Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивачі звернулись до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовною заявою, у якій просили: зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження) та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , 2009 р.н., та [PERSON] , 2014 р.н.) жилим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом допуску відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до проживання в зазначеній квартирі позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , передачі відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ключів від зазначеної квартири позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; вселити позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , 2009 р.н., та [PERSON] , 2014 р.н.) в жиле приміщення - квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] ; виселити відповідачів [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 р.н.) та [PERSON] з жилого приміщення - квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , як осіб, які самоправно зайняли зазначене жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення. У подальшому позивачі уточнили заявлені вимоги, з урахуванням чого просять суд: зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження) та [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2016\~р.н.) усунути перешкоди в користуванні позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , 2009 р.н., та [PERSON] , 2014 р.н.) жилим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , шляхом допуску відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до проживання в зазначеній квартирі позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , передачі відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ключів від зазначеної квартири позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; вселити позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , 2009 р.н., та [PERSON] , 2014 р.н.) в жиле приміщення - квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] ; виселити відповідачів [PERSON] , [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2009 р.н.) та [PERSON] (яка також діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , 2016 р.н.) з жилого приміщення - квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , як осіб, які самоправно зайняли зазначене жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення. Позов мотивований тим, що відповідачі самоправно, без жодних правових підстав заселились до спірної квартири та відмовляються виселятись з неї, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості користуватись цією квартирою, незважаючи на те, що [PERSON] та членам його сім`ї видано ордер на таку квартиру, а місце їх постійного проживання зареєстроване саме у цій квартирі. [PERSON] , а також представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх повністю з посиланням на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник надали до суду письмові заперечення проти позову, у яких просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира має статус службового житла, а відтак [PERSON] втратив право на таке жило після звільнення з військової служби. Крім того, просили застосувати наслідки пропуску позивачами трирічного строку позовної давності. Відповідачі та представник [PERSON] у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник 19 окремого мостового загону 26 об`єднаного загону Міністерства інфраструктури України (військова частина [NUMBER] ) у судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити повністю, оскільки відповідачі проживають у спірній квартирі без правових підстав. Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради явку своїх представників у судове засідання не забезпечило, хоча належним чином повідомлялось про дату, час та місце судового засідання. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. 22.08.2000р. [PERSON] разом із членами своєї сім`ї дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] , сином [PERSON] отримали ордер №\~000120 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . На вказаному ордері від 22.08.2000р. №\~000120 міститься рукописний напис «службовий». Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно з листом голови Ленінської районної у м.\~Дніпропетровську ради від 12.06.2009р. житловим приміщенням у військовому містечку № [NUMBER] в/ч [NUMBER] статус службових рішеннями виконкому Ленінської районної у м.\~Дніпрі ради не надавався. Незважаючи на те, що судом на підставі клопотань сторін було витребувано інформацію щодо статусу спірної квартири у Виконавчого комітету Новокодацької районної у м.Дніпрі ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Квартирно-експлуатаційної частини в/ч [NUMBER] , Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, під час розгляду справи не здобуто доказів, які б підтверджували надання спірній квартирі статусу службового житла у встановленому законом порядку. За таких обставин суд відхиляє твердження представника відповідача [PERSON] на те, що спірна квартира є службовим житлом, оскільки належних доказів на підтвердження цього суду не надано. 