Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовною заявою, в якій просили визнати за ними право власності по 1/2 частині кожному житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по вул. Центральна, 25, в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області. Свої вимоги обґрунтовували тим, що позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд за вказаною адресою, також 1/2 частка вказаного майна належала їхньому чоловікові (батьку) [PERSON] Вищенаведений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами відносився до суспільної групи «робітничий двір», а тому субєктами права спільної сумісної власності на нього є подружжя. 06.09.2013 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, яке ще за життя він заповів свої дочці позивачу по справі [PERSON] Позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON], оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 06.11.2018 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] із зявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд за адресою: вул.\~Центральна, 25, с. Олешів Тлумацький район, Івано-Франківська область. Однак їй було відмовлено в оформлені спадщини за заповітом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на домоволодіння, розташоване по вул.\~Центральна,\~25, в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області. У звязку з вищевказаним, позивачі просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими за адресою: вул. Центральна, 25, с. Олешів, Тлумацький район, Івано-Франківська область, в т.ч.: за [PERSON] на належну їй 1/2 частину домоволодіння, а за [PERSON] на 1/2 частину цього ж домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] Позивачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче судове засідання не зявились, однак у позовній заяві просили розгляд справи провести у їх відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області в підготовче судове засідання не зявилися, до суду подали письмові заяву, у яких вказали, що позов визнають, не заперечують проти його задоволення та просили справу розглядати без їхньої участі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 651 від 06.11.2018 року станом на 01.01.201991 року в господарстві особовий рахунок № 117 були зареєстровані та проживали: [PERSON], [INFO] (голова двору), [PERSON], [INFO] (дружина, позивач), [PERSON], [INFO] (син, відповідач), [PERSON], [INFO] (дочка, відповідач), [PERSON], [INFO] (дочка, позивач), суспільна група господарства - робітнича (а.с. 5). Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 05.11.2018 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди за вказаною адресою побудовані у період з 1990 року по 1991 рік (а.с. 12-15). Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 123, 126 ЦК Української РСР (в ред. від 18 липня 1963 року) та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 02 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 ЦК Української РСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» обєктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. [PERSON] та [PERSON] (позивач) з 13.06.1981 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 23). Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані по вул. Центральна, 25, в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області, були побудовані під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] (позивач), вони вважаються набутими подружжям за час шлюбу, а отже їм належало на праві спільної сумісної власності подружжя, по 1/2 частині кожному, вищевказаного домоволодіння. У шлюбі [PERSON] та [PERSON] (позивач) народилося троє дітей: [PERSON], [INFO] (відповідач), [PERSON], [INFO] (відповідач), [PERSON], [INFO] (позивач), що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 19, 20, 21). 14.03.2005 року відповідач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно різвище «Куриляк», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 22). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердженя дошлюбного прізвища 27.12.2013 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище «Твердохліб» (а.с. 9). Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 29.07.2016 року (справа № 353/407/16-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище «Урсуляк» (а.с. 43-44). 06.09.2013 року [PERSON] (чоловік/батько) помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7). Ще за життя [PERSON] (чоловік/батько) посвідчив на імя позивача [PERSON] заповіт, яким заповів їй все належне йому на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 21.08.2013 року (а.с. 8). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Після смерті батька [PERSON] позивач [PERSON] прийняла спадщину за законом, оскільки на день смерті була зареєстрована та проживала разом з ним за адресою: вул. Центральна, 25, с. Олешів, Тлумацький район, Івано-Франківська область, що підтверджується довідкою Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 650 від 06.11.2018 року (а.с. 6). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 354/2018 від 06.11.2018 року, заведеної приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] після смерті [PERSON] (чоловік/батько) (а.с. 38-50), з якої вбачається, що [PERSON] (позивач) є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], яка бажала прийняти та прийняла спадщину. Отже, на момент звернення до суду позивачі правомірно претендують на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими по вул. Центральна, 25, с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області, в т.ч.: [PERSON] (позивач) на належну їй на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину домоволодіння, а [PERSON] (позивач) на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] Позивачу [PERSON] в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини за заповітом на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, розташованими по вул. Центральна, 25, в с. Олешів Тлумацького району Івано-Франківської області, після смерті батька [PERSON], оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який би посвідчував право власності на спадкове домоволодіння, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, виданою приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] за № 1064/02-31 від 07.11.2018 року (а.с. 10). Зазначені обставини перешкоджають позивачам належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідачі визнали позов до початку розгляду справи по суті, позивачам слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні позову, а саме по 525,30 грн. кожному. На підставі наведеного, Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст.ст. 316-319, 368, 391, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України (в редакції 2003 року),

Outcome: approved