Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] 20.02.2013 р. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. Ухвалою суду від 28.05.2013 р. до участі в справі залучено комісію з питань захисту прав дитини Тисменицькрої РДА в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача. Заявлений позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що сімейне життя з відповідачем не склалось у зв'язку з тим, що у них різні погляди на сімейне життя, у вирішенні сімейних проблем не можуть дійти спільної згоди, між ними часто виникали конфлікти, що призвело до втрати між ними почуття любові і поваги; відповідач зловживав спиртним, що загострювало конфліктні ситуації, які постійно виникали. Вважає примирення та збереження шлюбу неможливими, тому просила шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище, визначити місце проживання малолітніх дітей - дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], з нею в [ADDRESS] Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, не згідний на розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю; пояснив, що хоче зберегти сім'ю, що діти народились і постійно проживають в [ADDRESS]; після того, як позивачка у лютому 2013 р. покинула сім'ю і проживає у своїх батьків в с. Узин Тисменицького району, діти залишились проживати з ним та його матір'ю, діти не хочуть проживати з мамою; при цьому він не чинить перешкод позивачці у спілкуванні з дітьми; вона сама рідко відвідує дітей, не цікавиться ними. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей сторін з батьком [PERSON] в [ADDRESS], що відображено у рішенні комісії від 17.04.2013 р. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 17 липня 2004 р., у шлюбі народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які на даний час є малолітніми. Стосунки, що склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу. Вжиті судом заходи щодо примирення подружжя позитивних результатів не дали. За таких обставин, коли подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, інтересам малолітніх дітей сторін, що мають істотне значення, шлюб слід розірвати, позивачці - залишити шлюбне прізвище. Судом встановлено, що з лютого 2013 р., коли сторони припинили спільне проживання, і позивачка повернулась до своїх батьків в с. Узин Тисменицького району Івано-Франківської області, де проживає до цього часу, діти сторін залишились проживати з батьком в с. Вільшаниця; на цьому наполіг відповідач, який заборонив дружині забирати дітей із собою, останній намагався таким чином змусити позивачку повернутися. Суд вважає, що відповідач, намагаючись повернути дружину, продовжує шантажувати її дітьми, чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми. Обставини щодо чинення відповідачем перешкод у спілкуванні позивачки з дітьми підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які, як баба і дід дітей сторін, також позбавлені можливості спілкування зі своїми малолітніми внуками. Встановлено, що відповідач лише два рази протягом року дозволив позивачці забрати дітей в Узин, де вони перебували в загальному протягом двох тижнів; відповідач всіляко обмежує час спілкування позивачки з дітьми, коли вона відвідує їх у Вільшаниці. Відповідач також проігнорував побажання суду і не дозволив позивачці забрати дітей в Узин на різдвяні свята цього року, при цьому мотивував, що [PERSON] відмовилась їхати до матері, а трирічний [PERSON] не хоче бути сам, плаче без сестрички. Суд вважає, що висловлена у судовому засіданні думка восьмирічної дочки сторін [PERSON], щодо того, що їй не подобається жити з мамою в Узині, хоче, щоб тато з мамою жили разом у Вільшаниці, була сформована під впливом відповідача, який використовує прив'язаність дитини до місця, де вона народилась і постійно проживала. Підтвердженням цього є показання в судовому засіданні свідка відповідача [PERSON], який пояснив, що влітку 2013 р., коли він на прохання відповідача забирав дітей із с. Узин, [PERSON] плакала, хотіла швидше поїхати у Вільшаницю. Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому суд керується принципами, закладеними у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., згідно принципу 6 якої дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння; малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини; принципом 7 передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини у реалізації її права на отримання освіти повинно бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання, перш за все для батьків. З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини щодо чинення перешкод у спілкуванні з дітьми з боку батька та відсутності таких перешкод з боку матері, з урахуванням однакової відповідальності батьків за освіту та навчання своїх дітей, встановленої судом обставини щодо неграмотності відповідача (останній сам підтвердив у судовому засіданні, що не вміє добре писати та не вміє добре читати), яка позбавляє його можливості надати дочці необхідну допомогу в навчанні, як наслідок дитина вже почала відставати з математики і техніки читання; враховуючи відсутність у даному випадку виключних обставин, за яких малолітні діти сторін можуть бути розлучені зі своєю матір'ю, - суд вважає позицію відповідача у забезпеченні найкращих інтересів своїх дітей менш відповідальною та приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітніх дітей сторін з матір'ю. Тому суд не погоджується з рішенням комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 17.04.2013 р. (а.с.17-19), яка вважала за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей сторін з батьком в с. Вільшаниця, визнаючи це рішення поверховим та неналежно обґрунтованим. При вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, особисту прихильність дітей до кожного з батьків. Суд враховує, що обидві сторони характеризуються з позитивної сторони, мають роботу і достатній рівень доходів, проживають у задовільних матеріальних умовах, що дозволяє їм забезпечити належні умови для проживання і матеріального утримання дітей. З урахуванням викладеного, виходячи з інтересів малолітніх дітей сторін, суд вважає за доцільне визначити місце їх проживання з матір'ю. На підставі наведеного, відповідно до ст.18 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р, ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., принципів 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., ст.ст. 110, 112, 160, 161 СК України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved