Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачі з урахуванням уточнень від 12 червня 2014 року звернулися до суду з позовом до відповідача про його виселення без надання іншого жилого приміщення з підстав, передбачених ст.116 Житлового кодексу України. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 02 жовтня 1993 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 143 від 02 жовтня 1993 року, в період якого у них народились дві доньки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В період спільного проживання між ними постійно виникали сварки через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, при цьому відповідач, який зловживав алкогольними напоями, провокував сварки, застосовував до неї фізичну силу та вчиняв побиття, що унеможливлювало їх спільне подальше проживання, в зв'язку з чим 20 вересня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, а відповідач покинув сім'ю та виїхав в невідомому напрямку. В жовтні 2012 року вони приватизували житлове приміщення - кімнату [ADDRESS] Дніпропетровської області, яке на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить їм на справі спільної часткової власності. В січні 2013 року до них звернуся відповідач [PERSON], який є батьком [PERSON] та [PERSON], та попросив дозволу на тимчасове проживання разом з позивачами у належному їм приміщенні поки він не знайде собі іншого житла строком на 2-3 місяці, при цьому зобов'язався не вчиняти конфліктів та бійок, додержуватися правил співжиття, після чого з їх дозволу став проживати в спірному житловому приміщенні. З лютого 2013 року відповідач почав знову зловживати спиртними напоями, провокував конфлікти та знову став застосовувати фізичну силу, в зв'язку з чим вони стали звертатися з письмовими заяви до міліції на неправомірну поведінку відповідача та вимагати від нього залишити належне їм на праві власності житло, але останній відмовився це зробити. Тривалий час відповідач систематично порушував правила співжиття у вказаному приміщенні, неодноразово вчиняв сварки, бійки, постійно ображав позивачів, що робить неможливим спільне проживання з ним в одній кімнаті. З приводу неправомірних дій з боку відповідача позивач [PERSON] зверталася із заявами до Солонянського РВ з приводу вчинення відповідачем насильства в сім'ї психологічного характеру, за результатами розгляду яких Солонянським районним судом Дніпропетровської області 29 березня 2013 року та 25 червня 2013 року виносилися постанови про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.ч.1,2 ст.173-2 КУпАП, а також 28 червня 2013 року було закрито кримінальне провадження відносно відповідача у зв'язку з незначною сумою спричинених ним внаслідок пошкодження вхідних дверей в спірне житлове приміщення збитків, але відповідач продовжує порушувати правила співжиття, провокує сварки, намагається вчиняти бійки та застосовує фізичну силу, чим унеможливлює подальше проживання з ним в одній квартирі, в зв'язку з чим змушені звернутися з позовом до суду про виселення відповідача [PERSON] з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення в судовому порядку. Позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої [PERSON] та була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.48,53,59), в судове засідання не з'явилася, надавши до суду письмову заяву (а.с.43), відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглядати справу без її участі та за участю її представника (а.с.27,44-45). Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.48,53,59), в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмову заяву (а.с.26), відповідно до якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглядати справу без її участі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с.27) підтримав позов про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, пояснивши, що відповідач, який на даний час до житлового приміщення позивачів з'являється періодично, влаштовує сварки, в кімнаті продовжують знаходитися його речі, підлягає виселенню в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання та громадського впливу такій його поведінці виявились безрезультатними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що з 2007 року не має постійного зареєстрованого місця проживання чи перебування. Позивачка [PERSON] є його дружиною, з якою шлюб розірвано. В період шлюбу у них народилось двоє спільних дітей. В спірному житловому приміщенні вони сім'єю проживали з 1993 року, тобто під час проживання однією сім'єю, але в вересні 2010 році він поїхав на заробітки і з цього часу їх відносини погіршились та привели до припинення шлюбу. Протягом останніх двох з половиною років перебував на заробітках і тільки в 2013 році повернувся та з дозволу позивачів вселився до спірного житлового приміщення, де до 2014 року проживав постійно, а потім періодично, оскільки позивачі вимагали від нього виселитися і не завжди дозволяли знаходитись в приміщенні. Не заперечував фактів порушення правил співжиття та притягнення його до адміністративної відповідальності як за насильство по відношенню до позивачки [PERSON], так і факту пошкодження вхідних дверей в спірному житловому приміщенні. Іншого житлового приміщення не має, в приватизації спірного житлового приміщення участі не приймав, право власності позивачів на нього в установленому законом порядку не оспорював, місце його проживання в ньому ніколи не було зареєстровано. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом, при цьому згідно стст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Конституції України, згідно ч.3 ст.47 якої встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивачам - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 жовтня 2012 року (а.с.10-11) та витягу про державну реєстрацію прав від 31 жовтня 2012 року (а.с.12) на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині кожній належить кімната [ADDRESS] Дніпропетровської області загальною площею 35,3 кв.м. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] заходились з 02 жовтня 1993 року у шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №143, період якого у них народились дві доньки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка на день розгляду справи судом є неповнолітньою, батьком яких є відповідач (а.с.7-8). В період спільного проживання між ними постійно виникали сварки через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, при цьому відповідач, який зловживав алкогольними напоями, провокував сварки, застосовував до неї фізичну силу та вчиняв побиття, що унеможливлювало їх спільне подальше проживання, в зв'язку з чим 20 вересня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9), а відповідач покинув сім'ю та поїхав на заробітки в іншу державу, звідки повернувся в 2013 році. З дозволу позивачки [PERSON] відповідач як батько їх спільних дітей вселився в спірне житлове приміщення на тимчасове проживання до відшукання іншого житла. До кінця 2013 року проживав в ньому постійно, а з 2014 року проживає в ньому періодично і до дня розгляду справи судом, в ньому знаходяться належні йому особисті речі, а вказане свідчить про те, що відповідач проживав в спірному житловому приміщенні як член сім'ї позивачів. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що 29 травня 2013 року постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області(а.с.13) відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на користь держави за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення насильства в сім'ї психологічно характеру відносно позивача [PERSON], внаслідок чого їй була завдана шкода психічному здоров'ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, не проходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім'ї. 25 червня 2013 року постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області(а.с.14) відповідача було повторно протягом року притягнуто до адміністративно відповідальності за такі самі ж дії, вчинені відносно позивача [PERSON], за ч.2 ст.173-2 КУпАП. Крім того, судом встановлено, що 28 червня 2013 року слідчим СВ Солонянського РВ було прийнято постанову про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 194 КК України на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України 1960 року (а.с.15), а також що відповідно до повідомлень Солонянського РВ від 20 та 23 червня 2014 року за фактом висловлювань на адресу позивача [PERSON] образливих слів, нецензурної лайки зі сторони відповідача, які мали місце 06 та 19 червня 2014 року, останньому було винесено офіційне попередження про недопустимість антигромадської поведінки (а.с.61-62). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, якими є, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, суд вважає доведеними належними доказами факти повторного порушення відповідачем правил співжиття, триваючу антигромадську поведінку відповідача, які роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, а також доведеними факти застосування до відповідача належних заходів повторного попередження за вчинення перелічених порушень, оскільки раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, що є підставою для виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідача з кімнати [ADDRESS] Дніпропетровської області без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню. Крім цього, в зв'язку з задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача, на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі, які понесені нею при зверненні з позовом до суду у вигляді судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved