Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що наприкінці 2011 року до позивачки звернувся відповідач [PERSON] із проханням позичити йому на ремонт будинку 30 000,00 доларів США. Враховуючи добрі стосунки з відповідачем на той час позивачка погодилась позичити відповідачу 30 000,00 доларів США, за умови повернення позиченої вказаної суми до 12.01.2015 року. Саме на цих умовах 12.01.2012 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір позики, на підтвердження укладання та передачі грошей за договором позики від 12.01.2012 року [PERSON] власноруч написав позивачці розписку і отримав 30 000,00 доларів США. Відповідач зобов'язання за договором позики від 12.01.2012 року не виконав. На неодноразові звернення позивачки з вимогою повернути гроші, [PERSON] пообіцяв повернути кошти після продажу будинку. У листопаді 2017 року відповідач продав належний йому будинок, але гроші позивачці не повернув. На даний час заборгованість за договором позики від 12.01.2012 року, враховуючи курс Національного банку України (за 1 долар США 27,63 гривні) становить 828 900,00 гривень. Оскільки відповідач під час отримання грошових коштів за вказаним договором позики перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON], тому враховуючи вимоги, регламентовані ч.3 ст.61 СК України, про умови за яких майно вважається спільною сумісної власності, набутою подружжям під час шлюбу, позивачка просила суд стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на її користь заборгованість за договором позики від 12.01.2012 року у сумі 828 900,00 гривень, разом із судовими витратами на суму 8 289,00 гривень, а всього 837 189,00 гривень. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, просила суд позов задовольнити. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та додатково зазначив, що позичені [PERSON] гроші у [PERSON] в сумі 30 000 доларів США були витрачені на ремонт та добудування будинку, де проживали відповідачі однією сім'єю, тому борг повинен бути стягнутий солідарно з обох. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов визнав та зазначив, що дійсно відповідач брав у борг у позивачки кошти у сумі 30 000,00 доларів США на ремонт будинку. Після ремонту будинку відповідач його продав, однак одразу кошти не повернув через інші матеріальні потреби. Проти стягнення коштів солідарно із відповідачкою не заперечував, оскільки кошти у сумі 30 000,00 доларів США відповідачем були позичені у період шлюбу з [PERSON]. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі та пояснила, що своєї згоди на позику вона не надавала та жодних коштів у позивачки не позичала. Окрім цього, на час перебування її у шлюбі з відповідачем [PERSON] вони проживали у будинку, який належав її чоловіку, та після розірвання шлюбу він продав зазначений будинок, який не був їх спільною сумісною власністю і на вказане житло вона ніколи не претендувала, гроші від його продажу не отримувала. Також їй відомо, що у період її перебування в шлюбі з [PERSON], він підтримував стосунки із позивачкою [PERSON] та у них народилася дитина. Вважає даний позов надуманим та усі обставини про укладення договору позики не відповідають дійсності, тому просила суд у позові відмовити. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивачкою не доведений факт отримання коштів у сумі саме відповідачкою [PERSON] Вказав на обов'язковість письмової форми укладання такого виду угод, а відповідно і надання письмової згоди другого з подружжя на укладання угоди в інтересах сім'ї, у зв'язку із чим усі похідні дії від укладеної угоди укладаються в тій самій формі, що і основна угода. Таким чином відсутність у позивачки письмової згоди від відповідачки [PERSON] на укладання договору позики від 12.01.2012 року [PERSON], виключає обов'язок повернення грошових коштів в солідарному порядку відповідачкою разом із відповідачем [PERSON], тому просив суд у позові щодо солідарного стягнення суми боргу, - відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 12.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 30 000,00 доларів США, за умови повернення позиченої суми до 12.01.2015 року, про що власноручно написав розписку, оригінал якої долучений до матеріалів спарви.. Відповідач зобов'язання за договором позики від 12.01.2012 року не виконав, на неодноразові звернення позивачки з вимогою повернути гроші пообіцяв повернути борг після продажу будинку по вул.Райніса,27 у м.Дніпрі, який продав у листопаді 2017 року, однак гроші позивачці не повернув. На даний час заборгованість за договором позики від 12.01.2012 року, враховуючи курсу Національного банку України (за 1 долар США 27,63 гривні), становить 828 900,00 гривень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належність та допустимість доказів регламентуються ст.ст. 77, 78 ЦПК України за якими, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.82 ЦК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За вимогами ст.608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно з вимогами ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник забов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник забов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором. Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір процентів встановлюється договором. Дослідивши спірні правовідносини та застосовуючи відповідні норми права, судом встановлено наявність невиконаних зобов'язань відповідачем [PERSON] за договором позики від 12.01.2012 року на суму 30 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 828 900,00 гривень, яку було визнано його представником [PERSON], та яка підлягає стягненню в судовому порядку із [PERSON] на користь [PERSON]. Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам, суд вважає, що правові підстави для солідарного стягнення боргу із [PERSON] та [PERSON] відсутні, оскільки позивачем не доведений факт отримання боргу зі згоди [PERSON], яка не надавала своєї письмової згоди на отримання боргу її чоловіком, та доказів на підтвердження її повідомлення про укладення вказаного договору позивачем до суду не надано. Окрім цього, суд вважає, що даний договір позики був укладений не в інтересах сім'ї, а лише на потреби відповідача [PERSON], який витратив гроші на ремонт та добудування придбаного до шлюбу та належного йому на праві власності будинку №27 по вул.Райніса, що був проданий ним, як одноособовим власником, та кошти витрачені на особисті потреби. Враховуючи недоведеність боргових зобов'язань між позивачкою та відповідачкою [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачки [PERSON] суми 828 900,00 гривень, позиченої за договором позики від 12.01.2012 року, не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8 289,00 гривень підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки.

Outcome: partial