Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про вселення у жиле приміщення. Свої вимоги мотивували тим, що вони та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням справами Національної академії наук України від 06 травня 1995 року, згідно розпорядження № 812, по 1/4 частині. Як зазначають позивачі, постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року визначено порядок користування даної квартири та виділено користування позивачів [PERSON] , [PERSON] . З метою виконання даного рішення позивачі неодноразово зверталися до відповідача з проханням надати доступ до квартири та можливість зайняти визначені судом кімнати, проте відповідач ухиляється від виконання постанови Київського апеляційного суду з посиланням на його відсутність в м. Києві або зайнятість. 31.08.2019 року при відвідуванні спірної квартири однією із позивачів та її представником, двері квартири відчинила незнайома жінка, до квартири не пустила, посилаючись на відсутність відповідача. Після звернення до працівників поліції з заявою, було зафіксовано факт відсутності доступу до квартири та наявності в квартирі сторонньої особи. Позивачі зазначають, що такими діями їм чиняться перешкоди щодо користування житловим приміщенням, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 22.09.2020р. відкрито провадження в справі. У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явилися, адвокат Шевченко О.Б. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із епідеміологічною ситуацією та погіршенням стану здоров`я. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі та відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням справами Національної академії наук України 06 травня 1995 року згідно розпорядження №812 по 1/4 частині кожен /а.с.10/ Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2018 року визначено порядок користування даною квартирою та виділено в користування позивачів [PERSON] , [PERSON] кімнату площею 17.6 кв.м, в користування позивача [PERSON] - кімнату площею 11.8 кв.м, в користування [PERSON] - кімнату площею 12.1 кв.м в даній квартирі /а.с. 5/. Відповідно до довідки Святошинського УП ГУНП в м.Києві «31.08.2019 року до чергової частини надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що за адресою [ADDRESS] , заявницю не пускають в квартиру невідомі особи, зі слів даних осіб їх у квартиру впустив інший власник квартири. В ході перевірки по матеріалу було здійснено вихід за вищевказаною адресою та виявлено заявницю, в якої на руках було рішення суду про користування майном. Піднявшись до квартири було зафіксовано факт не відкриття дверей особою, яка знаходилась в даній квартирі.» /а.с.7/. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин 1, 2 с. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У даному випадку право власності на будинок виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивачі є співвласниками частини квартири та мають право користування житловим приміщенням та право проживання в ньому. Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідач не допускає до нього позивачів. Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог та які б свідчили про дотримання ними зазначених норм права, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. Тому позовні вимоги про вселення позивачів до кВ. [ADDRESS] , суд вважає обґрунтованими. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників. Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного із співвласників, є відсутність згоди щодо порядку володіння та користування таким майном з іншими співвласниками. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим ст. 319, 358 ЦК України. Оскільки порядок користування між співвласниками визначений за рішенням суду, а саме Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2018 року, тому право користування спірною квартирою може бути реалізовано шляхом вселення. Відповідно до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, з урахуванням обставин справи, наданих сторонами доказів, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. При зверненні до суду позивачі сплатили судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначили, що бажають стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у розмірі 840,80 грн. не підлягає стягненню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved