Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

позивачі звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, Садового товариства «Блакитна затока» про визнання права власності в порядку спадкування. У позові зазначають, що [INFO] помер [PERSON], спадкоємцями якого є [PERSON] - дружина померлого та [PERSON] - дочка померлого. Позивачі у встановлений законом строк прийняли спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину на майно, зареєстроване за померлим. Оскільки спадкодавцем не було зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 836 кв.м., розташовану по [ADDRESS], передану йому у приватну власність для ведення садівництва згідно з рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №392/1826 «Про передачу членам садівничого товариства «Блакитна затока» Харківського району м.Києва, земельних ділянок для ведення садівництва та садовому товариству «Блакитна затока» Харківського району м.Києва земель загального користування і про погодження садовому товариству «Блакитна затока» Харківського району місця розташування колективного садівництва на острові Водників у Голосіївському районі м.Києва», відповідно на неї був відсутній правовстановлюючий документ, позивачі не змогли отримати свідоцтво про право спадщину на цю ділянку. Позивачі вказують на те, що [PERSON] було замовлено технічну документацію на ділянку, яка була розроблена проектно-вишукувальною організацією, відповідно було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 836 кв.м., по [ADDRESS], але станом на 12.11.2012 року державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на імя [PERSON] у Головному управлінні земельних ресурсів не зареєстровано та не видавався. На думку позивачів, [PERSON] виразив свою волю на реєстрацію права на приватизацію земельної ділянки для садівництва, але не здійснив його державну реєстрацію, у зв'язку з чим просять визнати за ними право власності на ? вказаної земельної ділянки за кожною. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача Садового товариства «Блакитна затока» проти задоволення позову не заперечував. Представник відповідача Київської міської ради позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з роз'ясненнями, наданими п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України » від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.6). Спадкоємцями померлого [PERSON] є [PERSON] - його дружина (а.с.7) та [PERSON] - дочка (а.с.8-14). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №392/1826 «Про передачу громадянам, членам садівничого товариства «Блакитна затока» Харківського району м.Києва, земельних ділянок для ведення садівництва та садовому товариству «Блакитна затока» Харківського району м.Києва земель загального користування і про погодження садовому товариству «Блакитна затока» Харківського району м.Києва місця розташування колективного садівництва на острові Водників у Голосіївському районі м.Києва» передано громадянам, членам садівничого товариства «Блакитна затока» в приватну власність земельні ділянки загальною площею 11,7 га для ведення садівництва в урочищі «Острів Водників» у Голосіївському районі м.Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови (а.с.100-109). Згідно з додатком до цього рішення у приватну власність громадянину [PERSON] передано земельну ділянку площею 836 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.104). Згідно з довідкою від 09.11.2010 року №96/11-10, виданою Садовим товариством «Блакитна затока» Харківського району м.Києва [PERSON] ([ADDRESS]) дійсно був членом Садового товариства «Блакитна затока» Харківського району м.Києва до дня смерті [INFO] (а.с.59). Як свідчить лист Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.11.2012 року №03-387/85889 (а.с.16), відповідно до рішення Київської міської ради від 28.03.2002 року №392/1826 [PERSON] передано у власність для веденя садівництва земельну ділянку площею 836 кв.м. на [ADDRESS]. Як вбачається з указаного листа, відповідно до зазначеного рішення Київради проектно-вишукувальною організацією була розроблена технічна документація та виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 836 кв.м., по [ADDRESS]. Станом на 12.11.2012 року державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на ім'я [PERSON] у Головному управлінні земельних ресурсів не зареєстровано та не видавався. Згідно з ч.1-2 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час прийняття Київською міською радою рішення від 28.03.2002 року №392/1826) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч.3 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції станом на 28.03.2002 року) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, встановлений статтею 118 Земельного кодексу України (в редакції станом на 28.03.2002 року), передбачає подання громадянином, зацікавленим в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки, заяви до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням земельної ділянки, отримання дозволу на розроблення проекту її відведення, прийняття рішення про передачу ділянки у власність. Відповідно до ч.1 ст.125 Земельного кодексу України (в редакції станом на 28.03.2002 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч.1 ст.126 Земельного кодексу України (в редакції станом на 28.03.2002 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка була виділена [PERSON] відповідним рішенням Київської міської ради, проектно-вишукувальною організацією була розроблена технічна документація та виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 836 кв.м., по [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням досліджених доказів, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] за життя виразив свою волю на реєстрацію права на приватизацію земельної ділянки для садівництва, але не здійснив його державну реєстрацію. На думку суду, неотримання [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку не позбавляє його самого права власності на цю ділянку. Суд приходить до висновку про те, що земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], площею 836 кв.м., по [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.60-79), його донька [PERSON] та дружина [PERSON] отримали в Шістнадцятій київській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало померлому. Отримати свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку позивачі не мають можливості через відсутність належного правовстановлюючого документа на цю ділянку. Матеріали спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] свідчать про те, що є його спадкоємцями є його дружина [PERSON] та донька [PERSON] Інших осіб, які мають право на спадкування після померлого, і зокрема, на обов'язкову частку у спадщині, не встановлено. Таким чином, усе спадкове майно незалежно від часу прийняття спадщини належить позивачам як спадкоємцям з часу відкриття спадщини. Невидача позивачам свідоцтва про право на спадщину на майно у зв'язку з відсутністю у них правовстановлюючого документа порушує їхнє право власності, яке в даному випадку повинно бути захищено судом. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved