Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] розірвання шлюбу і визначення місця проживання дітей, мотивуючи тим, що 06 вересня 2003 року з відповідачем по справі зареєструвала шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Коломийського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 338. В шлюбі народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося, постійно виникають непорозуміння, сварки, внаслідок негативної поведінки відповідача,який зловживає наркотичними засобами та азартними іграми в ігрових залах,відповідно нехтує своїми батьківськими обов'язками,що негативно впливає на їхніх спільних дітей. Вказує,що неодноразово намагалась пояснити відповідачу його негативну поведінку,однак жодних висновків він не зробив. Сторони спільно не проживають з 4 лютого 2018 року. Примирення між ними неможливе. Крім того, позивачка вважає, що діти потребують материнської опіки та піклування, їх вихованням займається вона та зважаючи на те, що відповідач є інвалідом І групи, а тому вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з нею. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Вказує,що позивачка не доглядає належним чином за дітьми ,не дає можливості з ними бачитись,і все що вона говорить не відповідає дійсності. Однак, в судове засідання ,призначене на 8 травня 2018 року не з'явився без поважної причини, про день,час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка - син сторін [PERSON], підтвердив,що після розлучення батьків хотів би залишитись проживати з мамою. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи,заслухавши пояснення позивачки та відповідача ,свідка, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 вересня 2003 року, сторони зареєстрували шлюб 06 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Коломийського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 338 (а.с.5). В шлюбі народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Сторони є батьками дітей, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6-7). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається із пояснень позивачки, сторони спільно не поживають з 4 лютого 2018 року, внаслідок постійних неправомірних дій відповідача, який зловживає наркотичними засобами та азартними іграми. Вироком Коломийського міськрайонного суду відповідача дійсно було засуджено за ст.307 ч.1 КК України за незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропної речовини - метамфетаміну до 3-х років позбавлення волі з застосуванням ст.75 КК України- призначенням іспитового строку. Стосовно визначення місяця проживання дітей,то суд приходить до наступних висновків. Так, як встановлено в судовому засіданні відповідач є інвалідом 1 групи, отримує пенсію по інвалідності, відповідно утримувати двох дітей по факту не матиме можливості, оскільки сам потребує стороннього догляду. Крім цього,як встановлено в судовому засіданні діти на даний час проживають з матір'ю. Як вбачається з допиту дитини [PERSON], він бажає проживати після розірвання шлюбу з мамою. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України для встановлення місця проживання дітей із батьком мають бути наявні виняткові обставини ( справа № 6-2445цс16 від 14.12.2016р.). Верховний Суд України зауважив, що за частинами першою, другою статті 161 Сімейного Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В рішеннях по відношенню дітей,їх найкращі інтереси повинні мати найвищу значущість. При цьому найвищі інтереси дитини в залежності від їх характеру і серйозності повинні перевищувати інтереси батьків. Про це свідчить Постанова Верховного Суду України від 29.11.2017р. ,постанова по справі № 6-1945цс17. Суд при вирішення справ такої категорії зобов'язаний вивчити обставини справи,прийнявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий і медичний фактори,пропорційно і обгрунтовано оцінити інтереси дитини і прийняти рішення ,забезпечивши найліпші інтереси дитини. У відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини , прийнятою 20 листопада 1959 року Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН малолітню дитину не слід розлучати з своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини. Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити: шлюб між сторонами розірвати, малолітніх дітей після розірвання шлюбу, залишити на проживанні з матір'ю. На підставі наведеного, ст. ст. 104, 110, 112, 157, 161 Сімейного кодексу України,правовими позиціями Верховного Суду України справа № 6-2445цс16 від 14.12.2016р., справа № 6-1945цс17 від 29.11.2017р. та

Outcome: approved