Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом, в якому просять визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, що здійснює функції державного реєстратора Кобелєвої Алли Михайлівни від 01.10.2015 року № 24943200 про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована по [ADDRESS] , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Позов обґрунтовують тим, що 15.03.2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому на Відкрите акціонерне товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір № 30.06-04/67-К, згідно з умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США, строком погашення з 15.03.2006 року по 14.03.2011 року. Кредит надано банком у готівковій формі через касу банку на підставі її заяви, кредитні кошти призначені для споживчих цілей. Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за вказаним кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконанням, відповідно до п. 2.1 кредитного договору виступає іпотека об`єкта нерухомості, а сааме: квартира по [ADDRESS] , що належить їм на праві приватної власності, яку передано банку в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 15.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. 28.11.2012 року на підставі Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за іпотечним договором ВАТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги за укладеними з позивачем кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Їм стало відомо, що право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважають дії відповідача незаконними, оскільки: реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» була здійснена відповідачем без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку»; право власності на квартиру було набуто ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла; у відповідача було відсутнє право здійснення реєстрації права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» без вчинення нотаріальної дії з майном; відповідач не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку»; відповідачем не було перевірено належність права вимоги за Договором іпотеки ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Всудовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Горпинко С.М., представник позивача [PERSON] - адвокат Багірян Е.Б., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що здійснює функції реєстратора Кобелєва А.М. до суду не з`явилась, однак направила на адресу суду заяву про слухання справи у її відсутності. Представник третьої особи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» Маленко О.В. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] просив відмовити в їх задоволенні. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись, причини неявки не спвістили. З урахуванням думки сторін, суд прийняв рішення про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За приписами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року № 3, якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб`єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб`єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК. Позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] виникли із цивільних правовідносин, спрямовані на захист цивільних прав позивача, а повноваження відповідача щодо здійснення реєстрації прав власності в даному випадку спрямовані на виникнення/припинення цивільних прав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що даний спір є спором про цивільне право, розгляд якого має здійснюватися в порядку цивільного судочинства. Як вбачається з матеріалів справи, 15.03.2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому на Відкрите акціонерне товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 30.06-04/67-К, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США, строком погашення з 15.03.2006 року по 14.03.2011 року. Кредит надано банком у готівковій формі через касу банку на підставі її заяви. Кредитні кошти призначені для споживчих цілей. Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконанням, відповідно до п. 2.1 кредитного договору виступає іпотека об`єкта нерухомості, а сааме: квартира [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [PERSON] , на праві приватної власності, яку передано банку в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 15.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. за реєстровим № 561. Судом також встановлено, що 28.11.2012 року на підставі Договору факторингу № 15 та Договору про відступлення прав за іпотечним договором ВАТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги за укладеними кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Як вбачається з копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.05.2017 року № 86633742, право власності на зазначену квартиру, було зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Реєстрація квартири була здійснена відповідачем 01.10.2015 року, запис про право власності № 11420732., підстава виникнення права власності: Договір іпотеки, серія і номер: 561, виданий 15.03.2006, видавник: приватний нотаріус Кобелєва Алла Михайлівна Київський міський нотаріальний округ м. Київ. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки відбулася на підставі Договору іпотеки. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 9 Закону передбачено, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно; нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Зокрема, абзацами 2-3 ч. 5 ст. 3 Закону України № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. За змістом ч. 9 ст. 15 Закону України № 1952-IV, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Абзацом 7 п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України № 1952-IV. В силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України № 1952-IV нотаріус, як спеціальний суб`єкт, здійснює функції державного реєстратора, в тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що чинне законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора щодо прав на нерухоме майно, які виникають лише у результаті вчинення нотаріальних дій з таким майном, а також повинні реалізовуватися одночасно з їх вчиненням та за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, що дозволяє забезпечити належний рівень захисту гарантованих Конституцією України речових прав осіб на нерухоме майно. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України № 1952-IV, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прозареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України № 1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Пунктом 36 Порядку № 868 передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Закону України № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Підпунктом 1 п. 37 Порядку № 868 встановлено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України № 898-IV, уразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 1 ст. 37 Закону України № 898-IV передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об`єкт нерухомого майна і документом, що буде підтверджувати відповідний перехід права власності, слугуватиме або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі. Матеріалами справи підтверджується, що підставою для проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на об`єкт нерухомого майна та прийняття спірного рішення був саме іпотечний договір від 15.03.2006 року реєстровий № 561. При цьому, жодна нотаріальна дія з приводу набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації відповідачем, як спеціальним суб`єктом державної реєстрації, не вчинялась. Враховуючи положення ч. 1 ст. 37 Закону України № 898-IV, звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається саме шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на останній. Разом з тим, з огляду на норми закріплені ч. 9 ст. 15 Закону України № 1952-IV та абзацом 7 п. 2 Порядку № 868, нотаріус як спеціальний суб`єкт, проводить державну реєстрацію прав на нерухоме майно, набутих виключно у результаті вчинення нотаріальної дії з таким майном. