Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просили визнати правочини удаваними, стягнути 52 462,00 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог, змінивши підстави позову, позивачі посилаються на те, що [PERSON] та її брат [PERSON] мали намір придбати автомобіль. З цього приводу відповідачем була видана нотаріально посвідчена довіреність на імя [PERSON] та [PERSON] Сторони погодили всі умови купівлі-продажу автомобіля [NUMBER] та позивачем [PERSON] було передано відповідачу грошову суму у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 25\~250,00 грн. станом на 29.09.2007 року. 30.10.2010 року відповідачем на імя [PERSON] та [PERSON] було видано повторну довіреність. 02.04.2014 року помер [PERSON] Після його смерті спадщину прийняла його мати [PERSON] 14.08.2016 року працівниками поліції складено Акт огляду та тимчасове затримання автомобіля [NUMBER], який в подальшому Шевченківським ВДВС передано на реалізацію. В судове засідання позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] та представник Шевченківського ВДВС м.Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомили. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розряду справи не звертався. Статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 29.09.2007 року відповідачем, від імені якого діяв [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] була видана довіреність на розпорядження від імені відповідача належним йому на підставі свідоцтва ТЗ ЯАА 835369, виданого Дніпропетровським МРЕВ-1 ДАІ 09.02.2005 року, автомобілем ВАЗ 21043, 2005 року випуску, кузов №ХТК21043050030742, д/н [NUMBER]. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]І, зареєстровано в реєстрі за №2693 та дійсна до 10.09.2010 року. Вказана довіреність була видана з метою оформлення договору купівлі продажу вказаного автомобіля, у звязку з чим позивачем [PERSON] було передано відповідачу грошову суму у розмірі 5\~000,00 доларів США, що станом на 29.09.2007 року еквівалентно 25\~250,00 грн. 30.10.2010 року відповідачем на імя [PERSON] та [PERSON] була видана довіреність на розпорядження від імені відповідача належним йому на підставі свідоцтва ТЗ ЯАА 835369, виданого Дніпропетровським МРЕВ-1 ДАІ 09.02.2005 року, автомобілем ВАЗ 21043, 2005 року випуску, кузов №ХТК21043050030742, д/н [NUMBER]. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №7001 та дійсна до 30.10.2015 року. 14.08.2016 року працівником поліції було складено Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу у звязку з виконавчим провадженням, яке перебуває у провадженні Бабушкінського ВДВС з 2014 року. Відповідно до ст.235 ЦК України, Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що За удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК (435-15), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року зазначено, що Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Найчастіше за удаваним договором дарування приховувався договір купівлі-продажу. Робилося це здебільшого для перешкоджання у здійсненні іншим співвласником права переважної купівлі, а також для приховання справжніх доходів, отриманих від забороненої діяльності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі Так, судом встановлено, що між сторонами було фактично укладено договір купівлі-продажу. Тому, суд приходить до висновку, що довіреність від 29.09.2007 року та довіреність від 30.10.2010 року слід визнати недійсними з моменту їх укладання. Крім того, з урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК\~ результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину. Відповідно до звіту про незалежну оцінку транспортних засобів довідка №1109-17-07 від 15.07.2017 року вартість автомобіля ВАЗ 21043 2005 року випуску складає 52\~460,00 грн. Отже, суд вважає, що в даному випадку сторін слід повернути у початковий стан, тобто застосувати реституцію та з відповідача на користь позивачів стягнути грошову суму у розмірі 52\~460,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачів сплачені та підтверджені документально судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved