Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] 12.10.2020 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, просить усунути перешкоди в користуванні власністю квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. За змістом позову, позивачці на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.06.2016 належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований за адресою проживання й її син [PERSON] , [INFO] , який з 2012 року виїхав на постійне проживання за межі м.Бердянськ, проте, за адресою проживання зареєстрований й досі. Місце проживання відповідача [PERSON] не відомо, в позасудовому порядку відповідач своєї реєстрації змінити не бажає, що впливає на вартість комунальних послуг, неможливість отримувати субсидію для сплати комунальних послуг, таким чином, створює перешкоди у користуванні позивачкою власністю. З підстав, передбачених ст. 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003, позивачка просить задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді від 27.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Відповідачу визначено строк 15 днів з моменту отримання ухвали суду для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 24.11.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань. Позивачка в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала з підстав, викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області за підписом міського голови Чепурного В.П. письмово повідомив про розгляд справи за відсутності представника у відповідності до вимог чинного законодавства (вх.№34748/20-вх. від 18.11.2020). Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті. Під час розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, передбаченим ч.4 ст.174 ЦПК України, поважних причин його ненадання не повідомив, тому, відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджено відповідними доказами у справі, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку позивачки, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме, ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Предметом позову є захист здійснення позивачкою її права власності відносно належної їй на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Підставою для звернення до суду із зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачкою вказаним нерухомим майном, що створюються з боку відповідача, який відмовляється в позасудовому порядку знятись з реєстрації за вказаною адресою. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07.06.2016 Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30544437 від 20.07.2016 державного реєстратора [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 976747623104, загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м. Зазначена обставина підтверджена інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №233812377 від 24.11.2020, сформованою судом шляхом надіслання електронного запису під час провадження справи в суді (а.с.25-26), а також копією вказаного свідоцтва про право власності від 07.06.2016 (а.с.4). Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №0266 від 08.01.2019, виданою відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , її співмешканець (згідно з поясненнями позивачки під час судового засідання) [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] (відповідач у справі), [INFO] . Реєстрація відповідача також підтверджена відповіддю відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради на запит суду (вх.№від 26.10.2020 №31283/20-вх.). Судом 28.01.2021 відповідно до клопотання позивачки, задоволеного під час проведення підготовчого засідання, здійснено допит свідка [PERSON] , [INFO] , яка показала суду, що є сусідкою позивачки, що підтверджено копією її паспорта громадянина України серії [NUMBER] . Свідок знає родину позивачки протягом тривалого часу, зокрема, її сина, стосовно якого заявлені позовні вимоги. Підтверджує, що позивачка мешкає разом із співмешканцем за адресою: [ADDRESS] , відповідач з 2012 року за цією адресою не з`являється, особистих речей не має, в гості до матері не навідується, місце його проживання невідомо. Вона часто спілкується із [PERSON] , проте, її сина не бачила давно, цей період становить суттєво більше одного року. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Так, ст. 317, 319, 321 ЦК України врегульовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права. Крім того, чинним законодавством встановлено загальні засади захисту права власності, а саме за змістом ст. 13, 41 Конституції України, ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Нормою ч.1 ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З реєстраційного обліку за місцем проживання відповідач в позасудовому порядку не знятий, житлово-комунальні послуги нараховуються із врахуванням його реєстрації за вказаною адресою, що порушує права позивачки, яка змушена здійснювати сплату за них самостійно, оскільки із врахуванням норми ст.322 ЦК України зобов`язана утримувати належне їй майно. З урахуванням наведеного, встановлених фактичних обставин справи, пояснень позивачки та показань свідка, оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідача за вказаною адресою, що створює перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачкою її майном, судом встановлено підстави для задоволення позову. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачкою, суд виходить зі змісту ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003 року, у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття його з реєстрації. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивачки, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений [PERSON] у сумі 840,80 гривень.

Outcome: approved