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжеень» щодо державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно, яке виникає на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя - рішення щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно, приймаються державним реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру, як передбачено Наказом міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Зі змісту п. 2 зазначеного Наказу слідує, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у п. 1 Наказу (чинного на час виникнення спірних правовідносин), проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Мінюсту відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868 (чинного на час виникнення спірних правовідносин). Таким чином, дії відповідача щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя були протиправними у зв`язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном. Суд приймає до уваги частину 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року) в якій вказано, що договір про задоволення вимог Іпотекодержателя може передбачати: передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року), договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, який передбачає передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином, відповідно до Закону України «Про іпотеку», передача права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд приходить до висновку, що дії відповідача в частині перереєстрації права власності іпотечного майна за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є неправомірними, оскільки, між позивачами та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а положення Договору іпотеки не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, згідно з п. 46 Порядку № 868, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену у встановленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, наданих приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кобєлєвій А.М. для здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо предмету іпотеки було отримано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.10.2016року та іпотечний договір від 15.03.2006 року, реєстровий № 561. Інших документів, передбачених п.46 Порядку № 868, в заяві про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 13603459 від 01.10.2015 року не зазначено. Підставою для проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на об`єкт нерухомого майна та прийняття оспорюваного рішення був саме договір іпотеки. Тобто, відповідачем було проведено державну реєстрацію безпосередньо права власності на нерухоме майно, а не права іпотеки. Державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно була здійснена приватним нотаріусом без вчинення відповідної нотаріальної дії, оскільки посвідчення заяви на реєстрацію права власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не є нотаріальною дією, пов`язаною з безпосереднім посвідченням договорів відчуження, як того вимагає закон. Крім того, реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було здійснено 01.10.2015 року, тоді як постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції було накладено арешт на іпотечне майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Наявність зареєстрованого обтяження на вказане майно виключає можливість державної реєстрації права власності на ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до скасування (зняття) відповідного арешту. Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Згідно з положеннями частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя, крім державної реєстрації права власності та інших речових прав, що проводиться нотаріусами незалежно від місцезнаходження нерухомого майна. Повноваження державного реєстратора на момент вчинення оскаржуваних реєстраційних дій розповсюджувались на публічні послуги з державної реєстрації в межах Київського міського нотаріального округу, тобто оскаржувані рішення останнім були прийняті поза межами адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються його повноваження. З аналізу наведених вище положень закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов`язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об`єктом нерухомості. Таким чином, нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 частини першої статті 9 Закону № 1952-IV), може реалізовувати їх лише поряд з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об`єкт нерухомості. У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить й державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 15 Закону № 1952-IV. За таких обставин, суд приходимо до висновку про протиправність дій та рішень приватного нотаріуса у зв`язку із відсутністю у нього повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном. Відповідачем не доведено того факту, чи мала вона право, як державний реєстратор, здійснювати реєстрацію нерухомого майна поза межами Київського міського нотаріального округу. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка є обов`язковою. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України № 1952-IV, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Абзацом 2 частини 1 статті 9 Закону України №1 952-IV визначено, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Абзацом 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України № 1952-IV. В силу вимог абз.2 п.9 ч.2 ст. 9 Закону України № 1952-IV нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другоїстатті 9 цього Закону. Враховуючи положення частини 1 статті 37 Закону України № 898-IV, звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається саме шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на останній. Разом з тим, з огляду на норми закріплені частиною 9 статті 15 Закону України №1952-IV та абзацом 7 пункту 2 Порядку, нотаріус як спеціальний суб`єкт, проводить державну реєстрацію прав на нерухоме майно, набутих виключно у результаті вчинення нотаріальної дії з таким майном. За сукупністю наведених обставин, враховуючи, що оскаржуване рішення про реєстрацію права власності прийнято не за місцем розташування нерухомого майна, що є порушенням статей 3, 37 Закону України № 1952-IV, суд вважає, що доводи про протиправність оскаржуваного рішення знаходять підтвердження. Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог судом приймається до уваги те, що на момент вчинення відповідачем нотаріальної дії чинним був Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для житлового будинку. Дійсно, як вбачається з положень Кредитного договору грошові кошти отримувались у доларах США, тобто, кредит було надано банком «ТАС-Комерцбанк», який змінив свою назву на публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому на відкрите акціонерне товариством «Сведбанк» в іноземній валюті. Водночас, як вбачається з умов Іпотечного договору, квартира, що знаходиться по [ADDRESS] , загальною площею 88,14 кв.м., тобто, не перевищує 140,00 кв. метрів. Суд враховує, що вказана квартира є єдиним місцем проживання позивача [PERSON] , та у власності останнього не перебуває іншого нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Крім того, відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25.12.2015 року, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Тобто, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до вимог Порядку № 1127 мали бути надані відповідачу в установленому порядку письмова вимога про усунення порушень та документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником такої вимоги. Направлення такої вимоги передбачено Іпотечним договором. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі не отримували зазначеної вимоги. З урахуванням викладеного, оцінивши докази, які є у справі та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України позивачами не стявлятья вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, а тому суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивачів.

Outcome: approved