Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивачка 28.01.2014 року звернулася з позовом про стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.01.2013 року і до його повноліття. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову частково заперечував, а саме в частині заявленого розміру та періоду стягнення аліментів, зазначивши про невідповідність викладених позивачкою обставин у позовній заяві щодо його ухилення від матеріального забезпечення дитини з 09.01.2013 року. Крім того, вказав на неможливість надавати матеріальну допомогу сину у визначеному позивачкою розмірі, т. я. здійснює оплату всіх комунальних послуг житла, в якому проживає позивачка та син, а також несе витрати по оренді квартири, яку винаймає для себе задля забезпечення морально-психологічного клімату проживання дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст.181,183,184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.1995 року. Однак сімейні стосунки у сторін не склалися, а тому 10.09.2013 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає на даний час з позивачкою окремо від відповідача. Позивачка не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини, а саме матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач не має. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Судом встановлено, що відповідач є військовослужбовцем Служби безпеки України та його грошове забезпечення за останні пів року складає 41657,71 грн. В свою чергу позивачка, відповідно до наданої нею копії наказу №23-к від 18.03.2014 року була звільнена з постійного місця роботи ПрАТ Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» у зв'язку із реорганізацією структури та оптимізацією чисельності працівників з 18.03.2014 року. Крім того, на її утриманні знаходяться непрацездатні батьки, про що свідчить копія наданих пенсійних посвідчень останніх. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, як підставу звільнення від доказування. Таким чином, враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги відсутність у позивачки постійного місця роботи та доходів, та в свою чергу наявність грошового забезпечення відповідача і відсутність встановлених обставин щодо утримання ним інших осіб, яких за законом він має утримувати, та відсутність доказів понесенні інших обов'язкових грошових зобов'язань, суд не вбачає за доцільне приймати до уваги зазначені відповідачем посилання на неможливість надавати допомоги сину у визначеному позивачкою розмірі. Між тим, відповідно до ст. 191 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, установлених законом, тобто позивач повинен надати суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їхньої сплати. Заходи позивача щодо одержання аліментів можуть полягати у неодноразових зверненнях з вимогами про надання утримання дитині до відповідача, який свідомо прагнув ухилитись від виконання обов'язку по утриманню. Проте, позивачка, висуваючи пред'явлену нею 28.01.2014 року вимогу про стягнення аліментів на утримання сина з 09.01.2013 року, тобто в тому числі за минулий час, в силу ч.2 ст.191 СК України жодних належних обґрунтувань та доказів, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати в зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати до суду не надала, а тому суд не вбачає за доцільне обтяжувати відповідача зобов'язанням виплатити понесені позивачкою витрати на утримання дитини за минулий час, оскільки вона за власним бажанням не здійснювала право на одержання аліментів і створення відповідачем їй перешкод в цьому не встановлено. Таким чином, враховуючи те, що відповідач як батько не звільнений від обов'язку утримувати неповнолітнього сина, створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28.01.2014 року протягом навчання до досягнення сином двадцяти трьох років.

Outcome: partial