Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання недостовірної та такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію священника ПЦУ [PERSON] та [PERSON] , інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі 'Facebook' та стягнення моральної шкоди у розмірі 1\~000\~000 грн. Позов мотивують тим, що [INFO] у групі БРД Бердянськ, на сайті соціальної мережі 'Facebook', за посиланням [INFO] був опублікований матеріал під назвою: « [INFO] ». У відповідь на коментарі позивачів до цієї статті, користувач соціальної мережі 'Facebook' під ніком « [PERSON] » почав висловлюватись на адресу позивачів у грубому, принизливому тоні, ображав сім`ю позивачів та розповсюджував негативну та неправдиву інформацію в брутальній, принизливій та непристойній формі (пунктуація та орфографія збережена): 1.- «Дык секту вести ума много не надо, вон жену воровку блудливую нашел. Людей грязью поливает, политика и почетаниематерщинника сармата для него святое, за деньги душу дьяволу продал видать. Жена демоница на людей бросается. Вор с воровочкой спелись. [PERSON] и храм у тебя без людей. Вернее сектанское сбореще которых ты за лохов держишь... [PERSON] ... [PERSON] ... Добро ненавистник»; 2.- «JuliaNikolaiev юмор? Да твой муж бухает дерется а потом заявы пишет»; 3.- «JuliaNikolaiev ваша упс не церковь вовсе на мой взгляд. Священик продажный матушка в прошлом воровайка, узелки слабые?» 4.- « [PERSON] в-районе 8го марта секта, мне не важно чья, но поп там драчун и пьянчуга и жена его не порядочная, ведут аморальный образ жизни и вмешиваются в политику. Такого быть не должно». Фактично, відповідач розповсюдив недостовірну інформацію про те, що позивач Священник ПЦУ [PERSON] зловживає спиртними напоями та займається крадіжками, позивач [PERSON] займається крадіжками, а домовий храм в ім`я Святої Живоначальної Трійці, розташований за адресою: [ADDRESS] є сектою. Вказали, що вищевказана інформація, розповсюджена відповідачем є недостовірною та розпалює міжрелігійну ворожнечу. Жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не існує. Позивачі, перейшовши до профілю відповідача, з`ясували, що під ніком « [PERSON] » зареєстрований користувач [PERSON] , тобто відповідач. На його сторінці було розміщене його фото, разом з донькою та з донькою і дружиною, що дозволило його ідентифікувати, як відповідача у даній справі. З метою з`ясування причин та підстав поширення відповідачем недостовірної інформації та розпалювання ним міжрелігійної ворожнечі, 04.08.2019 року позивачі приїхали до відповідача за місцем його проживання, їх зустріч була знята на відео. За поведінкою відповідача було зрозуміло, що він впізнав позивачів, не опирався, фактично зізнався, що ці коментарі робив він, але вибачатись не забажав, знов називав позивачів сектою та, судячи з його суджень усім було зрозуміло, що під ніком « [INFO] » дописи у соціальної мережі 'Facebook', за посиланням у коментарях до матеріалу під назвою: « [INFO] », зроблені саме відповідачем [PERSON] . Після вищевказаного приїзду 04.08.2019 року, відповідач видалив свою сторінку у соціальній мережі Facebook'. Автоматично, видалились і всі його коментарі з мережі. Але 05.08.2019, відповідач створив нову сторінку « [INFO] » і знову почав робити дописи у яких фактично підтвердив, що користувачі «Дмитрий Бердянск» та « [INFO] », це одна і та сама особа. Позивач [PERSON] вказала, що, враховуючи характер та обсяг страждань (душевних та психічних), яких вона зазнала, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням стану здоров`я, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану, враховуючи, що ця інформація була викладена в брутальній, принизливій, образливій, зневажливій та непристойній формі оцінює моральну шкоду у сумі 1 000 000,00 грн. Позивач [PERSON] та його представник-адвокат Коробко С.Є. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та надали судові пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві. \~ Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала судові заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог у повномуобсязі. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. \~\~21.11.2019 скерував до суду відзив на позовну заяву, в котрому позовні вимоги не визнав у повномуобсязі та зазначив, що \~жодного відношення до особи «Дмитрий Бердянск» не має та ніколи не мав. Хто ця особа та чи існує насправді, йому невідомо. Хто та з якою метою використав його особисті світлини , пояснити не може. Дозволу на їх використання він особисто не надавав. Стверджує, що не створював даний обліковий запис (аккаунт) у соціальній мережі Facebook, ніколи не мав доступу до нього, не викладав на ньому будь-яких дописів, публікацій, фото, відео, коментарів, тощо, та не здійснював його адміністрування та модерацію. Дозволу нікому на створення зазначеного облікового запису (аккаунту), його адміністрування та модерацію він також не надавав. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Суд, заслухав позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] - [PERSON] , свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1від 27.02.2009 року зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти\~ опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Обов`язок доказування поширення відносно неї інформації певною особою покладений саме на позивача. На підтвердження поширеної відносно позивачів інформації саме відповідачем [PERSON] позивачами надані наступні докази: 1.Скріншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « [INFO] » (відповідача), який поширив недостовірну інформацію про позивачів, яка містить фотокартки та інформацію, які дають змогу ідентифікувати користувача « [INFO] », як відповідача у даній справі. (додаток №1 до даного позову, на 3-х аркушах). 2.Скриншоти недостовірноїі нформації, поширеної в соціальній мережі Facebook користувачем « [INFO] » (відповідачем). (додаток №2 до даного позову, на 4-х аркушах). 3.Скриншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « [INFO] », яка створена відповідачем після видалення ним користувача « [INFO] » (додаток № [NUMBER] до даного позову, на 11-ті аркушах.) 4.Скриншоти переписки в соціальній мережі Facebook користувача « [INFO] » (відповідача) з іншими користувачами мережі, де він підтверджує своє авторство щодо поширення ним недостовірної інформації про позивачів від імені користувача «Дмитрий Бердянск» та те, що під іменем користувача «Дмитрий Бердянск», інформацію поширював саме відповідач. (додаток №4 до даного позову, додатки, на 8-й аркушах). І також суду був наданий відеозапис, зроблений позивачем [PERSON] , його розмови і прихожан церкви з [PERSON] біля будинку останнього, а також за клопотанням позивача [PERSON] були допитані свідки прихожані церкви, які разом з ним їздили додому до [PERSON] . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протокол до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України ( далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно , правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін ( позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів та доказів не збирає. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України« Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року зазначено, що належним відповідачем у разі поширення інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. У статті 1 Закону України «Про телекомунікації» від 18 листопада 2003 року № 1280-IV зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікаціїдіяльностіюридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційно їполітики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 року № 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайті в органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Скріншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « [INFO] », скриншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook « [INFO] », переписка в соціальній мережі користувача « [INFO] » з іншими користувачами, де він, на думку позивачів, підтверджує, що саме він поширив недостовірну інформацію відносно позивачів під іменем користувача « [INFO] » достоменно не свідчать про те, що аккаунт під назвою « [INFO] » був створений саме користувачем « [PERSON] », в переписці не звучить таке твердження. Окрім, цього суду не надано доказів хто саме є власником доменного імені « [INFO] ». Проаналізувавши письмові докази , надані суду позивачами, скриншоти переписки із соціальної мережі Інтернет, суд не встановив, що користувач « [PERSON] » та користувач « [INFO] » це одна і та ж сама особа. Свідки, допитані судом за клопотанням позивача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є прихожанами церкви в ході судового розгляду показали, що читали коментарі в фейсбуці некого « [PERSON] », які допустив принизливі висловлювання на адресу позивачів в своїх коментарях, також показали, що разом з [PERSON] їздили додому до [PERSON] , оскільки позивач та вони вважали, що це саме він поширив відносно позивачів недостовірну інформацію в фейсбуці. В ході розмови з [PERSON] , показали свідки, їм стало зрозуміло, що саме він поширив цю інформацію під ніком « [PERSON] », оскільки він впізнав їх, в ході розмови з ними допускав такі ж висловлювання, як і коментарях до статті, не заперечув, що спілкувався в фейсбуці. Судом також оглянутий відеозапис цієї розмови, який був зроблений позивачем та долучений до позову. Із оглянутого відеозапису достоменно не вбачається, що [PERSON] поширив саме ту інформацію, на яку зазначено в позові під аккаунтом « Дмитрий Бердянск». Дійсно , на відео [PERSON] каже, що спілкувався в соціальній мережі Facebook, іноді щось коментував, йому відома церква, де священником є [PERSON] , він також читав статтю « Год убийству Сармата», враховуючи висловлювання, які він допускав в ході бесіди. В\~бесіді [PERSON] \~також неодноразово\~висловлював свою\~думку на\~деякі події, установи та осіб міста, але тверджень того, що він під акаунтом «Дмитрий Бердянск» коментував статтю і вів переписку з [PERSON] , він не висловлював. Позивачем не надано жодного допустимого доказу відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, що [PERSON] є реєстрантом (власником) доменного імені 'Дмитрий Бердянський' або власником домену, як і доказів, хто є власником доменного імені « [INFO] ». Суд зауважує,\~що певні\~обставини підтверджуються\~тільки певними\~доказами,\~в даному\~випадку,\~належним \~доказом,\~хто є\~власником доменного\~імені «Дмитрий\~Бердянск»,\~хто є\~реєстрантом цього\~імені,\~можуть свідчити\~тільки письмові\~докази,\~а саме,\~ письмові\~дані із системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідних клопотань позивачами не заявлялося, а враховуючи змагальність цивільного процесу, суд не наділений правом збору доказів. Тому суд дійшов висновку, що позивачами не доведений суду факт поширення відносно них недостовірної інформації, що принижує їх честь, гідність та ділову репутацію саме відповідачем [PERSON] , і, як слід, позовні вимоги є незаконними, необгрунтованими та не підлягаючими задоволенню. На підставі\~ вищевикладеного та

Outcome: dismissed