Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача - Енергодарської міської ради Запорізької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Реєстраційна служба Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради, Управління комунальної власності Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що з 27.09.1980 року перебувають у шлюбі, 24.10.1994 року приватизували свою однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка була передана їм у спільну сумісну власність ПО «Запорізька АЕС» та 24.10.1994 року право власності на квартиру було зареєстровано в КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради в реєстраційній книзі № 41 за реєстром № 17. Між позивачами шлюб було розірвано 15 березня 1996 року. Документи на квартиру знаходились за місцем проживання позивача [PERSON] за адресою: вулиця Набережна, будинок 36 село Бойове Чернігівського району Запорізької області, однак 10.11.2015 року в зазначеному будинку сталася пожежа, під час якої було знищено будинок в якому також знаходилися оригінали документів, які б підтверджували право власності на спірну квартиру, що підтверджується Актом про пожежу від 10.11.2015 року, довідкою № 904/11 від 1.11.2015 року виданою Виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, довідкою № 93 від 10.11.2015 року наданою ГУ ДСНС України в Запорізькій області Чернігівського районного сектору. У звязку із знищенням правовстановлюючих документів на спірну квартиру позивачі не можуть підтвердити своє право власності на квартиру. Просять суд визнати за [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. У судове засідання позивачі не зявились, надали до суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності, просять суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.39, 40). У судове засідання представник позивачів [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.65-68) не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.64). У судове засідання повторно не зявився представник відповідача Енергодарської міської ради Запорізької області, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладення слухання справи, заперечень на позовну заяву - до суду не надав, про час та місце слухання справи, відповідно до приписів ст.76 ЦПК України, відповідач повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується и підписом на поштових повідомленнях з відміткою про отримання (а.с.33, 56, 60, 63, 73, 76), на підставі ч.2 ст.77 ЦПК України, суд вважає неявку у судове засідання представника відповідача без поважних причин. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У судове засідання представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору не зявились, надали до суду письмові заяви про розгляд справи без участі їх представників (а.с.48, 50, 51). У звязку з наявністю письмових заяв від позивачів, представника позивачів, третіх осіб, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та з урахуванням положення ч.3\~ст.27 ЦПК України, згідно з яким,\~особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача в порядку заочного провадження, відповідно до вимог ст.ст.224-226 ЦПК України, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків: Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивачі з 27.09.1980 року зареєстрували шлюб (а.с.10). Згідно з довідкою з Енергодарського «БТІ» Енергодарської міської ради від 10.01.2016 року, спірна квартира зареєстрована за позивачами [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло №2491, виданого ВО «Запорізька АЕС» 24.10.1994 року (а.с.12), згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1994 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] позивачам по справі (а.с.16). Крім того, в матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на спірну квартиру виготовлена 14.01.2016 року, де власниками зазначено позивачів по справі (а.с.15). Також встановлено, що згідно довідки ГУ ДСНС України в Запорізькій області № 93 від 10.11.2015 р. (а.с.13), довідки № 904/11 від 11.11.2015 р. Виконавчого комітету Чернігівського району Запорізької області (а.с.14), Акту про пожежу (а.с.17) - 10.11.2015 року було знищено будинок № 36 по вулиці Набережна в селі Бойове Чернігівського району Запорізької області. Отже, цивільні правовідносини виникли між сторонами до 01.01.2004 року, таким чином згідно п.4 Заключних та перехідних положень\~Цивільного Кодексу України, при розгляді даної справи підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями). Однак, як зазначено вище, свідоцтво про право власності на житло було отримано позивачами 24.10.1994 року (а.с.12, 16), станом на 24.10.1994 рік розділ Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18.07.1963 року стосовно права власності втратив чинності на підставі набрання законної чинності Закону України № 697-ХІІ від 07.02.1991 року «Про власність», у звязку з чим, підлягають застосуванню норми зазначеного Закону України. Так, згідно ч.1 ст.16 Закону України № 697-ХІІ від 07.02.1991 року «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України ( 2006-07 ). Згідно ч.1 ст.4 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1996 року № 2006-VІІ, усі громадяни мають рівні права у сімейних відносинах. Згідно ч.1 та ч.2 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1996 року № 2006-VІІ, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Тобто, відповідно до зазначеного, станом на час отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а саме 24.10.1994 рік, спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя позивачів по справі. Крім того, враховуючи, що питання щодо спільної сумісної власності подружжя після розірвання шлюбу не було врегульовано законодавством України, яке діяло на час розірвання шлюбу між сторонами - 1996 рік та враховубчи, що документи на квартиру було знищено на час дії чинного законодавства України, суд вважає, що при вирішенні зазначеної справи також підлягають застосуванню норми чинного законодавства України, оскільки право спільноїсумісної власності подружжя до цього часу не ким не було оскаржено. Згідно ч.1 та ч.2 ст.328 ЦК України № 435-ІV від 16.01.2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року (із змінами та доповненнями), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.60 СК України від 10.01.2002 року № 2947-ІІІ, який набрав чинності з 01.01.2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пункт 6 статті 7 СК України, вищезазначеної статті передбачає, що жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наданими доказами, а тому підлягають задоволенню. На підставі зазначеного та

Outcome: approved