Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вище вказаним позовом. Посилались на те, що 17 вересня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №167/07-МК-11 від 17.09.2007 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2005 року, який було укладено в період шлюбу з [PERSON], а тому вказана квартира у відповідності до вимог ст. 60 СК України належить позивачам на праві спільної сумісної власності подружжя та при укладенні спірного договору іпотеки, [PERSON] надала заяву про те, що не заперечує проти укладення вказаного правочину. Вказували на те, що в червні 2013 року, під час розгляду Першотравневим районним судом м.Чернівці цивільної справи №725/3617/13-ц за позовом ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, [PERSON] стало відомо, що відповідачем було укладено з позичальником за кредитним договором №167/07-МК-11 від 17.09.2006 року додаткову угоду №1 від 08.05.2008 року до вказаного вище кредитного договору та додаткову угоду №2 від 01.09.2008 року, згідно яких з 08 травня 2008 року оплата по відсотковій ставці за користування кредитними коштами встановлювалась у розмірі 16 % річних, а з 01 вересня 2008 року - 17% річних. Про вказані зміни до основного зобов'язання, внаслідок яких збільшувалась відповідальність майнового поручителя позивачі не повідомлялись та зазначені зміни з ними не узгоджувались. Вважає, що відповідачем було допущено істотне порушення умов договору іпотеки, оскільки в односторонньому порядку, всупереч ст. 19 Закону України «Про іпотеку», було змінено зобов'язання, що забезпечене іпотекою, окрім того даний факт встановлено в рішенні Апеляційного суду Чернівецької області від 05.06.2014 року, яким відповідачу відмовлено в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема в мотивувальній частині рішення зазначено, що укладаючи додаткові угоди з [PERSON] до кредитного договору « 167/07-МК-11 від 17.09.2008 року про збільшення розмірів відсоткових ставок, позивач в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» не змінив умов обтяження нерухомого майна. В договорі іпотеки також відсутні умови щодо можливості збільшення відсотків за основним зобов'язанням. У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просили розірвати договір іпотеки від 17.09.2007 року ВЕХ№902634, укладений між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та [PERSON], посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 17.09.2007 року за реєстрованим №11922, стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання позивачі не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, в їх інтересах діяли представники [PERSON] та [PERSON], які позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просили позов задовольнити, зіславшись на вимоги Закону України «Про іпотеку», ст. 651 ЦК України та обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 05.06.2014 року. Представник відповідача Буздуга Н,І. в судовому засіданні позов не визнала, надала суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень на позов, в яких зокрема зазначала, що про наявність заборгованості за кредитним договором банк неодноразово повідомляв майнового поручителя шляхом надіслання письмових повідомлень в яких зазначалось про нову відсоткову ставку, зокрема в листі №257 від 25.03.2010 року, проте вказані листи залишені іпотекодавцем поза увагою, а тому звертаючись з даним позовом він пропустив трирічний строк позовної давності, у зв'язку з чим просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, вказувала на те, що [PERSON] не є стороною спірного договору, а тому у банку відсутні підстави для повідомлення останньої про зміну умов кредитного договору. Також, вказувала, що умовами забезпеченого зобов'язання, зокрема кредитного договору, було передбачено можливість зміни банком розміру відсоткової ставки. Крім того, вказувала, що посилання позивачів на ст. 651 ЦК України є безпідставним, оскільки ними не надано належних доказів істотного порушення умов договору, які б могли вплинути на обсяг відповідальності майнового поручителя, який відповідає перед кредитом лише в межах вартості предмета іпотеки. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії (а/с 23). З метою забезпечення виконання вище вказаного зобов'язання 17.09.2007 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (а/с 19). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотекеу» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як вбачається з заяви [PERSON], остання не заперечувала проти укладення її чоловіком [PERSON] оспорюваного договору іпотеки (а/с 22). З матеріалів справи вбачається, що між позичальником [PERSON] та банком неодноразово укладались додаткові угоди, зокрема 17.09.2007 року, 05.10.2007 року, 12.02.2008 року, 08.05.2008 року (а/с 28-33). Так, відповідно до змісту додаткової угоди №1 від 08.05.2008 року з 08 травня 2008 року оплата по відсотковій ставці за користування кредитними коштами встановлювалась у розмірі 16 % річних (а/с 32). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05.06.2014 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та третьої особи, яка заявляє самостійні вимого щодо предмету спору [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, судом апеляційної інстанції було встановлено, що сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором нарахована з урахуванням збільшеної відсоткової ставки до 16% та 17% річних та укладаючи додаткові угоди з [PERSON] до кредитного договору №167/07-МК-11 від 17.09.2008 року про збільшення розмірів відсоткових ставок, банк в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» не змінив умов обтяження нерухомого майна, в договорі іпотеки також відсутні умови щодо можливості збільшення відсотків за основним зобов'язанням. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачі зазначають, що про вказані зміни розміру відсоткової ставки за основним зобов'язанням їм стало відомо саме в червні 2013 року під час розгляду вище вказаної цивільної справи, проте відповідно до листа-вимоги від 25.03.2010 року, який було отримано іподекодавцем, останнього було повідомлено про наявність заборгованості у позичальника, яка розрахована саме з урахуванням підвищеної відсоткової ставки до 17% річних, що підтверджується копією вказаного листа та повідомленням про його отримання (а/с 55, зворот). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] було відомо з листа-вимоги від 25.03.2010 року про підвищення відсоткової ставки за основним зобов'язанням, проте, дослідивши матеріали справи, вважаю, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з його недоведеністю, виходячи з наступного. Так, відповідно до змісту ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як встановлено Апеляційним судом Чернівецької області в рішенні від 05.06.2014 року, про підвищення відсоткової ставки до 16% річних та до 17 % річних майновий поручитель повідомлений не був. Відповідно до змісту ст. 19 Закону України «Про іпотеку» будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Проте, з аналізу ч. 2 ст. 651 ЦК України вбачається, що за відсутності згоди (домовленості) сторін про зміну або розірвання договору він може бути змінений чи розірваний на вимогу однієї із сторін лише за рішенням суду за наявності певних підстав, передбачених договором або законом. Однією із таких підстав вважається істотне порушення договору другою стороною. Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на до вона розраховувала при укладенні договору, тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною. Така шкода може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, так і моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» майновий поручитель відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки, вказане твердження також узгоджується з нормами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 2.3 спірного договору іпотеки узгоджена сторонами вартість квартири, що передається в іпотеку, становить 343400 грн. 00 коп. (а/с 19). Відповідно до рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 05.06.2014 року, заборгованість [PERSON] перед банком становить 608041,35 грн., з яких заборгованість за основним боргом становить 418573 грн. 94 коп., що перевищує вартість предмета іпотеки, таким чином, збільшення відсоткової ставки до 17 % річних за основним зобов'язанням не призвело до істотного порушення умов договору іпотеки, оскільки внаслідок такої зміни умов основного зобов'язання іпотекодавець не зазнав істотної шкоди або упущеної вигоди, а також внаслідок зміни відсоткової ставки не відбулось унеможливлення досягнення цілей оспорюваного договору. Крім того, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що укладаючи спірний договір сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору та [PERSON] передав належне йому та його дружині нерухоме майно іпотеку відповідачу з метою забезпечення виконання кредитного договору, умовами якого було передбачено, що у випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу чи інших показників, що характеризують конюктуру фінансових ринків, відсоткова ставка за користування кредитними ресурсами підлягає зміні за вимогою банку. У зазначених випадках банк вправі змінити величину відсоткової ставки, попередивши про це позичальника, що зумовлено п. 4.6 основного зобов'язання (а/с 25). Окрім того, відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не була стороною спірного договору та відсутні докази щодо порушення її прав з тих підстав з яких заявлений даний позов, зокрема щодо істотного порушення умов спірного договору з боку відповідача. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed