Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя посилаючись на те, що вона з відповідачем в період з 13.11.2005 року по 15.08.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку для ведення садівництва по вулиці Стрийська СТ «Садівник» м. Чернівці, кадастровий номер 7310136300:15:003:0154, площею 0,0665 га. Відповідач, укладаючи договір дарування спірної земельної ділянки, пообіцяв їй в якості компенсації за частку у відчужуваній нерухомості до 24.07.2012 року придбати квартиру у м. Чернівці для сина [PERSON] про що написав та нотаріально завірив заяву. Відповідач до даного часу так і не придбав квартиру для сина. А тому просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за частку у спільній сумісній власності подружжя, що становить 1/2 спірної земельної ділянки, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. В останнє судове засідання представник позивачки не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник відповідача надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В останнє судове засідання представник третьої особи не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, в наданій письмовій заяві від 27.02.2019 року (а.с.81), представником зазначено, що витрати будуть подані після рішення суду. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 13.11.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.08.2012 року. Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 24.02.2012 року (а.с.15), відповідач [PERSON] (дарувальник) передає у власність третьої особи [PERSON] (обдаровуваної) земельну ділянку [ADDRESS] ведення садівництва по вулиці [ADDRESS] «Садівник» м. Чернівці, кадастровий номер 7310136300:15:003:0154. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Суд вважає, що посилання позивачки на те, що відповідач повинен був придбати для сина квартиру як компенсацію за частку відчужуваної земельної ділянки є безпідставним, оскільки, як вбачається з копії нотаріально-посвідченої заяви [PERSON] від 24.02.2012 року (а.с.16), відповідач мав намір в термін до 24.07.2012 року придбати малолітньому сину [PERSON] квартиру в м. Чернівці, однак в даній заяві відсутні відомості про компенсацію за частку земельної ділянки. Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21.12.2016 року (а.с.17-19), яке частково скасоване рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 15.06.2017 року (а.с.47-52), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 08.11.2017 року (а.с.53-57), постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 17.01.2018 року (а.с.58-62), земельна ділянка, площею 0,0665 га, кадастровий номер 7310136300:15:003:0154, цільове призначення для ведення садівництва, набута відповідачем [PERSON] 15.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу за реєстровим №1802, бланк ВСВ №146972, тобто ще до укладення шлюбу з [PERSON] . Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення компенсації за частку земельної ділянки є безпідставними, оскільки спірна земельна ділянка придбана відповідачем до шлюбу, а тому не належить до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про стягнення компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя необхідно відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed