Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON], третя особа: відділ державної виконавчої служби Братського РУЮ Миколаївської області про визнання правочину удаваним та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог вказують, що в травні 2008 року до них звернувся [PERSON] з проханням провести обмін автомобіля марки «DAEWO» типу легковий СЕДАН, реєстраційний номер [NUMBER], який належав на праві власності відповідачу, на автобус «Неоплан», який належав позивачам на праві власності. Між ними були досягнуті всі істотні умови договору обміну транспортними засобами, довіреність на автомобіль була посвідчена за місцем проживання [PERSON], їх довіреність була посвідчена нотаріусом Рожищенського нотаріального округу, угода міни була вчинена в травні 2008 року. Однак, як стало відомо позивачам, їх транспортний засіб - автобус, відповідач відчужив іншим особам. Позивачі [PERSON], [PERSON] користувались транспортним засобом до березня 2014 року. 23.03.2014 року працівниками Корецького ВДАІ автомобіль затримано на підставі постанови ВДВС Братського РУЮ Миколаївської області як розшук майна боржника (відповідача). Вважають, що на виконання договору міни, вони передали [PERSON] належний їм на праві власності транспортний засіб, тому просять визнати за ними право власності на транспортний засіб «DAEWO» 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та визнати односторонній правочин, яким є довіреність, видана [PERSON], довіреність щодо користування і розпорядження транспортним засобом «DAEWO» 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, договору міни цього транспортного засобу. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов з підстав, наведених у ньому. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просить справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] та третя особа: відділ державної виконавчої служби Братського РУЮ Миколаївської області в судове засідання не з'явилися, хоч належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 06.05.2008 року відповідачем [PERSON] на ім'я [PERSON] та [PERSON] була видана Довіреність на розпорядження належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «DAEWO», модель NEXIA 1.5, випуску 2007 року, шасі (рама, кузов) [NUMBER], тип ТЗ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН - В, реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] (а.с.10-11). Встановлено, що відповідач передав позивачам належний йому автомобіль та ключі від нього, взамін отримавши автобус «Неоплан», належний позивачам. Частина перша ст. 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Зі змісту статей ст.ст. 237, 244 ЦК України вбачається, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Так, із довіреності від 06.05.2008 року вбачається, що довіреність на автомобіль марки «DAEWO» типу легковий СЕДАН, реєстраційний номер [NUMBER] був посвідчений за місцем проживання [PERSON] між останнім та позивачами, які мають право діяти самостійно, незалежно один від одного в межах наданих їм повноважень.(а.с.11). Виходячи з вищевикладених обставин, між позивачами та відповідачем був укладений не односторонній правочин у виді довіреності на користування та розпорядження транспортним засобом, а договір міни транспортними засобами, що вбачається із полісу обов'язкового страхування, згідно якого позивачем [PERSON] був застрахований транспортний засіб «DAEWO» 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.5). Частина друга статті 235 ЦК України визначає, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідач видав Довіреність виключно з метою приховання іншого правочину - договору обміну транспортними засобами, тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосувати правила правочину, які сторони мали на увазі. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про доведеність вимоги позивача про визнання Довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] зареєстровану в реєстрі за №1276 від 06 травня 2008 року, удаваним правочином, оскільки насправді між сторонами було укладено договір міни автомобіля. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.4 ст.715 ЦК України установлено, що право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що у позивачів з моменту передачі їм автомобіля і ключів від нього, дійсно виникло право власності, у зв'язку з чим його позовна вимога про визнання права власності на нього, також підлягає задоволенню. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, на підставі ст.88 ЦПК України розмір судових витрат між сторонами підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачами при зверненні до суду було заявлено дві вимоги немайнового характеру та сплачено судовий збір в розмірі 247 гривень, а останній повинен був сплатити 487,40 гривень, позов останніх задоволено повністю, то з відповідача в користь позивачів слід стягнути 247 грн. сплаченого судового збору та в дохід держави в сумі 240,40 грн. На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 202, 205, 235, 237, 244, 328, 334, 392, 655 ЦК України,

Outcome: approved