Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] 09.11.2015 р. звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому просила розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітнього сина з нею. Відповідач за первісним позовом [PERSON] 07.12.2015 р. подав до суду зустрічний позов про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Ухвалою суду від 08.12.2015 р. обидва позови обєднані в одне провадження. Первісний позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки після народження сина [PERSON], [INFO], відповідач безпричинно ревнував її до інших чоловіків, застосував до неї фізичне насильство. З кінця жовтня 2015 р. вони разом не проживають. У звязку з неможливістю примирення та збереження сімї просила шлюб розірвати та визначити місце проживання малолітнього сина з нею. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що він переконаний у тому, що їх малолітній син [PERSON] повинен проживати з ним у будинку, що належить його батькам по вул. Поповича, 49/2 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. Він любить сина і має змогу забезпечити його всім необхідним, офіційно працюючи та отримуючи заробітну плату. Він постійно слідкує за станом здоровя [PERSON], його розвитком, виховує і піклується про сина, він із сином привязані один до одного. Відповідачка з власної ініціативи, без будь-яких причин залишила сімю, на даний час проживає разом зі своїм співмешканцем в однокімнатній квартирі по вул. Незалежності 146/14 у м. Івано-Франківську. Відповідачка емоційна, не врівноважена, схильна до фізичних образ по відношенню до власного сина, грубо до нього відноситься. Згідно ч.2 ст.161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Він як батько не має наміру перешкоджати відповідачці у здійсненні її прав та обовязків матері щодо їхнього сина. Просив визначити місце проживання малолітнього сина з ним. Позивачка за первісним позовом та її представник у судовому засіданні свій позов підтримали і просили його задовольнити; зустрічний позов не визнали і пояснили, що на початку листопада 2015 р. відповідач забрав сина додому на вихідні; коли позивачка після вихідних забрала хлопчика, у якого болів живіт, з уроків, свекруха сказала директору школи, що вона вкрала дитину. З того часу син з нею не проживає; хлопчика, з яким у неї були прекрасні стосунки, налаштовують проти неї; відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. Лише після того, як ухвалою суду від 04.03.2016 р. для забезпечення її позову відповідача зобовязано не чинити перешкод у спілкуванні, баченні, зустрічах, догляді, вихованні нею сина [PERSON], вона отримала можливість безперешкодно спілкуватися з дитиною в школі в обідню перерву кожного дня, крім вихідних. Проте, чоловік не дає їй можливості спілкуватися із сином поза школою. Вона ніколи не погрожувала синові, не поводила себе агресивно по відношенню до своєї дитини. Просили у зустрічному позові відмовити. Позивач за зустрічним позовом та його представник у судовому засіданні свій позов підтримали і просили його задовольнити; первісний позов визнали частково, не заперечуючи щодо розірвання шлюбу; просили відмовити у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина з матірю, посилаючись на те, що хлопчик не хоче жити у квартирі, де проживає відповідачка з чужим дядьком; дитина просить не віддавати його матері. У двохповерховому будинку батьків позивача у хлопчика є своя кімната, для нього створені всі найкращі умови для проживання та розвитку. Ні [PERSON], ні його родичі не чинили і не чинять відповідачці перешкод у спілкуванні з дитиною. Проти часткового задоволення первісного позову не заперечували. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що 05.02.2016 р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА розглядалось питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно рішення від 05.02.2016 р. комісія вирішила вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина сторін з матірю. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 05 травня 2007 р., у шлюбі народився син [PERSON], [INFO], який є малолітнім. Стосунки, що склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу. За таких обставин, коли подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, інтересам малолітнього сина сторін, що мають істотне значення, суд вважає, що шлюб слід розірвати, залишивши позивачці шлюбне прізвище. Судом встановлено, що з початку листопада 2015 р. малолітній син сторін [PERSON] проживає з батьком у будинку, що належить батькам [PERSON], по вул. Поповича, 49/2 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. [PERSON] чинив перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною, у звязку з чим між сторонами виникали конфлікти. Вказана обставина підтверджується висновком інспектора Тисменицького відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області [PERSON] від 21.12.2015 р. (а.с.159-161). Ухвалою суду від 04.03.2016 р. для забезпечення первісного позову [PERSON] зобовязано [PERSON] не чинити матері перешкод у спілкуванні, баченні, зустрічах, догляді, вихованні нею сина. [PERSON], який не оскаржував вказану ухвалу, тим самим погодився з викладеними у ній обставинами, визнавши чинення таких перешкод. Після звернення до виконання ухвали позивачка за первісним позовом отримала можливість безперешкодно спілкуватися з дитиною у школі в обідню перерву кожного дня, крім вихідних. Проте, вона не може у повному обсязі реалізувати своє право на особисте спілкування із сином поза школою, оскільки [PERSON], який перебуває у неприязних стосунках з дружиною після того, як вона залишила його, встановив жорсткі рамки для такого спілкування, постійно контролює сина. Свідок [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, що хлопчик, коли сам, гарно спілкується з матірю, а з появою батька поведінка дитини змінюється. Свідок [PERSON], яка працює практичним психологом у Тисменицькій ЗОШ, де навчається малолітній син сторін, пояснила в судовому засіданні, що хлопчик добрий, спокійний, доглянутий, у школу приходили і батько, і матір; однак, після того, як батьки розійшлись, хлопчик отримав стрес, став дуже настороженим, відчувається страх, він переживає; у звязку з цим вона часто спілкувалась з [PERSON], поки їй не заборонив батько; хлопчик казав, що хоче жити з татом; дитина говорить так, ба така установка вдома. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що між матірю та сином були дуже хороші стосунки, теплі, сповнені любові, що [PERSON] дуже привязана до сина, а він відповідав їй взаємною любовю і привязаністю. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст.157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.3 цієї статті той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст.161 СК України, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Суд вважає необґрунтованим твердження позивача за зустрічним позовом про те, що останнім часом [PERSON] змінила своє ставлення до сина, відноситься до нього грубо, агресивно, застосовує до нього фізичну силу, погрожує, що здасть хлопчика в інтернат. При цьому суд критично оцінює показання свідків позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили вказані обставини, з огляду на те, що перших двох свідків (рідна сестра та матір) як близьких родичів [PERSON] можна вважати заінтересованими у результаті розгляду справи, а третій свідок перебуває у неприязних стосунках з [PERSON] З цих же підстав суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON] про те, що з їхньої сторони не чинилось жодних перешкод [PERSON] у спілкуванні із сином. Суду незрозуміле посилання позивача за зустрічним позовом на ч.2 ст.161 СК України, згідно якої суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Жодна з передбачених вказаною нормою обставин щодо [PERSON] не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, а ч.1 ст.12 передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. При вирішенні даного спору суд у відповідності з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Про це зазначено у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року). Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що звязки дитини з її сімєю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сімя виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні звязки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сімю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за ст.8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоровю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини щодо чинення перешкод у спілкуванні з дитиною з боку батька та відсутності таких перешкод з боку матері, щодо невиправданого контролю батька за спілкуванням дитини з матірю, що може завдати шкоди розвитку дитини, суд вважає позицію позивача за зустрічним позовом у забезпеченні найкращих інтересів своєї дитини менш відповідальною та приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матірю. При цьому суд враховує рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 05.02.2016 р. (а.с.82-83), яка вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матірю. При вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дитини, її особисту прихильність до кожного з батьків. Суд враховує, що обидві сторони характеризуються позитивно як за місцем проживання, так і за місцем роботи, мають офіційне місце праці і достатній рівень доходів, проживають у задовільних матеріальних умовах, що дозволяє їм забезпечити належні умови для проживання і матеріального утримання дитини. Крім того, суд враховує принципи, закладені у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема, принцип 6, згідно якого дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння; малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матірю, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини. З урахуванням викладеного, виходячи з інтересів малолітного сина сторін, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісної позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю та відмову у задоволенні зустрічного позову. На підставі наведеного, відповідно до ст.18 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р, ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст.ст. 110, 112, 153, 157, 160, 161 СК України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved