Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] та просять визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], та зняти з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, посилаючись на те, що їм згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 22.09.2011 року на праві приватної спільної часткової власності належить по ? частині кожному 53/100 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано в КП «Чугуївське МБТІ». Згідно умов договору продавець [PERSON] зобов'язався знятись з реєстрації особисто, однак до теперішнього часу умови договору в зазначеній частині не виконав, у зв'язку з чим вони як власники не можуть повною мірою реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Від позивачів у судове засідання надійшли заяви, згідно яких вони позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, розглядати справу у їх відсутності та в разі неявки до суду належним чином повідомленого відповідача ухвалити по справі заочне рішення (а.с.30,31). Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності та заперечень проти позову не надавав, про дату та час розгляду справи відповідно до ч.5 ст.74 ЦК України повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи (а.с.28,29,34), оскільки у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивачів та відповідача за наявними у справі доказами. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS], яка згідно договору купівлі-продажу частини квартири серії [NUMBER], посвідченого 22.09.2011 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Дідік Є.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1911 (а.с.8-11), та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13.12.2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Кочетоцької селищної ради Чугуївського району Харківської області від 13.12.2011 року № 134 та зареєстрованого в Чугуївському МБТІ 23.07.2012 року за № 632, реєстрова книга № 5 (а.с.12,13), належить позивачам по справі - [PERSON] та [PERSON] У зазначеній квартирі згідно довідки ДП «Житловик» від 04.06.2015 року за № 230 зареєстрований її колишній власник - відповідач по справі [PERSON] (а.с.7). Згідно п.9 договору купівлі-продажу частини квартири серії [NUMBER], посвідченого 22.09.2011 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Дідік Є.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1911, [PERSON] зобов'язався сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятись з реєстрації особисто, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцям (а.с.8,9). Таким чином суд вважає, що відповідачем не виконано умови договору в частині зняття з реєстрації. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суб'єктами права приватної власності, згідно ст.325 ЦК України, є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з п.3 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Враховуючи вищевикладене, відповідач свої зобов'язання щодо зняття з реєстрації особисто не виконав, тому суд задовольняє вимоги позивачів в зазначеній частині. Згідно п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. У зв'язку з цим, позовні вимоги щодо зобов'язання зняти з реєстраційного обліку відповідача задоволенню не підлягають, оскільки заявлені передчасно. На підставі викладеного та

Outcome: partial