Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивачі з урахуванням уточненої позовної заяви просять визнати за ними право на спадкування за заповітом [PERSON] від 24.12.1992 р., посвідченим секретарем виконкому Жилинецької сільської ради народних депутатів Ярмолинецького району та зареєстрованим в реєстраційній книзі дій за №43. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є спадкоємцями за вказаним заповітом після смерті 06.11.2010 р. [PERSON]. У встановлений строк позивачі звернулись із заявами до нотаріуса, на підставі їх заяв було заведено спадкову справу №285-2011. Однак, оскільки посвідчений секретарем сільської ради та зареєстрований заповіт не містить відтиску печатки, листом нотаріуса від 26.09.2013 р. №1492/02-14 позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відсутність печатки на заповіті вважають технічною помилкою, яка не може впливати на дійсність заповіту. Однак, у позасудовому порядку виправити цю помилку не можливо у звязку із зміною печатки. Позивачі [PERSON] та [PERSON] позов підтримали з аналогічних мотивів. Позивач [PERSON] в судові засідання не зявлялась, клопотанням від 12.10.2015 р. позов підтримала і просила розглядати справу у своїй відсутності. Відповідач в судові засідання не зявлявся, про причини неявки суд не повідомляв, хоча належно повідомлявся про час та місце розгляду справи. З листа №607 від 12.09.2013 р. вбачається, що заповіт був завірений підписом секретаря Жилинецької сільської ради [PERSON] та зареєстрований в реєстраційній книзі за №43. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне. 06.11.2010 р. у віці 82 роки померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть І-БВ№261136 від 19.08.2015 р.. Позивачі є онуками [PERSON], що відносно [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження ІІ-БВ№309580 від 26.02.1981 р., свідоцтвом про народження 1-БВ№056415 від 12.07.2007 р., відносно [PERSON] свідоцтвом про народження ІІ-ВВ№430483 від 27.12.1984 р., свідоцтвом про народження ЯЭ№405179 від 28.02.1957 р., відносно [PERSON] свідоцтвом про народження ІІІ-БВ№360196 від 23.04.1991 р., рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 26.06.2009 р. у справі №2-2263/09, свідоцтвом про народження IV-УР№899148 від 18.07.1963 р., тобто, належать до числа спадкоємців [PERSON] за законом. Окрім того, 24.12.1992 р. [PERSON] склала заповіт, яким заповіла усе своє майно в рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Заповіт посвідчений секретарем виконкому Жилинецької сільської ради народних депутатів Ярмолинецького району [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №43. Печатка органу місцевого самоврядування на заповіті не проставлена. Факт проставлення на заповіті підпису секретаря сільської ради та реєстрації заповіту в реєстраційній книзі сторонами не заперечується та підтверджується довідкою виконкому Жилинецької сільської ради №607 від 12.09.2013 р.. 22.03.2011 р. із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом звернулась мати [PERSON] [PERSON]. На підставі її заяви про прийняття спадщини за законом державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори 22.03.2011 р. було заведено спадкову справу №285-2011 до майна [PERSON]. Вже після цього, 28.03.2011 р. із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулись позивачі. Доказів звернення інших можливих спадкоємців із заявами про прийняття спадщини суду не подано, з матеріалів справи такі не вбачаються. Однак, позивачі не змогли реалізувати свої спадкові права за заповітом у звязку із відсутністю на заповіті реквізиту відтиску печатки виконкому Жилинецької сільської ради, що підтверджується листами державного нотаріуса №1492/02-14 від 26.09.2013 р., №1455/02-14 від 20.09.2013 р., №1554/02-14 від 09.10.2013 р.. Натомість, мати позивача [PERSON] [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.07.2013 р. на 1/6 спадкового майна [PERSON], що складається із земельної ділянки площею 3,89 га на території Жилинецької сільської ради кадастровий №6825883000:02:008:0031, та 31.07.2013 р. зареєструвала своє речове право на це майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачі просять визнати за ними право спадкування саме за заповітом. Відповідно до статей 41, 525, 534 ЦК УРСР в редакції, чинній на час існування відповідних відносин, заповіт визнавався односторонньою угодою, така позиція, зокрема, відображена в ухвалі судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.10.2002 р.. Відповідно до Постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно із ст. ст. 47, 42 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Закон щодо заповіту у ст. 541 ЦК УРСР вимагав його укладення у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписання особисто заповідачем і нотаріального посвідчення, - тобто,оформлення його виключно у нотаріальній формі. При цьому, ст. ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» в редакції, чинній на дату складання заповіту визнавали нотаріальною дією посвідчення заповіту виконавчим комітетом міської, селищної, сільської Ради народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор. Відтак, посвідчений у такий спосіб заповіт вважався вчиненим у нотаріальній формі, а не у формі, прирівняній до нотаріальної. Згідно із ст. ст. 25, 6 Закону УРСР «Про державний нотаріат» в редакції, чинній на дату складання заповіту, всі нотаріальні дії, вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій та вчиняються,

Outcome: dismissed