки саме 28 вересня 2015 року позивачку було фактично допущено до роботи, оскільки згідно вимог чинного законодавства, час виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника не пов»язаний із настанням факту фактичного допущення такого працівника до виконання ним своїх трудових обов»язків. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим\~ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За таких обставин, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2015 року по 18 серпня 2015 року Відповідно до розділу IV п.5,п.8 Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року за №-100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної ( годинної) заробітної плати. Нарахування виплат провадиться, виходячи з розміру заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного ( годинного) заробітку на число робочих днів\\годин. Середньоденна( годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Положеннями ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У мотивувальній частині рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2015 року встановлено, що середньогодинна заробітна плата позивачки [PERSON] складає 13,52 гривень. Кількість робочих днів вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду з 02 липня 2015 року по 18 серпня 2015 року становить 34 робочі дні х 8 год. = 272 роб. годин. 272 роб. годин х 13,52 грн. = 3 677,44 гривні - середній заробіток позивачки за час затримки виконання рішення про поновлення її на роботі як незаконно звільненої, згідно ст. 237-1 КЗпПУ України. Судом також встановлено й учасниками процесу не заперечено той факт, що за період з 02 липня 2015 року по 18 серпня 2015 року позивачка отримувала допомогу по безробіттю. Так, в липні 2015 року вона отримала 1 838,57 грн.( повний місяць 31 день), у серпні 2015 року 1\~725,55 гривень ( повний місяць 31 день). Шляхом ділення зазначених сум на кількість днів у місяці визначаємо розмір такої допомоги, яка припадає на один день: 1\~838,57 грн. : 31 день = 59,31 грн. \\ день ( липень). 1\~725,55 грн. :31 день = 55,66 грн. \\ день( серпень). Таким чином визначаємо суму отриманої позивачкою допомоги по безробіттю за період з 02 липня по 18 серпня 2015 року, - - з 02 липня по 31 липня 2015 року, що становить 30 днів х 59,31 грн. = 1\~779,30 грн. - з 01 серпня по 18 серпня 2015 року, що становить 18 днів х 55,66 грн. = 1001,88 грн. Таким чином, за вказаний період, позивачка отримала 2\~781,18 грн. (1\~779,30 грн. + 1001,88 грн.) допомоги по безробіттю, що є її доходом і на цю суму підлягає зменшенню розмір згаданого середнього заробітку. Отже, 3\~677, 44 грн.( середній заробіток, який підлягає стягненню на підставі ст. 237-1 КЗпПУ за період з 02 липня по 18 серпня 2015 року) 2\~781,18 грн.( отримана позивачкою за період з 02 липня по 18 серпня 2015 року допомога по безробіттю) = 896,26 грн. середнього заробітку, який підлягає сплаті відповідачем позивачці за час затримки виконання рішення про поновлення на її роботі, як незаконно звільненого працівника. Зазначена сума такого середнього заробітку позивачки визначена судом без утримання податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оскільки справляння і сплата податків та обов'язкових платежів є обов'язком роботодавця. З приводу відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні встановлено, що сторона відповідача виконала згадане рішення суду про стягнення в користь позивачки з відповідача заробітної плати в межах одного місяця, однак таке виконання відбулося несвоєчасно, тобто не у визначений судом строк. В частині стягнення з відповідача на користь позивачки решти середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не зважаючи на те, що воно має законну силу, рішення суду відповідачем не виконано в цій частині навіть частково. Про несвоєчасне виконання рішення суду про негайне поновлення на роботі позивачки судом вже згадано вище. Окрім цього, суд приходить до висновку, що сторона відповідача з 18 серпня 2015 року по 21 вересня 2015 року не вжила всіх можливих та реальних для виконання дій для належного повідомлення позивачки про її поновлення на роботі з 18 серпня 2015 року ( день видачі вищезгаданого наказу). Так, лише 21 вересня 2015 року позивачка була ознайомлена із змістом такого наказу. Суд відкидає твердження сторони відповідача про належне повідомлення позивачки про такий наказ 18 серпня 2015 року, шляхом направлення їй 18 серпня 2015 року телеграми відповідного змісту. Сторона відповідача визнала той факт, що у них немає доказів вручення такої телеграми позивачці і як встановлено у судовому засіданні таке повідомлення позивачка фактично не отримала. Також судом встановлено, що лише 24 вересня 2015 року за №-322 відповідач видав розпорядження на службове відрядження позивачки до Тернополя для проходження відповідних інструктажів, оформлення зарплатної картки, надання трудової книжки та ознайомлення з нормативними документами товариства. Будь-яких ґрунтовних пояснень, які б свідчили про неможливість видання такого змісту розпорядження раніше, тобто разом із прийняттям наказу про поновлення на роботі позивачки, а також про неможливість належного повідомлення позивачки про такий наказ, а також, які б пояснювали неможливість негайного виконання в цій частині судового рішення, сторона відповідача суду не дала. Поряд з цим, суд відкидає посилання позивачки, що відповідач за її місцем роботи в м.Бережани Тернопільської області тривалий час не допускав її до робочого місця. В обґрунтування такого факту позивачка подала суду лист-відповідь Бережанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 18 листопада 2015 року за №-258. Як вбачається із даного листа, позивачка в період з 08 липня 2015 року по 25 вересня 2015 року 27 разів зверталася до Бережанського РВ УМВС України в Тернопільській області з приводу не допуску її керівництвом Бережанської філії ВАТ «Укртелеком» до роботи. Поряд з цим, на неодноразові запитання суду, які рішення прийняті правоохоронним органом за такими її зверненнями, сторона позивача відповіді не дала і жодних відомостей з цього приводу суду не повідомила, клопотання про витребування судом таких відомостей ні позивачка, ні її представник суду не заявили. Зважаючи на викладене, суд не приймає такий лист-інформацію як належний доказ факту не допуску стороною відповідача позивачки до роботи за вказаний період . Також суд відкидає посилання сторони позивача, що внаслідок такий дій відповідача у позивачки погіршився стан здоров»я, вона стала хворіти, потребує санаторно-курортного лікування. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що такі обставини, як погіршення стану її здоров»я, у зв»язку з чим вона вимушена витрачати кошти на лікарські огляди та лікування, необхідність у санаторно-курортному лікуванні, виникли саме внаслідок вищезгаданих винних дій відповідача. А тому, у цій частині обґрунтувань вимог про відшкодування моральної шкоди, позивачкою не доведено причинно-наслідкового зв»язку між фактами її захворювання, необхідністю лікування та оздоровлення та винними діями відповідача. Отже, вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така шкода позивачці спричинена, оскільки відповідач порушив її законні права, гарантовані Конституцією України та трудовим законодавством, а саме право на працю та на обовязковість судових рішень до виконання на всій території України. Суд вважає, що позивачка через невиконання та несвоєчасне виконання відповідачем судового рішення та не повідомлення про її поновлення на роботі, змушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя і вважає доведеним факт, що такі дії відповідача призвели до моральних страждань позивачки та втрати нею нормальних життєвих зв'язків, - хвилювання, переживання, психологічне розчарування та сумніви у можливості відновлення свого права на працю та на отримання визначених їй судовим рішенням грошових виплат. Однак, з урахуванням вимог ст.237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст.23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд вважає за необхідне визначити розмір цієї моральної шкоди в розмірі 2\~000,00 грн., що складає меншу суму, аніж та, яку просила позивачка. Щодо вимог про скасування наказу №-398\\к від 18 серпня 2015 року «Про поновлення на роботі [PERSON]О.» та зобовязання відповідача видати наказ відповідно до рішення суду від 02 липня 2015 року з поновленням на роботі з 12 січня 2015 року та внести відповідні зміни в її трудову книжку, то суд вважає їх необґрунтованими і такими, що до задоволення не підлягають. Так, у судовому засіданні жодних об»єктивних обставин, які б свідчили про не відповідність такого наказу закону чи згаданому судовому рішенню, чи про порушення прийняттям такого наказу прав, свобод та інтересів позивачки, сторона позивача суду не повідомила і жодних доказів цьому не надала. Як вважає суд, такий наказ видано відповідно до резолютивної частини згаданого судового рішення і вказівки суду на конкретну дату з якої слід поновити позивачку на роботі у такому рішенні не зазначено. Оскільки вимоги позивачки про внесення змін у записи її трудової книжки фактично є похідними від вимог про скасування згаданого наказу, такі вимоги також не підлягають до задоволення із аналогічних вищезазначених підстав. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог... Відповідно до п\\п2, п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди встановлено ставку судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати Оскільки вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди задоволені в розмірі 2000,00 грн. і позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір за такими вимогами в розмірі 1218,00 грн., а у задоволенні вимоги немайнового характеру про скасування наказу та внесення виправлень у записи трудової книжки, за подання яких позивачка сплатила 487,20 грн., відмовлено, то пропорційно до задоволеної частини вимог, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1\~218,00 гривень понесених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial