Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначали, що відповідно до рішення народного суду Подільського району міста Києва від 06.05.1982 року позивачам на праві особистої власності належит по Ѕ частині будинку [ADDRESS] . Відповідач є колишнім чоловіком [PERSON] .. Відповідач у зазначеному будинку не проживає, місце перебування його невідоме, не користується будинком, у будинку відсутні його особисті речі, що підтверджується актами КП «Поділ -житло» від 02.07.2003 року, 09.09.2003 року та 10.11.2003 року. Посилаючись на зазначені обставини, просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням -будинком [ADDRESS] . Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Позивачі в в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутністю, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, наведених в позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав письмові заперечення (відзив на позовну заяву), в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, становивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Судом установлено, що відповідно до рішення народного суду Подільського району міста Києва від 06.05.1982 року, позивачі є співвласниками будинку [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] виданого Подільським РАГС м. Києва від 23.09.1986 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Згідно відомостей відділу з питання реєстрації місця проживання/перебування особи Управління ДМС в м. Києві від 28.08.2018 року відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актів від 02.07.2003 року, 09.09.2003 року, 11.11.2003 року складених сусідами позивачів та затверджених Начальником ЖЕД по обслуговуванню приватного сектору Подільського району м. Києва, відповідач [PERSON] в будинку [ADDRESS] дійсно не проживає. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з січня 2001 року відповідач [PERSON] , маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачам, як єдиним власникам, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи їхні законні права та інтереси, а тому права позивачів підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірному будинкубільше року без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Напідставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved