Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з наведеним позовом до відповідачки мотивуючи тим, що позивачі є власниками 2/3 частин спадкового майна, яке складається з квартири № 2 домоволодіння, що знаходиться на вул. Б. Хмельницького 88 в м. Івано-Франківську та іншого майна. Право власності позивачів зареєстровано в БТІ м. Івано-Франківська. Власником іншої 1/3 частини спадкового майна є відповідачка. Власність на вказане домоволодіння є спільною частковою, частки ідеальні, по 1/3 кожному. Відповідачка на думку позивачів незаконно володіє 2/3 частками спадкового майна. Позивачі просять виділити в натурі їх частки, припинити право власності відповідачки на її частку та сплатити їй грошову компенсацію. В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Суду пояснили, що гроші на депозитний рахунок суду не внесені, однак позивачці їх внесуть як тільки суд винесе рішення. Відповідачка та її представник, адвокат, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, надали суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачки, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, висновок експерта, судом встановлено наступне. Як вбачається із копій свідоцтв про право на спадщину за коном (а.с.5, 8), витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7, 10), інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно в порядку доступу державних виконавців (а.с.58-60), інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с.238-243), позивачі та відповідачка є власниками 28/300 частки в домоволодінні, яке розташоване на вул. Б. Хмельницького 88 в м. Івано-Франківську. Як вбачається із свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.5,8) домоволодіння складається з будинку житлового цегляного житловою площею 161,3 кв.м., загальною площею 271,7 кв.м., зазначений в плані літ. «А», гараж цегляний загальною площею 35 кв.м. зазначений літ. «Б», вбиральні цегляної зазначеної літ. «В», сараю цегляного загальною площею 6,3 кв.м. зазначений літ. «В», вбиральні цегляної зазначеної літ. «в», вбиральні цегляної зазначеної літ. «К», огорожі металевої сітки загальною площею 138,4 кв.м № 1. Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Позивачі просять виділити не свої частки та отримати компенсацію від відповідачки, а просять виділити частку відповідачки та зобовязати її отримати від них компенсацію, що є не логічним та не відповідає вимогам зазначеної вище статті. Крім того, позивачці вказують, що майно складається з квартири № 2. Однак[ADDRESS] в будинку № 88 на вул. Б. Хмельницького в м. Івано-Франківську як окремий обєкт власності у державному реєстрі не зареєстровано. Обєктом є домоволодіння та частки кожного з співвласників. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку pie можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Позивачі не заявляли суду клопотання про призначення експертизи щодо можливості виділу часток із спільної власності. Однак, до позовної заяви долучено копію висновку судової будівельно-технічної експертизи від 05.03.2012 року (а.с.25-29) в якому вказано, що виділити 1/3 частину в садибі [PERSON] 88/2 в м. Івано-Франківську неможливо. Аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Позивачі просять суд зобовязати їх виплатити компенсацію відповідачці за її частку у спільній власності та припинити право власності на 1/3 частки. Такі вимоги позивачів висловлено не зовсім коректно та юридично грамотно. Позивачі можуть просити суд зобовязати відповідачку виплатити їм вартість часток, а не навпаки. Відповідачка не погоджується на отримання компенсації. Сторони згоди щодо розміру компенсації не дійшли. Судом призначалась судова інженерно-технічна експертиза (а.с.134-137), але позивачі просили експерта визначити вартість квартири № 2, право власності на яку не зареєстровано. Судом неодноразово розяснювалось позивачам, що вони є співвласниками домоволодіння, а не квартири № 2. Однією із вимог позивачів також є припинення права власності на частку в спільному майні. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на ст. 365 ЦК України. Щодо вказаної вимоги суд вважає за необхідне зазначити таке. Статтею 41 Конституції України та ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що право власності є непорушним правом особи. В той же час ст. 13 ЦК України визначає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто вільно обирає спосіб захисту порушених прав і охоронюваних законом інтересів Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, при здійсненні свого права власності, власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Але, частка відповідачки не є незначною, їй належить 1/3 як і позивачам; позивачами не доведено, що спільне володіння і користуванням майном є неможливим; припинення права власності відповідачки на частку в домоволодінні завдасть істотної шкоди відповідачці, оскільки вона буде позбавлена власності та єдиного житла. Крім того, судом неодноразово наголошувалось позивачам про необхідність внесення вартості частки відповідачки на депозитний рахунок суду, але позивачами грошову суму на депозит суду не внесено. В судовому засіданні представники позивачів заявили, що внесуть грошову суму, яка дорівнює вартості частки відповідачки тільки після ухвалення судом рішення у справі. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст. ст. 13, 20, 21, 183, 319, 321, 356, 358, 364, 365, 382 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed