Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнювали, до ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» та [PERSON] , яким з урахуванням уточнень, просили стягнути солідарно з ПАТ «УТСК» та [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, вчиненим [PERSON] у розмірі витрат на реабілітацію потерпілої [PERSON] у сумі 17 103,00 грн; стягнути з ПАТ «УТСК» на користь [PERSON] борг у розмірі 9 834,38 грн, в тому числі 8 231,46 грн інфляційних збитків та 1 602,92 грн 3% річних; стягнути з ПАТ «УТСК» на користь [PERSON] 5 000,00 грн витрат на правову допомогу; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 30 480,48 грн, в тому числі 10 000,00 грн основного боргу за розпискою, 7 570,00 грн інфляційних втрат, 2 096,28 грн 3% річних, 10 814,20 грн процентів за користування чужими коштами; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5 000,00 грн витрат на правову допомогу; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 150 000,00 грн компенсації моральної шкоди, завданої злочином. В обґрунтування позову зазначено, що вироком Червонозаводського районного суму м. Харкова від 21.03.2016 [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України за те, що вона 25.04.2015 приблизно о 14:00 год., керуючи автомобілем Tayota Yaris, р.н. [NUMBER] , рухаючись у крайньому лівому рядку по проспекту Гагаріна від вулиці Кірова в напрямку провулку Золотого в м. Харкові зі швидкістю 50 км/год., під`їжджаючи до регульованого регульованого пішохідного переходу поблизу зупинки «Державінська», яка розташована на проспекті Гагаріна, поблизу будинку № 82 в м. Харкові, [PERSON] не переконалась у відсутності пішоходів на переході та не дала дорогу потерпілій [PERSON] , яка закінчувала перехід проїзної частини відповідного напрямку руху, внаслідок чого скоїла наїзд на потерпілу [PERSON] , [INFO] , тим само грубо порушила вимоги п. 18.2 Правил дорожнього руху України, згідно яких на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека. В результаті даної дорожньо?транспортної пригоди потерпілій [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, які в тому числі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Вказаним вироком, задоволено цивільнийпозов [PERSON] до ПрАТ «Українська транспортна страхова компаніяю» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином- задовольнити та з урахуванням внесених ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.07.2016 стягнути з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, в розмірі 76 632,00 грн, моральну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, в розмірі 3 861,60 грн. 03.01.2017 ухвалою суду позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 27.01.2017 ухвалою суду відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 07.02.2017 від представника позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів. 27.02.2017 від [PERSON] та [PERSON] до суду надійшла заява про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог. 22.03.2017 від представника відповідача ПрАТ «УТСК» до суду надійшли заперечення на позовну заяву, у яких представник відповідача зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими частково на суму 8 551,50 грн витрат на реабілітацію [PERSON] як вартість 1 од. послуг згідно рахунку?фактури на послуги санаторія «Хорол». В частині інфляційних витрат та 3% річних представник відповідача вважав, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з тим, що відносини між сторонами виникли з деліктних правовідносин. 22.03.2017 від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на позовну заяву, відповідно до яких відповідач вважала позовні вимоги необґрунтованими. В обґрунтування заперечень зазначила, що вимоги про стягнення 28 600,00 грн на придбання ліків вже заявлялися в рамках цивільного позову в кримінальному провадженні, від якого позивач відмовилась і її відмову було прийнято судом; в рамках вказаного кримінального провадження вже було вирішено і питання про стягнення моральної шкоди; від сплати 20 000,00 грн за розпискою відповідачка не відмовлялася, проте у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем просила відстрочити сплату цих коштів, проте оскільки позивачем вказана вимога заявлена в якості компенсації моральної шкоди, вона є необґрунтованою та безпідставною як вимоги по стягненню 3% річних та інфляційних втрат на цю суму. Також відповідач вважала, що витрати на правову допомогу не підтверджені належними доказами. 22.03.2017 від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення 28 600,00 грн на придбання ліків та 150 000,00 грн моральної шкоди. 29.03.2017 до суду від [PERSON] та [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі. Крім того від [PERSON] надійшло клопотання про виклик свідка. 30.03.2017 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі в частині позовних вимог. 29.03.2017 до суду від [PERSON] та [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову. 03.04.2017 ухвалою суду у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. 12.04.2017 від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшли додаткові заперечення на позовну заяву 12.04.2017 від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення по цивільній справі. 12.04.2017 ухвалою суду цивільну справу призначено до судового розгляду. 02.06.2017 до суду надійшло клопотання позивачів [PERSON] та [PERSON] про забезпечення доказів. 06.06.2017 від представника відповідача ПрАТ «УТСК» до суду надійшло клопотання про долучення доказів. 11.10.2017 ухвалою суду справу прийнято у провадження судді Теслікової І. І. 10.11.2017 від позивачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшла заява про уточнення та доповнення позовних вимог. 27.12.2017 від представника відповідача ПрАТ «УТСК» до суду надійшли заперечення на позовну заяву, у яких представник відповідача зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими частково на суму 8 551,50 грн витрат на реабілітацію [PERSON] 19.04.2018 від представника позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення по цивільній справі. 20.04.2018 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнала, вважала, що всі питання з приводу відшкодування шкоди потерпілій врегульовані між сторонами, зокрема, в рамках кримінального провадження, крім того заявлений розмір моральної шкоди вважала занадто великим. 20.04.2018 ухвалою суду призначено судовий розгляд в режимі відеоконференції. 11.07.2018 від представника відповідача ПрАТ «УТСК» до суду надійшли письмові пояснення по справі. 11.04.2019 ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Шелест І. М. 20.06.2019 ухвалою суду призначено судовий розгляд в режимі відеоконференції. 19.11.2019 від позивачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшла уточнена позовна заява. 16.03.2020 ухвалою суду прийнято уточнену позовну заяву позивачів, закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. 01.10.2020 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про долучення доказів. В обґрунтування пропуску встановленого законодавством строку для подання доказів представник позивача посилалася на той фак, що обставини, що підтверджуються відповідним доказом мали місце після призначення судом справи до судового розгляду. 25.02.2021 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про долучення доказів. В обґрунтування пропуску встановленого законодавством строку для подання доказів представник позивача посилалася на той фак, що обставини, що підтверджуються відповідним доказом мали місце після призначення судом справи до судового розгляду. У судове засідання позивачі та їх представник не з`явився, позивачі [PERSON] та [PERSON] , а також їх представник - адвокат Мусієнко С. О., подали до суду заяви, у яких просили розглянути справу у їх відсутнсть. Представник відповідача ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» - адвокат Степушенко П. М. проти позову заперечував, оскільки потерпіла [PERSON] до страхової компанії з заявою про відшкодування понесених нею витрат на реабілітацію не зверталася, а [PERSON] не надав доказів, що такі витрати понесені саме ним. Щодо санкцій зазначив, що порушення з боку страхової компанії відсутні, оскільки до страхової компанії ніхто не звертався, а страхова компанія не мала можливості виплатити страхові суми самостійно, бо не мала відомостей про реквізити для перерахування коштів. В частині витрат на правову допомогу зазначено, що адвокат позивачів жодного разу у судових засіданнях участі не приймала, а докази про оплату витрат на правову допомогу відсутні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Леонова Т. О. у задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог , зазначивши, що на стадії кримінального розгляду всі питання між сторонами були врегульовані. Суд, заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 21.03.2016 вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова [PERSON] визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вищевказаним вироком задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто на його користь 76 632,00 грн майнової та 5 000,00 грн моральної шкоди, заподіяну кримінальним правопорушенням (т. 1, а.с. 17?19). Вказаним вироком [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України за те, що вона 25.04.2015 приблизно о 14:00 год., керуючи автомобілем Tayota Yaris, р.н. [NUMBER] , рухаючись у крайньому лівому рядку по проспекту Гагаріна від вулиці Кірова в напрямку провулку Золотого в м. Харкові зі швидкістю 50 км/год., під`їжджаючи до регульованого регульованого пішохідного переходу поблизу зупинки «Державінська», яка розташована на проспекті Гагаріна, поблизу будинку № 82 в м. Харкові, [PERSON] не переконалась у відсутності пішоходів на переході та не дала дорогу потерпілій [PERSON] , яка закінчувала перехід проїзної частини відповідного напрямку руху, внаслідок чого скоїла наїзд на потерпілу [PERSON] , [INFO] , тим само грубо порушила вимоги п. 18.2 Правил дорожнього руху України, згідно яких на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека. В результаті даної дорожньо?транспортної пригоди потерпілій [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження, які в тому числі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. З наявної в матеріалах справи копії цивільного позову [PERSON] , поданого ним в рамках кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] (т. 1, а.с. 119?128) вбачається, що позивачем заявлено саме [PERSON] і в обґрунтування позову останній зазначає про його моральні та психологічні страждання у зв`язку з тяжким фізичним станом його доньки в результаті ДТП. Відповідно до мотивувальної частини вироку від 21.03.2016, задовольняючи цивільний позов [PERSON] , суд встановив, що скоєним кримінальним правопорушенням обвинуваченою [PERSON] законному представнику потерпілої [PERSON] спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 76 532,00 грн, а визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягала стягненню з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», суд врахував, зокрема, глибину страждань, їх тривалість, майновий стан потерпілої та її законного представника. 07.07.2016 ухвалою Апеляційного суду Харківської області зменшено на користь [PERSON] розмір стягнення моральної шкоди з 5 000,00 грн до 3 861,60 грн. В решті вирок суду залишено без змін (т. 1, а.с. 20?21). 08.11.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.03.2016 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07.07.2016 залишено без змін (т. 1, а.с. 22?23). 08.08.2016 Червонозаводський районний суд м. Харкова видав виконавчий лист про стягнення з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, в розмірі 76 632,00 грн та моральну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, в розмірі 3 861,60 грн (т. 1, а.с. 11). 09.09.2016 постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду на підставі вищевказаного виконавчого листа, надано боржнику строк до 16.09.2016 для добровільного виконання рішення суду (т. 1, а.с. 12). 05.01.2017 [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» з заявою щодо виплати йому 80 493,60 грн, присуджених як відшкодування шкоди згідно вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.03.2016 з урахуванням ухвали Апеляційного суду Харківської області від 07.07.2016 (т. 1, а.с. 56). Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» сплатило на користь [PERSON] за період з 24.01.2017 по 22.03.2017 страхове відшкодування на загальну суму 80 493,60 грн, зокрема: 21.01.2017 на суму 2 000,00 грн; 24.01.2017 на суму 2 000,00 грн; 25.01.2017 на суму 2 000,00 грн; 30.01.2017 на суму 2 000,00 грн; 01.02.2017 на суму 2 000,00 грн; 02.02.2017 на суму 2 000,00 грн; 06.02.2017 на суму 2 000,00 грн; 08.02.2017 на суму 2 000,00 грн; 09.02.2017 на суму 2 000,00 грн; 14.03.2017 на суму 10 000,00 грн; 15.03.2017 на суму 10 000,00 грн; 16.03.2017 на суму 10 000,00 грн; 17.03.2017 на суму 10 000,00 грн; 20.03.2017 на суму 10 000,00 грн; 21.03.2017 на суму 8 632,00 грн; 22.03.2017 на суму 3 861,60 грн (т. 1, а.с. 221?235). 21.03.2016 [PERSON] склала розписку на ім`я [PERSON] , згідно змісту якої [PERSON] підтвердила наявність боргу в сумі 25 000,00 грн, які зобов`язалась повернути до 01.07.2016 (т. 1, а.с. 93). З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що [PERSON] частково відшкодувала [PERSON] моральну шкоду в добровільному позасудовому порядку за домовленістю сторін на загальну суму 100 000,00 грн, в тому числі платежами від 01.03.2016 на суму 5 000,00 грн, 21.03.2016 на суму 5 000,00 грн, 21.03.2016 на суму 70 000,00 грн, 15.07.2020 на суму 5 000,00 грн, 16.02.2021 на суму 5 000,00 грн (т. 1, а.с. 130?132, т. 2, а.с. 233, т. 3, а.с. 10). Сторонами визнається та не підлягає доказування сплата [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди саме 100 000,00 грн, 20 000,00 грн з яких вже під час перебування даної справи в суді. У липні 2016 року [PERSON] на підставі санаторно?курортної картки для дітей від 29.06.2016, згідно якої [PERSON] рекомендовано санаторно?курортне лікування у м. Миргород, проходила санаторне лікування органів травлення в санаторії «Хорол» (т. 1, а.с. 24). Пункт 2.10 вказаної картки «висновок щодо потреби дитини у супроводі одного з батьків або законних представників» не заповнений. За проживання в 2?міст. 1?кімн. номері «стандарт покращений» та 3?х разове харчування та надання послуги лікування органі травлення в період з 08.07.2016 по 28.08.2016 у кількості 2 шт. [PERSON] (яка вказана платником згідно банківських квитанцій) сплатила 17 103,00 грн (т. 1, а.с. 15?26). У відповідності до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення з ПАТ «УТСК» та [PERSON] витрат на реабілітацію потерпілої у розмірі 17 103,00 ГРН. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. За ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Разом з тим, за обставинами справи деліктні відносини, пов`язані із заподіянням шкоди потерпілому в результаті ДТП, поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При цьому страховик завдавача шкоди є боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування. Тому їх обов`язок по відшкодуванню шкоди в будь?якому разі не може бути солідарним, оскільки жодних спільних дій ними не вчинялись. Згідно позовної заяви з урахуванням уточнень вимогу про стягнення грошових коштів на реабілітацію заявлено [PERSON] , однак, доказів понесення ним таких витрат матеріали справи не містять. Натомість судом встановлено, що лікування [PERSON] в санаторії «Хорол» згідно квитанції (т. 1, а.с. 26) було сплачено особисто [PERSON] , яка вимог про стягнення таких витрат не заявляла. Крім того, доказів того, що потерпіла [PERSON] , яка є платником послуг санаторію «Хорол», зверталася до ПАТ «УТСК» щодо компенсації витрат на реабілітацію, однак у такому відшкодуванні їй було відмовлено матеріали справи не містять. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до ПАТ «УТСК» та [PERSON] про солідарне стягнення на користь [PERSON] витрат на реабілітацію потерпілої у сумі 17 103,00 грн слід відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення з ПАТ «УТСК» 3 % річних та інфляційних витрат на загальну суму 9 834,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533?535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Таким чином, зобов`язання з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, виникає, зокрема, з ухвалення рішення у відповідній справі з урахуванням набрання ним законної сили. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Великою Палатою Верховного Суду висловлено правовий висновок у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15?ц, відповідно до якого у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказане також узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц. Таким чином, доводи відповідача щодо того, що на правовідносини, що виникають із зобов`язання про відшкодування шкоди, вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України не розповсюджуються грунтуються на хибному тлумаченні норм чинного законодавства. Враховуючи, що контрозрахунку 3% річних та інфляційних витрат відповідачем до суду не надано, розрахунок, проведений позивачем не спростовано, суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за прострочення виконання ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» грошового зобов`язання перед [PERSON] на загальну суму 80 493,60 грн, що виникло на підставі вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.03.2016 та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 07.07.2016 у сумі 9 834,38 грн, в тому числі 8 231,46 грн 3 % річних та 1 602,92 грн інфляційних витрат. Доводи представника страхової компанії, що позивач до відповідача щодо виплати страхового відшкодування не звертався, тому відповідач не був обізнаний про існування заборгованості, а також був позбавлений можливості сплатити суму страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю інформації про реквізити для оплати висновків суду не спростовують. ПАТ «УТСК» було залучено в якості цивільного відповідача до розгляду кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] , і страхова компанія знала про існування судового рішення в частині стягнення на користь [PERSON] страхових сум, більш того оскаржувала стягнення таких сум в апеляційному та касаційному порядку. Крім того, жодних доказів того, що страхова компанія намагалась добровільно виконати рішення суду, зверталася до потерпілих щодо отримання реквізитів для перерахування коштів чи до виконавця в рамках виконавчого провадження № 52161710 від 09.09.2016 матеріали справи не містять. Натомість навіть маючи реквізити для перерахування суми страхового відшкодування ПАТ «УТСК» в найближчий можливий строк своє грошове зобов`язання не виконало, а здійснювало такі виплати чисельними роздробленими платежами протягом 3 місяців, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «УТСК» в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за розпискою, 3% річних та інфляційних витрат. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Виходячи зі змісту ст. 1047 ЦК України розписка має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми. Тобто такий договір є реальним. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц). Таким чином із урахуванням вищевикладеного, суд виявивши справжню правову природу зазначеної розписки, приходить до висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні викладених вище вимог закону, не укладався. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної шкоди можливе в добровільному та в судовому порядку. Тобто, сторони, між якими виникли деліктні правовідносини (потерпілий та заподіювач шкоди) не позбавлені можливості самостійно у позасудового (договірному) порядку визначити розмір відшкодування, його спосіб та порядок здійснення. Інший підхід суперечив би природі цивільно?правових відносин і таким загальним засадам цивільного законодавства як добросовісність та розумність, адже право на відшкодування шкоди є цивільним правом особи, яке вона здійснює на власний розсуд. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Позивач та відповідач [PERSON] у судовому засіданні та заявах по суті підтвердили, що між ними було досягнуто домовленості щодо способу відшкодування відповідачкою [PERSON] позивачу [PERSON] моральної шкоди в результаті ДТП за участю [PERSON] шкоди шляхом грошової компенсації сумі 100 000, 00 грн. Тобто між сторонами виникло грошове зобов`язання. При цьому частину погодженої суми у розмірі 75 000,00 грн [PERSON] отримав від [PERSON] на підставі усних домовленостей, на підтвердження чого видав розписки про одержання грошових коштів саме в рахунок відшкодування шкоди в результаті ДТП. Щодо іншої частини погодженої суми сторони у письмовій формі погодили дату виконання [PERSON] своїх зобов`язань з компенсації шкоди на суму залишку у розмірі 25 000,00 грн - 01.07.2016, про що [PERSON] 21.03.2016 видала розписку на ім`я [PERSON] . Вказані обставини визнаються сторонами та відповідають змісту правовідносин у даній справі. Так, відповідно до змісту відзиву на позовну заяву (т. 2, а.с. 85) [PERSON] визнає наявність заборгованості щодо компенсації шкоди відповідно до умов розписки. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо позасудового добровільного відшкодування відповідачкою [PERSON] позивачу [PERSON] моральної шкоди, погоджено її розмір та строк виконання грошового зобов`язання щодо оплати (компенсації), а розписки [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] є підтвердженням одержання часткового виконання зобов`язання боржником. При цьому сторонами визнано, що під час даного судового розгляду [PERSON] в повному обсязі сплачено на користь [PERSON] обумовлену ними суму у розмірі 100 000,00 грн, в тому числі заборгованість згідно погодженої у розписці від 21.03.2016 суми, що визнається сторонами. Тому на момент прийняття рішення судом підстав для стягнення основного боргу за розписками у суду немає. Разом з тим, [PERSON] виконала свої грошові зобов`язання перед [PERSON] з порушенням обумовлених сторонами строків. Як зазначалося вище, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, в тому числі, які виникли у зв`язку з відшкодуванням шкоди. Враховуючи зміст позовних вимог, наданий відповідачем до суду контрозрахунку 3% річних та інфляційних витрат, суд перевірив розрахунок інфляційних витрат та 3% річних наданий позивачем та встановив, що при обрахунку таких суд позивач помилково виходив з дати розрахунку (початку прострочення виконання грошових зобов`язань) 22.03.2016, тоді як сторони у розписці погодили грошову компенсацію шкоди з кінцевим строком 01.07.2016. Відтак першим днем прострочення є 02.07.2016. З урахуванням заявлених позивачем вимог про стягнення відповідних сум до 19.11.2019 3 % річних та інфляційних витрат за прострочення виконання [PERSON] грошового зобов`язання перед [PERSON] на загальну суму 20 000,00 грн за період з 02.07.2016 по 19.11.2019 становить 2 030,96 грн 3 % річних та 7 120,00 грн інфляційних витрат. Тому, суд вважає за можливе задовольнити вказані позовні вимоги частково на суму 9 150,96 грн, в тому числі 2 030,96 грн 3 % річних та 7 120,00 грн інфляційних витрат. В частині вимог про стягнення з [PERSON] процентів за користування чужими коштами в порядку ст. 536 ЦК України, суд зазначає, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Тому, така позовна вимога не відповідає правовій природі правовідносин між сторонами, суперечить чинному законодавству, а тому не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 26?1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. З аналізу змісту наданих відповідачкою [PERSON] копій цивільного позову та уточненого цивільного позову [PERSON] в рамках кримінального провадження стосовно [PERSON] , вбачається, що [PERSON] за даними позовами був саме цивільним позивачем, а не заявляв вказаний позов в інтересах неповнолітньої [PERSON] в якості законного представника щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неповнолітній потерпілій. В обґрунтування понесеної моральної шкоди [PERSON] посилався на те, що перебування доньки в тяжкому фізичному стані та пов`язані з цим зміни у житті їх сім`ї негативно відобразилось на психічному, фізичному та моральному стані [PERSON] та його дружині, вони знаходились у стані психічному дискомфорту, хвилювалися за життя їх доньки, їх життя суттєво змінилося і ніколи не буде колишнім. Відтак, цивільний позов був заявлений саме [PERSON] , тому він не міг відмовитися від вимог неповнолітньої [PERSON] , яка їх ні безпосередньо, ні через законних представників не заявляла. Отже, з аналізу правовідносин, що склалася між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони погодили добровільну компенсацію [PERSON] [PERSON] шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вчиненим щодо його доньки у сумі 100 000,00 грн, і у зв`язку з такими домовленостями [PERSON] відмовився від свого цивільного позову у кримінальному провадженні про стягнення майнової та моральної шкоди. Таким чином, проаналізувавши зміст цивільного позову [PERSON] у кримінальному провадженні (первісного та уточненого), обставини добровільного погодження компенсації заподіяної шкоди, та пов`язану саме з такими домовленостями, про що свідчить копія заяви про відмову від цивільного позову [PERSON] , судом встановлено, що в рамках кримінального провадження вирішувалося питання щодо цивільного позову [PERSON] , заявленого ним у своїх інтересах, щодо якого сторони дійшли згоди про позасудове врегулювання. Вказане також узгоджується поведінкою [PERSON] , яка навіть після досягнення неповнолітньою потерпілою [PERSON] повноліття здійснювала відшкодування майнової та моральної шкоди саме на користь [PERSON] , а не безпосередньо потерпілій. Цивільний позов потерпілою [PERSON] в рамках кримінального провадження не заявлявся, відтак [PERSON] не була позбавлена можливості після досягнення повноліття заявити так вимоги до [PERSON] , що і зроблено нею за позовом в рамках даної справи. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню [PERSON] на користь [PERSON] , суд виходить з наступного. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав потерпілий, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи тяжкість наслідків дорожньо-транспортної пригоди для позивача [PERSON] , характер та обсяг страждань, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а саме: сильний фізичний біль від отриманих тілесних ушкоджень; тривале лікування, в тому числі, складні операції; сильний емоційний струс; порушення нормального укладу життя; те, що вона не могла отримувати загальну освіту (відвідувати школу) та скласти випускні іспити у загальному порядку, повноцінно спілкуватися з друзями; а тому вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння їх моральної шкоди. При цьому, суд також враховує, що вина відповідача як учасника ДТП, встановлена вироком, що набрав законної сили. Разом з тим, враховуючи що цивільно?правова відповідальність [PERSON] була застрахована, і потерпілим були відшкодовані майнові витрати, встановлені на час розгляду кримінального провадження, та частково моральна шкода, а також враховуючи майновий стан [PERSON] , обставини добровільного відшкодування нею моральної шкоди батьку потерпілого - [PERSON] , а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовну вимогу про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково в розмірі 70 000,00 грн. Щодо заявлених витрат на правову допомогу. Позивач звернувся до суду з позовом у цій справі у грудні 2016 році. На момент звернення до суду діяв ЦПК в редакції до 15.12.2017. В силу вимог ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема , витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1?2 ст. 84 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017) витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На підтвердження понесених витрат позивачами надано договір про надання правової допомоги № 2?1?2110/16 від 21.10.2016 з [PERSON] з додатковими угодами до нього, договір про надання правової допомоги № 2?2?2110/16 від 21.10.2016 з [PERSON] з додатковими угодами до нього акти приймання?передачі наданих послуг № 2?1?2110/16 від 14.12.2016 на суму 5 000,00 грн та № 2?1?2110/16 від 17.02.2017 на суму 5 000,00 грн, виписку з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб?підприємців та громадських формувань. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції на момент подання позову та заявлення витрат на правову допомогу) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Дослідивши вказані акти, судом встановлено, що 500,00 грн витрат за надання послуг зі складання скарги на дії державного виконавця щодо невиконання судового рішення не є витратами, пов`язаними з розглядом даної справи в суді. Відповідно до п. 4.3. договору № 2?1?2110/16 від 21.10.2016 сторони погодили оплату правової допомоги після винесення рішення по справі. Таким чином, відсутність платіжних документів про фактичну сплату правової допомоги з урахуванням погоджених сторонами положень договору не може бути підставою у стягненні таких витрат (вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19, висновкам ЄСПЛ у рішенні «Бєлоусов проти України (Заява № 4494/07), відповідно до якого витрати, що мають бути сплачені за договором адвокату слід розглядати як фактично понесені). Доводи представника відповідача, що представник позивача жодного разу не брала участь у судових засіданнях по справі спростовується матеріалами по справі, зокрема, журналами судових засідань від 01.03.2017, від 22.03.2017, від 29.03.2017, від 12.04.2017, від 10.07.2017, від 15.11.2017, від 20.04.2018, від 20.06.2019. Таким чином, витрати на правову допомогу підлягають стягненню на користь позивача пропорційно задоволених вимог до кожного з відповідачів, а саме 2 406,99 грн витрат на правову допомогу з ПАТ «УТСК» та 2 406,99 грн витрат на правову допомогу з [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial