Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивачка 09.04.2021 звернулась до суду з позовом, в якому просить відповідача визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , який є її колишнім чоловіком та який не мешкає в цій квартирі з 2018 року. В обґрунтування позову посилається на те, що їй, [PERSON] , її неповнолітнім дітям [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та її колишньому чоловікові [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 26.04.2019 року. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, зареєстрований у квартирі, але влітку 2018 року зібрав з дому всі свої документи та особисті речі і у квартирі не проживає без поважних причин. 02.05.2019 року рішенням Попаснянського районного суду Луганської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації, але він відмовляється, посилаючись на небажання спілкуватися з нею та відсутністю в нього вільного часу. Відповідач тривалий час не мешкає в зазначеній квартирі, не бере участі в її утриманні та сплаті комунальних послуг, що ставить її у скрутне матеріальне становище та заважає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також отримати субсидію на оплату комунальних послуг. 24.05.2021, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судовий розгляд на 10.09.2021. 24.06.2021, у встановлений судом строк, відповідач надав відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнав та заперечував проти позову, посилаючись на те, що він є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яку він набув у власність на підставі приватизації, і тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Крім цього зазначив, що позивачка здає зазначену квартиру в оренду, і сама фактично не користується квартирою і там не проживає. 30.07.2021 позивачка надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити, зазначила, що викладені у відзиві заперечення відповідача є надуманими та ґрунтуються на домислах відповідача та не підтверджені доказами. Представник позивачки та позивачка в судове засідання не з`явились, у поданій заяві просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26 квітня 2019 року(а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад один рік. Ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї, та відмінними від власників житла, усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника/співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання [PERSON] втратившим право користування квартирою, позивачка залишила поза увагою той факт, що відповідач нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їй, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності. Отже, суд доходить висновку, що оскільки відповідач є співвласником квартири, то визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , призведе до обмеження останнього у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні. Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю. Обставини не проживання [PERSON] в квартирі з 2018 року, підтверджено довідкою депутата Гірської міської ради хоча й має місце, однак не є достатнім для позбавлення його права користування житлом, як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання вУкраїні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача на належну йому частку в спірній квартирі, у тому числі за вимогами інших співвласників, в ході судового розгляду сторонами не надано. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідача, у зв`язку з чим судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки ухвалою від 24.05.2021 позивачка звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed