Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивачі звернулися з означеним позовом до суду, мотивуючи тим що відповідач [PERSON] на Зіновіївна є рідною сестрою позивача [PERSON] та тіткою позивача [PERSON], прописана у належному їм на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці житловому будинку по [ADDRESS]. Просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом, оскільки така фактично прописана у даному будинку, однак протягом останніх тридцяти років не проживає, добровільно знятися з реєстрації не хоче. Позивачі позовні вимоги підтримали в повному об'ємі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча судом належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи, клопотання про розгляду справи у її відсутності не подала. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, позивачі не заперечують проти заочного розгляду справи, суд, у відповідності до ст. ст. 169, 224 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Вислухавши позивачів, вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Буською держнотконторою 16.11.1994 р. № 2416, належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 13.03.1995 року. (а.с. 5, 6) Позивач [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № [NUMBER] від 04.04.2008 року, виданого Буською державною нотаріальною конторою. (а.с. 10,9) Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] від 15.07.2011 року, позивачі, на підставі рішення Задвір»янської сільської ради 3 сесії 6 скликання № 44 від 21.02.2011 року, мають у спільній частковій власності по 1/2 частці, земельну ділянку площею 0,1337 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в [ADDRESS]. (а.с. 12,13) Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідально до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням(ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач є рідною сестрою позивача [PERSON] та тіткою позивача [PERSON] Як стверджують позивачі, відповідач формально прописана, однак з 1983 року за місцем реєстрації не проживає, жодних витрат по утриманню будинку не несе, особистих речей в будинку немає. Останнє також ствердила письмовою заявою мати [PERSON] та [PERSON], [PERSON] (а.с. 17) Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Положення наведених правових норм вказують про можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у разі не проживання понад установлений строк без поважних причин. Згідно актів обстеження житлового будинку позивачів, вбачається, що відповідач в спірному будинку зареєстрована, однак фактично за місцем реєстрації не проживає з 1984 року. (а.с. 14-16) Як встановлено в судовому засіданні, позивачі як співвласники, несуть витрати по утриманню будинку, сплачують комунальні платежі, відповідачу жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачами, ні іншими членами сім'ї, не чинилось. Судом не встановлено поважність відсутності відповідача за вказаною адресою. Показам позивачів суд надає віри та кладе в основу рішення.

Outcome: approved