31.08.2000р. [PERSON] разом із членами своєї сім`ї дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] , сином [PERSON] зареєстрували своє місце проживання за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Розпорядження міського голови Дніпропетровської міської ради № 190 від 14.03.2007р. адреса зазначеного жилого приміщення була змінена на адресу: [ADDRESS] . Водночас на момент видачі позивачу ордеру від 22.08.2000р. №\~000120, та до часу розгляду цієї справи у спірній квартирі фактично проживає відповідач [PERSON] з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] (з 2016 року також донька [PERSON] [PERSON] , 2016р.н.), які відмовляються звільняти займану квартиру у добровільному порядку, що підтверджується листом командира 19 окремого мостового загону [INFO] (військова частина [NUMBER] ) від 26.05.2016р., висновком Новокадацького відділення Дніпровського відділу поліції ГУ НПУ в Дніпропетровській області від 04.05.2016р., а також показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачі заселись до спірної квартири у травні 2000 року на підставі усної домовленості з попереднім квартиронаймачем [PERSON] , який фактично проживав за іншою адресою, що підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 91 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Оскільки суду не надано доказів надання згоди наймодавцем на заселення відповідачів у спірну квартиру, а також письмового договору піднайму спірної квартири, суд доходить висновку, що відповідачі заселились у спірну квартиру без належних правових підстав, тобто самоправно. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення,\~ виселяють\~ без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, оскільки позивачі не змогли реалізувати своє право на вселення до спірної квартири, набуте на підставі ордеру від 22.08.2000р. № 000120, суд доходить висновку, що вони набули право вимагати усунення перешкод у реалізації такого права та виселення відповідачів на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР. Водночас представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з заявою, у якій просив суд застосувати наслідки пропуску позивачами трирічного строку позовної давності. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено ст. 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Суд відхиляє посилання представника позивачів на те, що внаслідок самоправних дій відповідачів було порушено право позивачів на постійне користування спірною квартирою, що свідчить про триваючий характер правопорушення, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. З аналізу ст.ст. 58, 61 ЖК УРСР вбачається, що ордер на жиле приміщення є лише підставою для вселення у відповідне житлове приміщення, тоді як право користування житловим приміщенням виникає на підставі договору найму, який укладається в письмовій формі на підставі ордера. Судом встановлено, що договір найму квартири на підставі ордеру від 22.08.2000р. №000120 не укладався, що підтвердив [PERSON] у судовому засіданні, а відтак суд доходить висновку, що у позивачів не виникло право користування спірною квартирою. У ордері від 22.08.2000р. №000120 зазначено, що він дійсний протягом 10 днів. Оскільки внаслідок дій відповідачів позивач не зміг вселитись до квартири за адресою [ADDRESS] протягом строку дії ордеру від 22.08.2000р. №\~000120, суд доходить висновку, що перебіг позовної давності за заявленими позовними вимогами розпочався з дня, наступного після завершення строку дії ордеру від 22.08.2000р. №\~000120, тобто з 02.09.2000р. Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом виникло з 02.09.2000р., а позивачі звернулись до суду з даним позовом лише 06.06.2016р., суд доходить висновку, що вони подали вказаний позов після спливу трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд відхиляє посилання позивачів як на поважні причини пропуску строку позовної давності на те, що відповідачі починаючи з 2000р. у відповідь на звернення позивачів неодноразово визнавали факт неправомірності свого проживання у спірній квартирі та обіцяли позивачам виселитись у добровільному порядку, оскільки доказів на підтвердження викладених обставин суду не надано. Суд також відхиляє посилання позивачів на лист [PERSON] на ім`я командира 19 окремого мостового загону [INFO] (військова частина [NUMBER] ) від 22.01.2013р., у якому [PERSON] вказав, що йому відомо про факт розподілення спірної квартири на користь [PERSON] та він не заперечує проти звільнення вказаної квартири у добровільному порядку, оскільки, по-перше, позов подано більш ніж через три роки з моменту написання вказаного листа та, по-друге, лист написано не на ім`я позивачів та уже після спливу строку позовної давності, а відтак не може бути підставою для переривання строку позовної давності на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України або поважною причиною пропуску такого строку в розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України. Суд вважає необґрунтованими твердження представника позивачів про порушення внаслідок дій відповідачів прав на житло малолітніх дітей [PERSON] , 2009 р.н., та [PERSON] , 2014 р.н., оскільки відповідне правопорушення у вигляді перешкоджання вселенню до спірної квартири мало місце у 2000р., тобто ще до народження вказаних осіб. З огляду на викладене, а також враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було пропущено загальний трирічний строк позовної давності, а поважних причин пропуску такого строку не встановлено, у суду існують визначені ст. 267 ЦК України підстави для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed