Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 11.04.2021 року позивача надала відповідачу позику у розмірі 280000,00 грн. вказану суму коштів, відповідач мав повернути або укласти договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Через карантинні заходи, договір купівлі-продажу укладено не було. Відповідач вказав, що отримані кошти не поверне, вимога про повернення коштів залишена без задоволення. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь позику у розмірі 280000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач та представник позивача подану позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити з викладених підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотання, заяви та відзив на позовну заяву до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки сторона позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, позивача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Частиною 1 ст.15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Великої палати ВС від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 - сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Судом встановлено, що розпискою від 11.04.2021 року, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] підтвердив, що отримав кошти за продаж своєї частки Ѕ квартири за адресою [ADDRESS] у сумі 280000,00 грн. від [PERSON] . Зобов`язується укласти договір купівлі-продажу у нотаріуса до 01.07.2021 року. Договір купівлі-продажу зобов`язується укласти за умови по життєвого проживання, реєстрації квартирою за адресою [ADDRESS] . У випадку , якщо власники квартири захочуть продати, останні зобов`язуються зареєструвати [PERSON] та надати право проживати у новопридбаній квартирі (а.с.7). Позивач, обґрунтовуючи свою позовну заяву, вважає, що кошти у сумі 280000,00 грн. передані відповідачу є позикою. Проте, суд не погоджується із вказаним висновком позивача з урахуванням наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Аналіз розписки, що міститься в письмових матеріалах справи, свідчить про те, що відповідач [PERSON] отримав кошти у сумі 280000,00 грн. за продаж своєї частки Ѕ квартири за адресою [ADDRESS] та зобов`язувався укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини квартири за умови постійного проживання та реєстрації у вказаній квартирі. Покази свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки свідок надав розбіжні свідчення. Таким чином, Позивачем не надано доказів в підтвердження того, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, оскільки надана позивачем розписка від 11.04.2021 року взагалі не містить умови отримання позичальником [PERSON] в борг грошей із зобов`язанням їх повернення позивачу протягом певного строку. З урахуванням встановлених правовідносин, що виникли між сторонами та фактичних обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення коштів за розпискою від 11.04.2021року. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, сплачений при подачі позовної заяви судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed