Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

позивачка [PERSON] звернувся до суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому з уточненням відповідної до заяви від 12.02.2019, просить: розірвати шлюб укладений між сторонами, який зареєстрований 10 жовтня 2009 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис за № 2796; стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сімейні відносини почали погіршуватись з 2015 року через різні погляди на сімейне життя та обовязки, відсутність взаєморозуміння та повага один до одного, що призводило до постійних сварок та розбіжностей. Спроби налагодити сімейне життя не дало результату, а тому шлюб існує лише формально. Не ведуть спільного господарства. Від шлюбних відносин у них народився син, який після окремого проживання сторін, залишився із матірю. Відповідач від надання матеріальної допомоги на утримання дитини ухиляється та жодної домовленості з цього питання між сторонами не досягнуто. Просить позов у відповідності до ст. ст. 105, 110, 180 Сімейного кодексу України, задовольнити повністю. 02 січня 2019 року на адресу суду надійшли від відповідача заперечення на позов, які суд розцінює як відзив на позов, у яких викладено наступне. Проти позовної вимоги про розірвання шлюбу не заперечує. Щодо стягнення аліментів то самої позовної вимоги також не заперечує, однак просить стягувати у розмірі ј від заробітку. 02 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання. 12 лютого 2019 року позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовної вимоги про стягнення аліментів та просить такі стягувати у розмірі ј від заробітку відповідача. Розгляд справи просить проводити у її відсутності. Позовну заяву з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримує повністю. 12 лютого 2019 року відповідачем подано заяву про визнання позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивача. Просить здійснювати розгляд справи у його відсутності. У підготовче засідання сторони не зявились, а тому з урахування поданих ними 12.02.2019 заяв, суд вважає за можливе провести підготовче засідання у їх відсутності. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 10 жовтня 2009 року сторони уклали шлюбу, який зареєстрований Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис за № 2796, що підтверджено повторним свідоцтвом про шлюб від 28.08.2018 серії І-СГ № 3599. У звязку із наявністю підстав для розірвання шлюбу, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, а тому у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дитини. Таким чином, суд прийшов висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України та на яку, поряд із загальними положеннями, що містяться у ст. ст. 105, 110 цього Кодексу, вірно посилалась позивачка у поданому позові. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд прийшов наступного. Суд установив, сторони є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження від 07.10.2010 серії 1-СГ № 260621. Дитина проживає із матір'ю і ця обставина визнана позивачкою у позовній заяві, а відповідачем у заяві про визнання позову, а відтак приймається судом, як така що не потребує доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. У звязку із наявністю підстав для стягнення аліментів на утримання дитини, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 15 (обовязок матері, батька утримувати дитину та його виконання) Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, відповідно до\~ст. 182 цього Кодексу\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд враховує, що визнання відповідачем позовної вимоги у частині стягнення аліментів на утримання дитини не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються цієї позовної вимоги, відсутність інших аліментів, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність в останнього батьківського обовязку утримувати дитину та його виконання, необхідність гармонійного розвитку дитини при визначенні розміру аліментів. Таким чином, суд прийшов переконання, що у відповідності до ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та ч.4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позовну вимогу про стягнення аліментів необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та на які вірно посилалась позивачка у позовній заяві. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, аліменти необхідно присудити з 03 грудня 2018 року. Суд приймає аргументи позивачки, що наведені останньою як на підстави для розірвання шлюбу та стягнення аліментів, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами та визнані відповідачем у суді. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача щодо припинення шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, підлягають захисту, шляхом задоволення позову повністю. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за позовною вимогою про розірвання шлюбу у сумі 704,80 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи; розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи. Таким чином, суд приходить переконання, що позивачці необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 352,40 грн, а частину судового збору у сумі 352,40 стягнути з відповідача. Разом із тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину. Позивачка у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання такої заяви, а тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн в доход держави. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved