Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свій позов обгрунтовують тим, що в 1971 році було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] Від шлюбу в 1972 році народився син [PERSON], а в 1976 році - син [PERSON]. В 1981 році на сім'ю в складі чотирьох чоловік було виділено квартиру [ADDRESS]. Відповідач орієнтовно з 1994 року забрав всі свої речі і пішов проживати в інше місце, створивши іншу сім'ю. Більше в квартиру не повертався. В даний час в квартирі зареєстровані позивачі та відповідач по справі. Покликаючись на те, що реєстрація відповідача в квартирі створює додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, що нараховуються залежно від кількості осіб, зареєстрованих в квартирі та, що добровільно відповідач знятися з реєстрації не бажає, просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі заявлені вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Зазначили, що [PERSON] близько двадцяти років без поважних причин не проживає в квартирі [ADDRESS], забрав всі свої речі та втратив будь-який інтерес до квартири. Представник позивачів [PERSON] заявлені позивачами вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити. Посилався на те, що [PERSON] не по своїй волі залишив спірну квартири, позивачі створювали перешкоди відповідачу у користуванні житлом. Також зазначив, що його довіритель хворіє, став інвалідом, потребує стороннього догляду, що є додатково поважною причиною неможливості проживання в квартирі. При цьому, інтересу до квартири не втратив. В судовому засіданні прокурор Климюк Н.В. в позові просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, думку прокурора, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. З пояснень сторін, матеріалів справи судом встановлено, що в 1981 році на сім'ю в складі чотирьох чоловік(позивачів та відповідача) було виділено квартиру [ADDRESS]. Дана обставина стверджується талоном до ордеру №12 від 26.01.1981 року. Згідно повідомлення відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства від 16.04.2015 року квартира [ADDRESS] не приватизована. Згідно ст.71 ч.1 та ч.2 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач близько двадцяти років не проживає в квартирі [ADDRESS]. Дана обставина стверджується актом перевірки паспортного режиму від 02.10.2014 року. Також факт непроживання відповідача в спірній квартирі підтверджується показаннями свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Свідки за клопотанням сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, ствердили, що [PERSON] десятки років без поважних причин не проживає в спірній квартирі, забрав свої речі та залишив житло. Свідки за клопотанням сторони відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] ствердили, що [PERSON] не по своїй волі залишив спірну квартири, що позивачі створювали перешкоди відповідачу в користуванні житлом. Також ствердили обставини хвороби [PERSON], його догляду, зазначили, що він не втратив інтересу до квартири. На основі наведеного суд приходить до висновку, що позивачі довели факт непроживання відповідача без поважних причин в спірній квартирі близько двадцяти років. Останній не проявляв інтересу до квартири, створив іншу сім'ю, постійно проживав в м.Луцьку за іншою адресою, працював до хвороби в 2014 році. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача [PERSON] та свідків зі сторони відповідача про те, що [PERSON] не по своїй волі залишив спірну квартири, що позивачі створювали йому перешкоди щодо користування житлом. Це не підтверджується жодними належними доказами. В судовому засіданні встановлено, що відповідач із заявами до правоохоронних органів чи до суду з приводу порушення житлових прав не звертався. Судом встановлено також, що відповідач [PERSON] хворів, в травні 2014 року йому встановлено першу групу інвалідності, він потребує стороннього догляду. Проте це жодним чином не спростовує висновків суду про відсутність поважності причин непроживання відповідача в квартирі. Він почав хворіти з 2011 року, проте працював і до встановлення інвалідності не ставив питання про порушення його житлових прав по спірній квартирі. Відповідач десятки років має іншу сім'ю, проживав і проживає в житлі цивільної дружини, яка опікується ним і на даний час. Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживав більше шести місяців без поважних причин, з питанням про вселення в квартиру, встановлення порядку користування квартирою чи про поділ рахунків відповідач не звертався, комунальні послуги та витрати, пов'язані з ремонтом квартири не оплачував, факти вчинення перешкод та неправомірної поведінки позивачів не доведені, жодного доказу про те, що відповідач не втратив інтерес до квартири, суду не надано. На основі викладеного суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. На підставі ст.ст.71,72 ЖК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року,

Outcome: approved