Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивачка 28 жовтня 2013 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину домоволодіння (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 16 листопада 1964 року, який 14 квітня 1987 року було розірвано. За час шлюбу сторонами на спільні кошти було збудовано домоволодіння [ADDRESS], титульним власником якого є [PERSON], на підставі договору забудівлі від 12.05.1970 року. Право власності на вищевказане домоволодіння зареєстровано КП «ДМБТІ» за реєстровим № 30-24 від 28.03.1989 року. Домоволодіння [ADDRESS], складається з: А-житлового будинку бет., житловою площею 54,6 кв.м., загальною площею 66,2 кв.м., Б-погреба кирпичн., В-вбиральні кирп., вигрібна кирп., К-колодязю бет. кріпл., 1,2-огорожі. У зв'язку із тим, що відповідач відмовляється визнати те, що після розірвання шлюбу частина квартири належить позивачці та відмовляється оформлювати поділ майна відповідно до законодавства, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд, визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], яке складається із: А-житлового будинку бет., житловою площею 54,6 кв.м., загальною площею 66,2 кв.м., Б-погреба кирпичн., В-вбиральні кирп., вигрібна кирп., К-колодязю бет. кріпл., 1,2-огорожі. Ухвалою суду від 28 листопада 2013 року було доручено Володарському районному суду Донецької області виконати певні процесуальні дії, у зв'язку із чим ухвалою суду від 20 грудня 2013 року провадження по справі було зупинено (а.с.36,44). Ухвалою суду від 22 січня 2014 року відновлено провадження по справі та призначено до судового розгляду (а.с.55). Позивачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила позов задовольнити (а.с.57). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні 09 січня 2014 року у Володарському районному суді Донецької області під фіксацію заявив, що брати участь у засіданні не буде. Проти позовних вимог не заперечує. Проти розгляду справи без його присутності не заперечує (ауд.диск. з.а.с.52). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 16 листопада 1964 року виконкомом Тополинської сільської ради Володарського району Донецької області, між сторонами було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №17 (а.с.5). 14 квітня 1987 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Донецькій області було розірвано шлюб між сторонами (з.а.с.5). Позивачка уклала шлюб із [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №63, змінивши прізвище на «[PERSON]». Рішенням суду від 09 листопада 1991 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6,23). На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 08 червня 1970 року [PERSON] являється власником домоволодіння [ADDRESS], який складається із: А-1-житлового будинку бет., житловою площею 54,6 кв.м., загальною площею 66,2 кв.м., Б-погреба кирпичн., В-вбиральні кирп., вигрібна кирп., К-колодязю бет. кріпл., 1,2-огорожі (а.с.15-16). Згідно записів домової книги домоволодіння [ADDRESS], за даною адресою позивачка зареєстрована та постійно проживає з 31 серпня 1970 року. Відповідач із 30 вересня 1976 року знятий з реєстрації та не проживає за даною адресою (а.с.10-14). Згідно ст..22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Із пояснень відповідача та доводів позивачки встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] було збудовано на спільні кошти сторін у період зареєстрованого шлюбу між ними (ауд.диск. з.а.с.52). Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. За ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 68 Сімейного окдексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, на підставі чого суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], яке складається із: А-житлового будинку бет., житловою площею 54,6 кв.м., загальною площею 66,2 кв.м., Б-погреба кирпичн., В-вбиральні кирп., вигрібна кирп., К-колодязю бет. кріпл., 1,2-огорожі. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати в повному обсязі, тому із відповідача на користь позивачки належить стягнути судовий збір в сумі 740,52 грн. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: approved