Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування від 21 червня 2000 року між ними та відповідачем [PERSON] щодо своїх земельних часток (паїв), площею по 7,71 га в умовних кадастрових гектарах кожний та належного їм житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] за їх місцем проживання. Даючи пояснення у судовому засіданні позивачі особисто пояснили, що 21 червня 2000 року не укладали та не мали наміру укласти будь-коли договори дарування будь-якого свого майна чи майнових прав на користь зятя [PERSON], з цією метою до державної нотаріальної контори не зверталися, не підписували саме таких договорів. Позивач [PERSON] також вказала, що не уповноважувала будь-кого на підписання від її імені договору дарування земельного паю, належного їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), особистим підписом такий договір не скріплювала, до нотаріуса ніколи не приїздила, не давала згоди своєму чоловіку [PERSON] на укладення договорів дарування будинку з господарськими будівлями та присадибної земельної ділянки на користь обдарованого [PERSON] Позивач [PERSON] також пояснив, що добросовісно вважав, що підписує з відповідачем [PERSON] в нотаріальній конторі договір оренди земельної частки чи ділянки, оскільки в той час вони проживали в одному будинку, вели спільне господарство, отриманою продукцією від обробітку їх землі розпоряджався відповідач, проти чого вони не заперечували. Обоє позивачів пояснили, що мали намір розпорядитися належними їм земельними паями, будинком та прибудинковою земельною ділянкою на випадок своєї смерті, про що повідомили своїм дітям [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 24 лютого 2013 року у своєму будинку по [ADDRESS], та що саме під час цієї розмови [PERSON] надав їм та присутнім для огляду договори дарування земельних часток (паїв), житлового будинку, про існування яких до 24 лютого 2013 року позивачам не було нічого відомо. Вважаючи свої права порушеними, звернулися до суду за їх захистом . Під час розгляду справи судом у судовому засіданні 25.02.2014 року їм стало відомо про існування договору дарування земельної ділянки площею 0,62 га на користь [PERSON], за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] отримав у дар присадибну земельну ділянку по [ADDRESS], що спонукало їх звернутися до суду із заявою про збільшення позовних вимог з проханням визнати недійсним даний договір дарування. [PERSON]та [PERSON] категорично стверджували, що не мали наміру укладати договори дарування на користь [PERSON], не обговорювали це у своїй родині, [PERSON] не вчиняла під такими договорами підписи, а підписи [PERSON] поставив у нотаріальній конторі, будучи впевненим у тому, що підписує договір оренди земельного паю. Позивачі вказали, що вони є людьми похилого віку та що вони юридично не обізнані у чинному законодавстві. Відповідач [PERSON], не визнаючи заявлені до нього позовні вимоги в повному обсязі, повідомив суду, що він, його дружина [PERSON] та обоє позивачів 21.06.2000 року перебували у Компаніївській державній нотаріальній конторі Кіровоградської області, де уклали на його користь договори дарування, оспорені позивачами в суді. Повідомив суду, що укладання позивачами оспорених договорів дарування відбулося тому, що він із своєю сім»єю проживав в одному будинку з позивачами, доглядав за ними. Подав заяву про застосування позовної давності при вирішенні спору. Третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Компаніївської державної нотаріальної контори Іванова О.О. повідомила суду, що посвідчила між сторонами договори дарування з дотриманням вимог чинного законодавства. За спливом часу не могла повідомити про обставини укладання сторонами по справі договорів дарування, однак пояснила, що вимоги закону при вчиненні нотаріальних дій не порушила. Просила відмовити у позові у зв»язку із закінченням строків давності. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили пояснення позивачів про те, що саме 24.02.2013 року, під час їхнього перебування у будинку по [ADDRESS] та у їх присутності, відповідач [PERSON] надав позивачам та їм договори дарування земельних часток (паїв) і договір дарування будинку, про існування яких позивачі нічого не знали. Свідок [PERSON] повідомив суд про те, що 08.11.2012 року він приїзджав та поздоровляв бабусю [PERSON] зі святом і дід [PERSON] попрохав передати його батьку, щоб він розподілив зерно, гроші між усіма дітьми, а то вони будуть звертатись в суд. Свідок [PERSON] повідомила суду, що як голові сільської ради їй особисто було відомо про те, що позивачі та сім»я відповідачів проживали тривалий період у будинку по [ADDRESS], головою двору за цією адресою у погосподарських книгах Полтавської сільської ради вказаний відповідач. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до висновку про задоволення позову виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючи факти та відповідні їм правовідносини. З оглянутих в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що позивачі перебувають у шлюбі з 22 листопада 1954 року по даний час, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.06.2013 року (а.с.116). Згідно договору дарування права на земельну частку (пай) від 21.06.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 896, вбачається, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар право на земельну частку (пай), що знаходиться в КДСГП «Степове» Компаніївського району Кіровоградської області, розміром 7,71 га в умовних кадастрових гектарах. З тексту договору не вбачається, що сторони, зокрема даритель [PERSON], діяли при укладанні договору згідно до свого волевиявлення . На договорі є лише відмітка про те, що договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, що особу сторін встановлено, дієздатність перевірено. Інформації з приводу перевірки нотаріусом волевиявлення сторін та про ознайомлення нотаріусом дарителя та одареного з наслідками укладання договору дарування оглянутий текст договору не містить (а.с. 7, 126). Договір дарування права на земельну частку (пай) від 21.06.2000 року, укладений від імені дарителя [PERSON] на користь [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 897 також не містить інформації про зміст волевиявлення [PERSON] та одареного [PERSON], про те, яким чином зміст волевиявлення став відомий нотаріусу, як була здійснена перевірка цієї обставини. Відсутнє посилання у тексті договору про наслідки його укладання для сторін. (а.с. 31,128). Вивчаючи текст договору дарування будинку (а.с. 8, 127), зареєстрованого в реєстрі за № 898, при цьому оглянувши його в оригіналі, суд констатує таке: Договір дарування будинку містить розбіжності у даті його вчинення, оскільки вказує, що [PERSON] та [PERSON] 21.06.2000 року заключили договір, але 30.06.2000 року даний договір було посвідчено нотаріусом. Договір не містить посилання на те, що нотаріус на час його вчинення встановив волевиявлення сторін договору, та яким воно було. У договорі відсутнє посилання на перевірку нотаріусом факту перебування у шлюбі дарителя та про правову природу майна, яке відчужується за цим договором, відсутня інформація щодо належності будинку та надвірних споруд подружжю позивачів. Примірник договору дарування будинку, наданий з нотаріального провадження, копія якого долучена судом до матеріалів справи (а.с.127), на звороті містить накладення іншого тексту, виконаного візуально іншим технічним способом та відмінним від тексту договору на титульному аркуші, який повністю не читається, містить накладення тексту титульної сторінки договору дарування із закресленням його в цілому полосою зліва-направо та згори-донизу Між рядками надрукованого тексту здійснено рукописний текст, зі змісту якого випливає, що 08.05.2013 року виданий дублікат договору у зв»язу із втратою оригіналу, який завірений відбитком печатки нотаріальної контори. Не застережені виправлення та невідповідність у даті має договір дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] відносно земельної ділянки площею 0,62 га в межах згідно з планом та розташованої у [ADDRESS], який зареєстровано в реєстрі за № 900 (а.с. 129). Надрукована дата «тридцятого червня» закреслена та рукописним текстом здійснено напис «двадцять першого». За таких обставин неможливо встановити дату укладання та нотаріального посвідчення цього договору. У тексті договору відсутнє формулювання щодо змісту волевиявлення сторін на укладення такого договору, немає відмітки про надання [PERSON] згоди на укладення цього договору її чоловіком [PERSON], немає письмової інформації щодо того, яким чином нотаріус встановив волевиявлення сторін. На зворотній стороні договору міститься копія титульної сторінки цього ж договору. Однак, тут міститься виконаний від руки текст «Де між строчками просліджується підпис дружини [PERSON]. Копію зроблено помилково». Встановити чітко чи міститься між строчками підпис [PERSON] неможливо, оскільки відсутній будь-який текст, зі змісту якого випливала потреба у виконанні підпису [PERSON] під текстом договору дарування. Висновок експерта № 1406 судово-почеркознавчої експертизи від 06.12.2013 року суд бере до уваги, оскільки він логічно узгоджується з поясненнями позивачів та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо не вчинення підпису під договором дарування позивачкою [PERSON] та стверджує, що підпис від імені [PERSON] у договорі дарування права на земельну частку виконаний не нею, а іншою особою.(а.с. 86-88). Будучи допитаним у судовому засіданні, експерт [PERSON], повідомив, що при проведенні експертизи ним використовувалася необхідна нормативна література, дослідження проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, із застосуванням необхідних знань у галузі науки, техніки і.т.і., виправив описку у судовому засіданні при наданні пояснень та повідомив, що дана описка не вплинула на висновок експерта. Експерт вказав, що при приведенні експертизи ним були використані в повному обсязі надані судом зразки підписів [PERSON], потреба у наданні додаткових матеріалів для проведення експертизи повністю відсутня. Таким чином, пояснення експерта [PERSON], надані ним щодо висновку експерта № 1406 від 06.12.2013р. зробили цей висновок зрозумілим та доступним для сторін по справі та для суду. Підтверджує пояснення позивачів довідка виконкому Полтавської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області № 175 від 26.02.2014 року про те, що за місцем свого проживання позивач [PERSON] не складала довіреності на підписання від її імені якого б то не було договору дарування. (а.с. 155). За таких обставин суд визначає, що оспорені позивачами договори дарування не відповідають їх волевиявленню та намірам. До показів свідків [PERSON], [INFO] та [PERSON] суд ставиться критично, оскільки на час вчинення оскаржених до суду позивачами договорів дарування свідку [PERSON] було 12 років, а тому в силу малоліття свідок сприймав та оцінював події відповідно до його віку. З інформації, яка [PERSON] була відома по роботі, свідок зробив власний висновок про наявність у відповідача права власності на домоволодіння, належне позивачам, про перехід права власності на дане нерухоме майно від позивачів до відповідача, хоча до компетенції сільської ради не входить здійснення реєстрації права власності та переходу права власності на нерухоме майно у погосподарській книзі сільської ради. Сільська рада у даному документі лише констатувала міцність соціальних зв»язків між сторонами по справі, що фактично стверджується змістом довідки виконкому Полтавської сільської ради № 292 від 08 липня 2013 р.(а.с. 56) про те, що згідно записів погосподарських книг Ради за період 2001-2013 років відповідач зареєстрований за місцем проживання та являється головою домогосподарства по [ADDRESS] та в цій частині спростовує пояснення свідка [PERSON] Згідно ст. 56 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, вчинена внаслідок помилки, яка має суттєве значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, Воля особи до вчинення угоди та її результат не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи угоди, її змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона угоди, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент її вчинення . Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання угоди недійсною повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Позивачі вказали, а відповідач визнав, також підтвердили всі допитані в судовому засіданні свідки, що вони проживали 13 років в одному будинку та вели спільне господарство. Земельні паї позивачів обробляв відповідач, доходом від використання земель розпоряджався відповідач вільно без жодних претензій з боку позивачів. Враховуючи вік позивачів, їх постійне проживання у сільській місцевості, стали соціальні та родинні зв»язки з відповідачем та його сім»єю, суд сприймає об»єктивно позицію позивача [PERSON] щодо підписання ним договору дарування права на земельну ділянку (пай) внаслідок помилки, оскільки станом на 21.06.2000 року набули широкого розповсюдження договірні відносини з приводу оренди земель та земельних паїв у сільській місцевості, про їх існування в суспільстві в тій чи іншій формі було відомо позивачам. Враховуючи, що позивач [PERSON] не є фахівцем у галузі права, що визнано сторонами, суд приходить до висновку, що пояснення [PERSON] щодо підписання вказаного договору дарування права на земельну частку (пай) відбулося дійсно внаслідок помилки позивача, про існування якої позивачу стало відомо 24.02.2013 року. При оцінці правовідносин між сторонами суд керується також іншими вимогами законодавства, яке було чинним на час їх вчинення. Зокрема, згідно ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 23 КЗпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов»язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно ст. 244 ЦК України ( в редакції 1963 року) договір дарування на суму понад 500 крб, повинен бути нотаріально посвідчений. Отже, для оформлення нотаріального договору дарування будинку, який є майном подружжя на праві спільної сумісної власності, законодавець вимагає обов»язкову письмову згоду другого з подружжя. За таких обставин договір дарування будинку від 21.06.2000 року та посвідчений нотаріально 30.06.2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 898, є таким, що укладений з порушенням закону (в розумінні ст. 48 ЦК України, 1963 року). Аналогічно договір дарування земельної ділянки від 21(30).06.2000 року зареєстрований за № 900, порушує право позивачки [PERSON] на розпорядження часткою цієї земельної ділянки, оскільки в силу ч.2 абзаца 2 ст. 6 ЗК України (в редакції 1992 року, чинної на час нотаріального посвідчення договору), громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання частки землі у спільному майні подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності. Приймаючи до уваги вимоги ст. 261 ЦК України (в редакції 2003 року), перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.28 вказує: «Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.» Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що позивачам стало відомо саме 24.02.2013 року про існування договорів дарування права на земельні частки (паї) та договору дарування будинку та, що лише 25.02.2014 року їм стало відомо про існування договору дарування земельної ділянки 0.62 га, суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності розпочинається датами 24.02.2013 року та 25.02.2014 року і на час ухвалення рішення у справі не завершився трьохрічний строк позовної давності, визначений як у ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року), так і в ст.257 ЦК України (в редакції 2003 року). За таких обставин порушене право позивачів підлягає захисту в повному обсязі. Ухвалюючи рішення по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд вирішує питання про відшкодування судових витрат згідно ст. ст. 79, 84, 86, 88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивачів судовий збір в сумі 229,40 грн. на користь позивача [PERSON], судовий збір в сумі 358,30 грн. на користь позивача [PERSON]; витрати на проведення експертизи на користь позивача [PERSON] в сумі 1542,24 грн.; витрати на надання правової допомоги, враховуючи загальну тривалість судових засідань згідно журналів судових засідань від 08.08.2013 року, 19,09.2013 року, 25.09.2013 року, 29.01.2014 року, 05.02.2014 року, 19.02.2014 року, 25.02.2014 року, 26.02.2014 року, 06.03.2014 року понад 8 годин - по фактично понесеним витратам кожним позивачем на користь [PERSON] в сумі 1397 грн., на користь [PERSON] в сумі 1500 грн., а всього підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] судових витрат на загальну суму 3 168,64 грн. та на користь позивача [PERSON] 1 858,30 грн. судових витрат по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved