Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на домоволодіння, загальною площею 63,6 кв.м., що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Севастопольська, будинок №187-А, яке складається з: літ. «А» - житловий будинок, літера «Б» - гараж, літера «В» - літня кухня, літера «Г» - сарай, №1- паркан, №2 - ворота, №3 - хвіртка, №4 - паркан, №5 - колодязь, №6 - зливна яма. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони з серпня 1979 року вселилися в домоволодіння № 187-А по вул. Севастопольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Дане домоволодіння станом на 1978 рік належало відповідачу - [PERSON], яка є троюрідною тіткою дружини позивача - [PERSON] На підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 05 червня 1972 року та дозволу на здійснення будівельних робіт, відповідачкою було здійснено будівництво вищевказаного будинку та яка влітку 1978 року виїхала з м. Новомосковська до м. Кривий Ріг доглядати хвору престарілу матір та з 20 липня 1978 року припинила свою державну реєстрацію за адресою знаходження домоволодіння № 187-А по вул. Севастопольській в м. Новомосковську у звязку із переселенням в інше постійне місце проживання. В наступному, позивачам стало відомо, що [PERSON] успадкувала будинок своєї матері та залишилась в м. Кривий Ріг на постійне проживання. Не маючи місця проживання позивачі в 1979 році разом із трирічною донькою вимушений був виїхати від своїх родичів та знаючи про виїзд відповідача вселитися в спірний будинок. Оглянувши будинок, який вже рік простояв без господаря і почав руйнуватися - обвалився коридор, двір заріс буряном, скло у двох вікнах було вибите позивачі впевнилися, що відповідач покинула свій дім нікому не передавши на нього прав, тому на момент вселення і до цього часу вони були впевнені, що на цей будинок не претендують а ні відповідач, а ні інші особи. З часу вселення позивач та його сім`я безперервно та безперешкодно проживають вже протягом останніх 37-ти років в спірному будинку. При вселенні до будинку не являлись орендарями, між ними та відповідачем не було жодних домовленостей щодо терміну та підстав проживання, не існувало жодних зобовязань, більш того, про вселення [PERSON] не було відомо. З моменту вселення і по час звернення з позовом відповідач не претендувала на домоволодіння, не заявляла на нього прав та не виявляла жодного бажання нести обовязок по його утриманню, повністю втратила інтерес до будинку та перестала утримувати його в сфері свого господарського відання. Відмовилась від своїх прав та обовязків власника щодо даного будинку та припинила користування земельною ділянкою, яка виділялась їй для будівництва вищезазначеного будинку і припинила сплачувати земельний податок за користування нею з моменту зняття з державної реєстрації у будинку - з 20 липня 1978 року. Крім того, у відповідності до п.6 Перехідних положень ЗК України, укладений відповідачкою Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 05 червня 1972 року є таким, що втратив свою чинність, оскільки до 01 січня 2008 року [PERSON] не переоформила його у встановленому порядку на право власності чи право оренди. Позивачі з серпня 1979 року та до часу звернення з позовом добросовісно, відкрито та безперервно фактично володіють та користуються домоволодінням № 187-А по вул. Севастопольській в м. Новомосковську. Сплачували земельний податок, комунальні послуги, приводили домоволодіння в належний жилий стан, здійснивши капітальний ремонт та збільшивши розмір домоволодіння розширивши площу кімнат, прибудували новий коридор замість старого, який на момент вселення вже був у напівзруйнованому стані та поставили новий дах. За період свого проживання в домоволодінні за власний кошт газифікували домоволодіння, провели централізоване водопостачання, побудували гараж, літню кухню, сарай. В судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність. Підтримали свою позовну заяву. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, згідно з якою позов визнав, не заперечуючи проти обставин, наведених у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивачі, як володільці майна, протягом всього часу володіння ним мають бути впевненими, що на це майно не претендують інші особи, і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність слід врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно з п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Вимогами ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з оглянутими в судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи на будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Севастопольська, будинок № 187, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської Ради народних депутатів трудівників від 25 лютого 1972 року № 11/118 надано дозвіл на проведення індивідуального будівництва на земельній ділянці під № 187а по вул. Севастопольській, площею 600 кв.м. та зобов`язано до грудня 1972 року отримати всю технічну документацію на право забудови на вказаній земельній ділянці. 25 лютого 1975 року відповідачу надано дозвіл на проведення будівельних робіт. 05 червня 1972 року між Виконавчим комітетом Новомосковської міської Ради народних депутатів трудівників та [PERSON] укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м., відповідно до якого відповідачу передано в користування земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Севастопольська, 187-а, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. 05 червня 1972 року складено акт відводу земельної ділянки. 05 липня 1972 року складено проект будинку, затверджений головним архітектором. Відповідно до п. 3.2 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року за № 91 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. З матеріалів справи наданої суду копії технічного паспорту на спірний житловий будинок вбачається, що на земельній ділянці, переданій в користування, в 1972 році побудовано житловий будинок літ. А, загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 15,3 кв.м., гараж літ. Б, рік побудови 1986, літня кухня літ. В, рік побудови 1986, сарай літ. Г, рік побудови 1986, паркан № 4 рік побудови 1979, колодязь № 5, рік побудови 1979, крім того в 2006 році збудовано зливну яму, в 2016 році паркан № 1, ворота № 2, хвіртка № 3. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] побудувала та отримала в експлуатацію домоволодіння, побудоване на наданій їй в користування земельній ділянці, однак у встановленому законом порядку право власності не оформила, не здійснила його реєстрацію. Також з матеріалів справи вбачається, що 20 липня 1978 року [PERSON] знято з реєстрації за адресою: вул. Севастопольська, 187-а, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. З 25 лютого 2003 року відповідача зареєстровано за адресою: [INFO]. Також, з наданого суду акту голови квартального комітету кварталу № 39 м.Новомосковська, вбачається, що в будинку за адресою: вул. Севастопольська, 187-а, м. Новомосковськ Дніпропетровської області з 1979 року постійно та безперервно проживають [PERSON] та [PERSON] по теперішній час /а.с.34- 35, 36, 37/. З матеріалів справи також вбачається і те, що [PERSON] сплачувався земельний податок за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок з 1996 року, комунальних послуг протягом 1979 2016 років /а.с.40-52/. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень, ЦК України зазначає, що правила ст. 344 ЦК України поширюються також у випадках, коли володіння почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2001 року. Таким чином, наданими доказами підтверджено факт того, що позивачі в 1979 році безперешкодно заволоділи нерухомим майном, право власності на яке не оформлено належним чином та продовжують відкрито, постійно ним володіти понад 10 років, що дає суду підстави визнати позивачів власниками нерухомого майна, з підстав, зазначених в ст. 344 ЦК України. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved