Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] Віталійоич та [PERSON] звернулись до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що їм належить житло (квартира) в багатоквартирному будинку на праві спільної сумісної власності. Останнім часом між ними відсутня згода щодо оплати рахунків за комунальні послуги. Відповідно до «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків» позивачами як споживачами комунальних послуг, було направлено заяву до виконавця послуг з Комунального підприємства про розподіл плати за гаряче та холодне водопостачання, водовідведення, опалення та утримання будинку. Протягом 10 робочих днів виконавцем послуг були розподілені рахунки на оплату комунальних послуг. До енергопостачальної компанії позивачами було направлено заяву про розподілення рахунку на оплату за електричну енергію між співвласниками житла. Відповідно до пункту 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків» затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року зі змінами, за умови відсутності згоди між мешканцями квартири, якій проживає два і більше співвласники, плата за електроенергію розподіляється пропорційно потужності побутового обладнання кожного співвласника. Поняття і види прав спільної власності визначені статтею 355 ЦК України. Відповідь енергопостачальної компанії без посилання з ким і коли було укладено договір про споживання електричної енергії та чому не було враховано, що відповідно до п.п. 8 п. 5.4. «Правил користування електричною енергією» затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року № 28 (ПКЕЕ) для укладення договору про постачання електричної енергії споживач має надати копію документа, яким визначено право власності. Відповідно до п.п. 1 п. 8.2. ПКЕЕ постачальник електричної енергії за регульованим тарифом зобовязаний укласти договір про постачання електричної енергії з усіма споживачами. Також зазначали, що відповідь від енергопостачальної компанії була надана з порушенням статті 20 Закону України «Про звернення громадян» а саме розгляд звернення більше місяця без повідомлення особі, яка подала звернення про продовження терміну розгляд звернення. Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Правил користування електричною енергією для населення (ПКЕЕН)затверджених постановою КМУ від 26.07.1997 року № 1357 зі змінами, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником. Відповідно до абз. 3 п. 3 ПКЕЕН енергопостачальники не мають права відмовити споживачу в укладенні договору про користування електричною енергією. Відповідно до абз. 4 п. 3 ПКЕЕН у разі виникнення питань, можливі шляхи вирішення яких не обумовлені договором сторони керуються цими правилами та законодавством. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електроенергетику» відносини повязані з постачанням і використанням енергії регулюються цим законом та іншими нормативними актами. Відповідно до статті 25 ЗУ «Про електроенергетику» права споживачів регулюються в тому числі Законом України «Про захист прав споживачів». Також поняття та умови договору регулюються главою 52 розділу ІІ ЦК України. Так відповідно до частини 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Тому позивачі просили зобовязати відповідача укласти договір про користування електричною енергією між споживачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] співвласниками житла з одного боку і енергопостачальником ПАТ «Київобленерго» з іншого боку. Зобовязати ПАТ «Київобленерго» розподілити рахунок на оплату за електричну енергію між споживачами співвласниками житла пропорційно побутового обладнання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] направили до суду заяви в яких просили розгляд справи провести у їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила у вимогах позовної заяви відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Так, за умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: - за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); - за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку більше ніж місяць; - за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Стаття 368 ЦК України визначає що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 5 вересня 2003 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. 14.02.2002 року між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» укладено договір № 648133 про користування електричною енергією побутовим споживачем. 18.05.2015 р. [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про розподілення рахунку на оплату за електричну енергію між співвласниками житла (квартири). Листом від 24.06.2015 року ПАТ «Київобленерго» було відмовлено у задоволенні вимоги викладеній у заяві позивача. Співвласники квартири не можуть у позасудовому порядку дійти згоди щодо оплати вартості житлово-комунальних послуг. Разом з тим, вирішити питання про поділ особового рахунку квартири та укладення відповідних договорів, як це передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, суд може лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім'я, та визначення площі приміщень, що перебуватимуть у спільному користуванні та визначення точної кількості електричного обладнання кожного співвласника та обладнання що є у спільному користуванні, оскільки вартість житлово-комунальних послуг розраховується, відповідного виходячи з потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, чисельності осіб, які проживають у квартирі, площі приміщення, яким користується кожний з власників. Разом з тим ст. 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. \~ Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до абз. 3 п. 3 ПКЕЕН енергопостачальники не мають права відмовити споживачу в укладенні договору про користування електричною енергією. Так з матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ПАТ «Київобленерго» укладено договір № 648133 про користування електричною енергією побутовим споживачем, і зобовязання відповідача до укладення договору з іншими співвласниками квартири не відповідає нормам ЦК України щодо свободи договору. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з наведено вище, суд не вбачає на даний період часу підстав для задоволення позовних вимог як таких, що не ґрунтуються на відповідних належних та допустимих доказах. Відповідно до ст. 321, 368 ЦК України та

Outcome: dismissed