Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її тітки - [PERSON], яка померла [INFO] року, право власності на: 5/7 житлового будинку з надвірними спорудами, що в [ADDRESS]; грошовий вклад у філії Ощадного банку України №6313/025 - рахунки №ПВ184 та №К-13 23/180; земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [NUMBER], площею 0,2077 га, [NUMBER], площею 0,1609 га та [NUMBER], площею 0,7795 га, що розташовані на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належали померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 20 січня 2003 року. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (брат), [PERSON](братова), [PERSON](племінник), [PERSON].(племінниця), [PERSON].(племінниця), [PERSON].(племінниця) що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/7 житлового будинку. [INFO] року померла її тітка [PERSON] - голова двору. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (1/7 - як член колишнього колгоспного двору) грошового вкладу у філії Ощадного банку України №6313/025 - рахунки №ПВ184 та №К-13 23/180 та земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [NUMBER], площею 0,2077 га, [NUMBER], площею 0,1609 га та [NUMBER], площею 0,7795 га, що розташовані на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належали померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 20 січня 2003 року. На випадок своєї смерті її тітка склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла їй. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за заповітом, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], проте, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], що належав померлій та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають, відмовляються від належних їм часток в майні колгоспного двору на користь позивача та не заперечують проти визнання за нею права власності на спірне майно. Відповідачі [PERSON], [PERSON], повторно в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали. Тому суд вирішив розгляд справи проводити за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка останніх не перешкоджала судовому розгляду. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, а відтак, відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги села Вербиця №61 від 05 жовтня 2017 року, що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (брат), [PERSON](братова), [PERSON](племінник), [PERSON].(племінниця), [PERSON](племінниця), [PERSON].(племінниця) /а.с. 14/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (брат), [PERSON](братова), [PERSON](племінник), [PERSON].(племінниця), [PERSON](племінниця), [PERSON].(племінниця). Частка кожного члена двору становила 1/7. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що члени колгоспного двору [PERSON](племінниця), [PERSON](племінниця), [PERSON].(племінниця) є сторонами по справі - сторони по справі [PERSON], [PERSON].(відповідачі) та [PERSON] (позивач) - які в результаті укладення шлюбу змінили своє дівоче прізвище «[PERSON]» на прізвища чоловіків /а.с. 6/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] року, у віці 85 років, померла [PERSON], про що 21 січня 2013 року зроблено відповідний актовий запис №03 та Вербицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 21 січня 2013 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №308289 /а.с. 4/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (1/7 - як член колишнього колгоспного двору) грошового вкладу у філії Ощадного банку України №6313/025 - рахунки №ПВ184 та №К-13 23/180 та земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [NUMBER], площею 0,2077 га, [NUMBER], площею 0,1609 га та [NUMBER], площею 0,7795 га, що розташовані на території Вербицької сільської ради Жидачівського району Львівської області та належали померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 20 січня 2003 року /а.с. 11, 18-27/. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 29 березня 2012 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «належний мені житловий будинок, надвірні будівлі, що знаходяться в [ADDRESS] і все моє майно, де б воно е було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, щ мені буде належати на день моєї смерті, і на що я за законом матиму - заповідаю [PERSON]». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 17/. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами встановлено, що позивач по справі - [PERSON] і є спадкоємцем за заповітом, оскільки на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] змінила своє дівоче прізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка «[PERSON]» /а.с. 6/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області за №60 від 05 жовтня 2016 року, вбачається що до дня смерті і на день смерті [PERSON] (спадкодавця) разом з нею проживала її племінниця [PERSON].(позивачка), яка і надалі продовжує жити в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] /а.с. 12/. За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті своєї тітки, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Окрім того, з долучених до матеріалів справи заяв відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що останні позовні вимоги позивачки визнають, від належних їм як члену колгоспного двору часток відмовляється на користь - [PERSON] /а.с. 15-17/. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Разом з тим, постановою №73/02-31 від 20 жовтня 2016 року приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу Посацької А.О., встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті тітки на житловий будинок, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], що належав померлій та є спадковим майном /а.с. 6/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивачка має можливість на одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у вигляді банківського вкладу, відтак у задоволенні позовної вимоги про визнання за нею право власності на банківський вклад слід відмовити як такої, що судовому розгляду не підлягає. Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; права відповідачів не порушуються; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним частково та таким, що підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial