Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом 26.03.2019 року, в якому просять суд: визнати [PERSON] та неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги\~мотивовано тим,\~що вони\~є власниками\~квартири [ADDRESS] .\~ Разом\~із ним\~у вказаній\~квартирі зареєстровані:\~ [PERSON] \~ колишня\~дружина [PERSON] ,\~ а\~ [PERSON] \~ донька\~ [PERSON] \~Відповідачі фактично\~у квартирі\~не мешкають\~з березня\~2015\~року,\~за весь\~ період\~відсутності \~вони не\~приїздили до\~квартири,\~не турбувались\~про її\~технічний стан\~та не\~давали кошти\~на її\~утримання,\~у т.ч.\~не сплачували\~комунальні послуги,\~але з\~реєстраційного обліку\~до теперішнього\~часу не\~знялися.\~У зв`язку\~із реєстрацією\~відповідачів,\~вони будучи\~ пенсіонерами,\~маючи низький\~рівень \~доходів,\~ вимушені\~нести додаткові\~витрати,\~сплачуючи комунальні\~послуги \~за них,\~у зв`язку\~ із\~реєстраціє відповідачів\~ вони\~не можуть\~оформити субсидію,\~оскільки тягар\~утримання є\~дуже важким.\~ В\~позасудовому порядку\~зняти відповідачів\~з реєстраційного\~обліку вони\~не мають\~можливості у\~зв`язку з\~відсутністю їх\~згоди на\~це.\~Оскільки за\~вказаних обставин\~вони як власники не можуть в повній мірі користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, тому за захистом своїх прав вимушені звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 22.04.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представники позивачів пред`явлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові, у подальшому надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягають. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час, місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про поважність причин неявки суд не повідомили, відзив на позов не подали. Представник третьої особи служби в справах дійтей Саксаганської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, про дату, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про поважність причини неявки суд не повідомив, письмових пояснень щодо заявлених вимог до суду не подавав. Представник третьої особи відділу реєстрації виконкому Саксаганської районної у місті ради, правом присутності не скористувалась, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є старшою донькою [PERSON] , буває у них вдома один раз на тиждень. У квартирі відповідачі не проживають близько 5 років та у них є квартира по [ADDRESS] . ЇЇ сестра [PERSON] вчиться в Одесі, а [PERSON] в Польщі. Підтвердила, що вони не проживають в квартирі позивача вже тривалий час. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч.2 ст.247\~ЦПК Українирозгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло №С [NUMBER] від 23.01.2007 року та витягу про реєстрацію права власності №13458001 на праві приватної сумісної часткової власності в рівних долях належить [PERSON] , [PERSON] квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,89 кв.м. (а.с.13) по Ѕ частці, зареєстрована в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» номер запису №106 в книзі 260П-106 а.с. 11, 12). Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] між собою перебувають в близьких родинних стосунках, а саме [PERSON] є донькою [PERSON] та відповідно онукою [PERSON] , тобто вони є родичами прямої лінії споріднення. [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.8). Як вказували позивачі, що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради за вих. №01.16-13/5/925, №01.16-13/5/870 (а.с.21,22), в житловому приміщенні значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 16.05.2005 року по теперішній час (а.с.21, 22). Показаннями свідка [PERSON] та актом з місця проживання (а.с.15) підтверджується те, що відповідачі в кв. [ADDRESS] не проживають понад один рік, а саме з 01.03.2015 року. \~Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України, а також між співвласниками житла. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі\~ст.383 ЦК України,\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися\~своїм житлом на власний розсуд.\~Обмеження чи втручання в\~права власника можливе\~лише з\~підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум ВСУ в постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу ВССУ з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивачі просили захистити права як власників житлового приміщення шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на їх не проживання в квартирі понад 1 рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Крім того, як вказували позивачі та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №158697504 відповідачам на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності №Д-511 від 22.10.2004 року належить квартира [ADDRESS] (а.с [ADDRESS] 10-11), що свідчить про те, що позбавлення права користування квартирою у якій вони не мешкають не порушить їх права, зокрема неповнолітньої доньки. Оскільки відповідач [PERSON] та [PERSON] в належному позивачам житловому приміщенні не проживають понад один рік, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинив та, в той час як реєстрація місця проживання відповідачів створює позивачам перешкоди в користуванні належною їм власністю. Відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених нею вимог негаторного позову до [PERSON] , [PERSON] та необхідність їх задоволення із визнанням останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує задоволення позову та звільнення позивачів від сплати судового збору, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави 768,40 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved