Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила договір №26206592121301 банківського рахунку для фізичних осіб від 31.10.2011 року, укладений між банком ПАТ «Платинум банк» та позивачем, вважати розірваним з 21.03.2014 року; визнати порушеними права споживача [PERSON] щодо неповернення та безпідставного утримання банком грошових коштів з 21.03.2014 року; визнати дії /бездіяльність/ Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» щодо розірвання договору №26206592121301 банківського рахунку для фізичних осіб-протиправними, на обґрунтування чого посилалася на таке. 31.10.2011 року між банком ПАТ «Платинум банк» та [PERSON] укладений договір №26206592121301 банківського рахунку для фізичних осіб. Позивачем 20.03.2014 року подано заяву до банку про розірвання договору банківського вкладу, внаслідок чого вона вважає, що з 21.03.2014 року договір є розірваним, але в порушення законодавства договір не розірвали, гроші не повернули. 28.03.2014 року касир банку у відділені №3 [PERSON] видала позивачу замість суми у доларах СІІІА суму боргу в українських гривнях. Після видачі позивачу грошових коштів проти волі позивача у гривнях та у зв'язку з потребою у доларах США позивачка [PERSON] змушена була повернути у той же день валютний борг за курсом 1$=11,45 гривень, тобто при належних їй 736\~093,61 гривень по зазначеному курсу склало еквівалент 64\~287,65 доларів США. Таким чином за результатами протиправних дій відповідача, позивачка не отримала належної їй суми 72166,04 доларів США. Таким чином, за результатами зазначених дій банку позивачка втратила 7\~878,39 доларів США. Втрачені кошти у розмірі 7878,39 доларів США банк відмовляється повертати. Відповідач в судове засідання не зявився, відповідно до раніше поданих заперечень просив відмовити у задоволені позовних вимог через їхню необґрунтованість, справу просив розглядати за відсутності представника. В якості заперечень посилався, зокрема, на ту обставину, що вказаним правовідношенням вже фактично була дана оцінка у іншому судовому провадженні, та такі дії банку були визнані правомірними. За наведених підстав вказана обставина не підлягає доказуванню. Позивач в судове засідання не зявився, у відповідності до раніше поданої заяви позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. 31.10.2011 року між банком ПАТ «Платинум банк» та [PERSON] укладений договір №26206592121301 банківського рахунку для фізичних осіб. Згідно з п.1.2. договору банк надає клієнту послуги з приймання і зарахування на рахунок грошових коштів, що йому надходять, виконує розпорядження клієнта про перерахування та видачу відповідних сум з рахунку. Відповідно до п.3.1.3 договору №26206592121301 банк зобов'язаний здійснювати прийняття та видачу готівки. Згідно з п.3.4.4. зазначеного договору №26206592121301 клієнт має право закрити рахунок. 20 березня 2014 року позивач надав банку заяву про розірвання договору банківського рахунку, з огляду на що просить суд ухвалити рішення, яким визнати зазначений договір розірваним з 21 березня 2014 року. Втім, суд вважає зазначену вимогу необґрунтованою, та такою, у задоволенні якої необхідно відмовити, з огляду на наступне. За правилами п. 5.1 договору №26206592121301 договір може бути змінено або розірвано сторонами, або за вимогою однією з сторони у випадках, передбачених цим договором та в порядку, встановленому законодавством України. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Отже, чинним законодавством передбачено три універсальні підстави розірвання договору: 1) за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, 2) за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, 3) у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Втім, позивачем не доведено, що сторони дійшли згоди щодо розірвання договору; навпаки, така обставина спростовується в запереченнях відповідача, що свідчить про те, що між сторонами існують суперечки щодо розірвання укладеного між сторонами договору. Позивачем не надано доказів й щодо другої підстави для розірвання договору наявного рішення суду про розірвання договору №26206592121301, яке б набрало законної сили. При цьому, судом враховано, що такі вимоги про розірвання договору не заявлено позивачем й в цьому судовому провадженні. Щодо третьої підстави судом враховано, що жодною з умов зазначеного договору не встановлено право банку односторонньої відмови від договору у повному обсязі, або частково, що також виключає можливість виникнення обставин, за якими б цей договір можна було вважати розірваним з 21 березня 2014 року. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність підстав, передбачених чинним законодавством України, які могли б свідчити, що вказаний договір було розірвано саме з 21 березня 2014 року. Сам факт звернення 20.03.2014 року позивача до відповідача із заявою розірвання договору банківського рахунку не є підставою для визнання цього договору розірваним з певної дати, оскільки така підстава не передбачена ані чинними законами України, ані умовами самого договору №26206592121301 від 31.10.2011 року. За наведених підстав, як наслідок не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання дій Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» щодо розірвання договору протиправними, оскільки норма щодо згоди банку на розірвання договору, як сторони, не носить імперативного характеру. Істотне значення для вирішення вказаної позовної вимоги має також наступна обставина. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним з певної дати, не передбачено нормами чинного Цивільного кодексу України. При цьому, ані в самому договорі, ані в нормах іншого закону за встановлених правовідносин не передбачено застосування такого способу захисту права позивача, з огляду на що суд визнає цю позовну вимогу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Наведене повною мірою узгоджується із правовою позицією, що виклав у своєму рішенні від 13 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у цивільній справі № 6-45020св12 за позовом до банку про визнання розірваним кредитн ого договору, згідно із якою, позивачу відмовлено у задоволенні таких позовних вимог, оскільки спосіб захисту свого права позивачем обрано неправильно, оскільки він ні законом, ні договором не передбачений. Щодо вимог позивача про визнання порушеним права [PERSON] щодо неповернення та безпідставного утримання банком грошових коштів з 21.03.2014 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач попередньо вже звертався з позовом до Приморського районного суду м. Одеси, в якому посилався на неправомірні, на його думку, дії банку. Підстави цього позову є аналогічними до позову, що розглядалися у справі №522/8865/15-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживача та визнання дій протиправними. За наслідками розгляду вказаної справи 17 вересня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, згідно із яким позов задоволено частково, визнано недійсним правочин між клієнтом та банком про здійснення валютно-обмінної операції по квитанції №258668292 від 28.03.2014 року, стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування збитків у розмірі 89\~681,29 гривень, стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 896,81 гривень. Втім, 26 лютого 2015 року апеляційним судом Одеської області за апеляційною скаргою банку зазначене рішення було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові [PERSON] відмовлено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційну скаргу позивача відхилено, а рішення апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року залишено без змін. Зазначеною ухвалою судом встановлено наступне: «Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд прийшов до правильного висновку щодо відсутності доказів протиправності дій банку по видачі грошового вкладу в гривневому еквіваленті та завдання банком матеріальної шкоди цими діями, оскільки позивач [PERSON] дала згоду на виплату вкладу в національній валюті, про що свідчить її підпис на заяві про видачу готівки та квитанції про здійснення валютно-обмінної операції». Таким чином, враховуючи, що такі обставини правомірності дій банку з повернення позивачу коштів у валюті гривні вже встановлені іншим судовим рішенням, яке має преюдиціальне значення для вирішення цієї справи, суд вважає ці позовні вимоги позивачки необґрунтованими, та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити у повному обсязі. За правилами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: dismissed