Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Запорізького районного суду з позовною заявою про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON]. Після її смерті залишилось спадкове майно в вигляді житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], який вона прийняла в порядку спадкування, але не оформила своїх спадкових прав після смерті свого чоловіка - [PERSON], померлого [INFO]. Позивачка є спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину своєчасно та належним чином, звернувшись до Запорізької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, оформити свої спадкові права вона не має можливості, тому що нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори була видана Постанова про відмову в вчиненні нотаріальних дій, в зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадковий будинок, тому позивачка повинна була звернутися до суду з цією позовною заявою. Позивачка в судове засідання не з'явилась, представник позивачки за довіреністю надала заяву суду, в якій від імені позивачки підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просить суд розглядати справу без її участі, без фіксування судового процесу. Відповідач - представник Територіальної громади в особі Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з'явився, надали суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, відсутність будь-яких заперечень, просять розглянути справу в відсутність їх представника. Представники третіх осіб - Запорізької районної державної нотаріальної контори та Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджується наданим суду свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим 11.03.2003 року Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджується наданим суду свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим 11.02.2009 року Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Факт родинних відносин мене з померлою матір'ю підтверджується моїм свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб. Факт знаходження матері та батька в зареєстрованому шлюбі на час відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про шлюб. Факт прийняття спадщини матір'ю - [PERSON] після смерті її чоловіка - [PERSON] може бути підтверджений матеріалами спадкової справи № 318 за 2003 рік, відкритою Запорізькою районною державною нотаріальною конторою. Заповіту померла мати не залишала. Позивачка як спадкоємиця за законом першої черги, звернулась до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини, в зв'язку з чим була відкрита спадкова справа №367 за 2009 рік. Оскільки, правовідносини по спадкуванню після смерті батька позивачки [PERSON] відкрились в 2003 році, то необхідно керуватись нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємцями за законом першої черги є діти, батьки та дружина спадкодавця в рівних частках кожний. Відповідно до вимог ст.ст. 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном, чи він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Правовідносини по спадкуванню після смерті матері позивачки [PERSON] відкрились в 2009 році, то необхідно керуватись нормами ЦК України діючої редакції. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями за законом першої черги є діти, батьки та дружина (чоловік) померлого. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець по заповіту або по закону має право спадщину прийняти або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. Стаття 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Відповідно до п.п. 14.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодоналежності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Частиною 1 ст.1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При оформленні позивачкою [PERSON] своїх спадкових прав на житловий будинок з'ясувалось, що право власності на будинок спадкодавцем не було зареєстровано в електронному реєстрі нерухомого майна, тому нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори було відмовлено їй в оформленні спадщини в нотаріальному порядку та видана Постанова від 05.05.2015 року за вихідним № 858/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленному цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності ( ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб(спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.ст. 529-535 ЦК УРСР, ст.ст. 1261-1270 ЦК України. У спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва, Статті 52, 54 ЦК УРСР передбачали розрізнення приватної власності від державної - націоналізованої та муніципалізованої, кооперативної власності, та передбачено, що предметом приватної власності може бути, у тому числі, усяке майно, не виключене з цивільного обігу. Цивільні правовідносини з питань житлової забудови та належності громадянам права власності на індивідуальні житлові будинки регулювалися наступними нормативно-правовими актами. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року встановлено, що кожний громадянин та кожна громадянка СРСР мають право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок для чого здійснюється відвід земельних ділянок в безстрокове користування. У відповідності до вказаного Указу Радою Міністрів СРСР від 26.08.1948 року прийнято Постанову, п. 2 якої визначено, що побудовані на відведених під будівництво індивідуальних житлових будинків земельних ділянках будинки є особистою вільністю забудовників. Таким чином, діюче у вказаний період цивільне законодавство передбачало право особистої приватної власності на таке майно як індивідуальний житловий будинок. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Право власності [PERSON] на житловий будинок [NUMBER] (стара адреса [NUMBER] - згідно довідки Кушугумської с/р № 01-32/373 від 05.05.2015 року) по [ADDRESS] належить йому на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від одної до п'яти включно. В Листі ВССУ зазначається, що виходячи зі змісту наведених нормативних актів громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. У відповідності до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли до 01.01.2004 року (тобто будинок збудований в 1961 році), згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст.2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 12 Закону України від 07.02.1991 року «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходу від участі в суспільному виробництві індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 49 зазначеного Закону володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 17.10.2011 року №868 правовстановлюючими документами на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об'єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, об ґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення її позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб та вважає за можливе визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на спадковий житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved