Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , у якому просили суд визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Заявлені позовні\~вимоги обґрунтовано\~тим,\~що позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 березня 2012 року є власниками будинку [ADDRESS] . Кожному з них належить по Ѕ частині вказаного будинку. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради, № 729/1 від 28 липня 2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] (позивач у справі); [PERSON] , [INFO] (дочка позивача [PERSON] ); [PERSON] , [INFO] (брат позивачів, відповідач у справі); [PERSON] , [INFO] (позивач у справі). Однак, [PERSON] не проживає у будинку без поважних причин з 1998 року, тобто понад один рік, про що свідчить Акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 30 липня 2021 року, затверджений виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради. До того ж, він не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей у будинку не має та не цікавиться ним. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачі, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Водночас, позивачі стверджують, що факт реєстрації відповідача порушує їх право на вільне розпорядження і користування майном та позбавляє можливості оформити субсидію. Разом з тим, позивачі зазначають, що відповідач з 1998 року постійно проживає та працює у Російській Федерації, у м. Санкт-Петербург. Відтак, позивачі вважають, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 08 вересня 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачам часу для усунення недоліків. Ухвалою \~ судді\~ Черкаського\~ районного\~ суду\~ Черкаської\~ області\~ Миколаєнко\~ Т.А.\~ \~від 27\~вересня 2021\~року справу\~прийнято до\~провадження та\~вирішено проводити\~її розгляд\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження без\~виклику сторін\~02\~листопада 2021\~року за\~наявними у\~ній матеріалами;\~запропоновано відповідачу\~протягом п`ятнадцяти\~днів із\~дня вручення\~йому даної\~ухвали подати\~відзив на\~позовну заяву;\~встановлено позивачам\~трьохденний строк\~з дня\~отримання відзиву\~на позовну\~заяву для\~подачі до\~суду відповіді\~на відзив,\~а відповідачу\~ трьохденний\~строкдля подачі заперечення щодо наведених позивачами у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем його реєстрації. Крім того, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідача було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відтак,\~відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено,\~ що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 березня 2012 року, виданого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Дмитренком Д.М., позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Кожному з них належить по Ѕ частині вказаного будинку /а.с. 5/. Право власності на зазначений вище будинок було зареєстровано за позивачами [PERSON] та [PERSON] 03 квітня 2012 року, що підтверджено Витягами про державну реєстрацію прав № 33692904 від 03 квітня 2012 року та № 33692974 від 03 квітня 2012 року /а.с. 6,7/. З довідки, виданої виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області, № 729/1 від 28 липня 2021 року встановлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, зокрема, відповідач у справі [PERSON] , [INFO] /а.с. 8/. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] у 1998 році добровільно залишив помешкання, забравши всі свої особисті речі, і з того часу постійно проживає та працює у Російській Федерації, у м. Санкт-Петербург, будинком не цікавиться, спроб вселитися не виявляв, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинковолодіння не приймає, але з реєстрації місця проживання не знявся та продовжує бути зареєстрованим у будинку і до теперішнього часу. При цьому, будь-яких перешкод щодо доступу до житла позивачі йому не чинили. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання гр. [PERSON] від 30 липня 2021 року, підписаного головою комісії депутатом Руськополянської сільської ради Василенком Олексієм Васильовичем, а також членами комісії сусідами [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: власниця будинку [PERSON] та [PERSON] , який з 1998 року за вказаною адресою не проживає, особисті речі відсутні /а.с. 9/. Сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Принцип непорушності права приватної власності проголошено і в низці міжнародних документів, зокрема: статті 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. За приписами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що право власності позивачів на будинок, яке включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачі є власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований у домоволодінні позивачів за вищевказаною адресою, однак у 1998 році добровільно залишив спірне житло і з того часу у ньому не проживає без поважних причин. На час розгляду справи відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї позивачів, як власників будинку, вони не пов`язані спільним побутом. Крім того, судом установлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, комунальні послуги не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірного житла, суду не надано, що свідчить про те, що помешканням відповідач не цікавиться. З огляду на те, що у матеріалах справи немає даних щодо укладання цивільно-правових угод між позивачами та відповідачем, які б надавали останньому право на користування житловим приміщенням у будинку, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для реєстрації у даному домоволодінні місця проживання відповідача та, відповідно, і користування ним. Твердження позивачів щодо відсутності особистих речей відповідача в будинку та відсутності перешкод для користування будинком відповідачем не оспорюються та не спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд переконаний, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, та вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власників та не користується житлом за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивачі не ставлять вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачами. Враховуючи наведене та

Outcome: approved