Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права на безоплатну приватизацію. В обґрунтування позову зазначили, що позивачі є користувачами квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 19.09.1980 року по теперішній час. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 05.12.2002 року по теперішній час. Позивачі виявили бажання приватизувати вищезазначену квартиру, у зв`язку з чим зверталися до відповідача з відповідною заявою, листом за № Г-513-В від 05.07.2021 їм було відмовлено в приватизації, оскільки ними до заяви про приватизацію не було надано копію ордера про надання жилої площі. Через відсутність ордеру на вищевказану квартиру, позивачі зверталися до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради за наданням його копії. Листом № Г-2335 від 11.06.2021 Департаментом надано відповідь про відсутність можливості надати копію ордеру на заселення до квартири через те, що на обліку та зберіганні знаходяться ордери починаючи з 1984 року. За змісту відмови, районна адміністрація по Вознесенівському району, не оспорюючи законність проживання позивачів у вказаній квартирі, вказує на неможливість її приватизації з тих підстав, що ордер на квартиру відсутній, а його надання є обов`язковим і заміна ордеру іншим документом не можлива. Також зазначають, що вони мають право на приватизацію зазначеної квартири, в якій вони зареєстровані та проживають, а відмова відповідача у реалізації їх прав на приватизацію порушує їх права. Враховуючи вказані обставини позивачі просять визнати за ними право на безоплатну приватизацію в рівних частках квартири [ADDRESS] , за відсутності ордеру про надання житлової площі. Ухвалою судді від 16 липня 2021 року вказаний позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 08.10.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. При цьому зазначивши, що порядок приватизації державного житлового фонду визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396. Відповідно до п. 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п. 18 Положення № 396 громадянин подає до органів приватизації перелік документів, зокрема, копію ордеру про надання жилої площі. За результатами розгляду документів, наданих до районної адміністрації позивачами на приватизацію житла за адресою: [ADDRESS] , було встановлено відсутність копії такого ордеру, у зв`язку з чим було відмовлено у приватизації цього житла та повідомлено про позицію районної адміністрації щодо проведення приватизації в зв`язку з наданням позивачем неповного пакету документів (відсутність ордеру), як того вимагає чинне законодавство. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, районна адміністрація відмовляючи в приватизації житла за адресою: [ADDRESS] , діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Тульчевська Н.В. надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник районної адміністрації Борзенко Г.В. у судове засідання не з`явилася, у відзиві зазначила про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якого просить прийняти рішення з урахуванням наданих пояснень у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є наймачами вказаної квартири: [PERSON] з 19.09.1980, [PERSON] з 05.12.2002 проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копію паспортів громадян України (а.с.12-14), довідкою про реєстрацію місця проживання департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 12.07.2021 за вих. №04-28/5-3888. Як встановлено з відповіді Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради від 11.06.2021 № Г-2335, наданої за результатами розгляду звернення [PERSON] з питання надання копії державного ордера від 1958 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту, корінці ордерів на заселення зберігаються лише з 1984 року. Отже, надати копію корінця ордеру неможливо. Спір у справі виник у зв`язку з відмовою органу приватизації позивачам в приватизації спірної квартири, за відсутності копії ордеру про надання житлової площі, відповідно до листа районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району від 05.07.2021 за № Г-513-В. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені законом «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 4 ст. 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 закону «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно із ч. 11 ст. 8 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У ч. 10 ст. 8 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 закону «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з п. 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №200/18858/16-ц. Статтею 8 конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі §1 ст. 8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.95, п. 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 24.02.2019 у справі № 296/4642/19. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Тобто, за змістом вказаної норми законодавства, ордер є лише підставою для вселення у житло. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на законних підставах проживають та зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується вищенаведеними належними доказами, дослідженими судом. Отже, враховуючи те, що позивачі мають намір використати своє право на приватизацію житла, але з об`єктивних причин не має ордеру про надання жилої площі, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачами права на приватизацію квартири без наявності ордера, зобов`язання відповідача прийняти документи, за відсутності ордеру про надання житлової площі, на приватизацію спірної квартири та прийняти рішення у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Outcome: approved