Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, покликаючись на те, що [INFO] року помер [PERSON] 22 березня 2010 року [PERSON] складено заповіт відповідно до якого він заповів свою частку у квартирі [ADDRESS] [PERSON] Вважає, що такий заповіт складено та підписано під впливом тяжких обставин без усвідомлення значення своїх дій, оскільки на момент складання заповіту [PERSON] утримувався в повній ізоляції, піддавався психологічному тиску з боку [PERSON] Із 2010 року [PERSON] тривалий час незаконно володіла квартирою [ADDRESS] та шляхом тиску і погроз, скориставшись безпорадним станом [PERSON] написала новий заповіт від нього на своє ім'я. Ще за життя [PERSON] [PERSON] вчиняла спроби поновити їхні порушені права щодо вазаної квартири. Просять визнати заповіт [PERSON] від 22 березня 2010 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов заперечили, пояснили, що позивачами не надано жодних доказів стосовно того, що волевиявлення [PERSON] на час складання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, а також, що такий заповіт складено та посвідчено з порушенням вимог закону. Просять у задоволенні позову відмовити. Позивачем [PERSON] 28 вересня 2015 року заявлено клопотання про витребування історії хвороби [PERSON], у задоволенні якого судом відмовлено. Представник відповідача 13 квітня 2016 року заявив клопотання про витребування спадкової справи після смерті [PERSON], яке судом задоволено. Позивачем [PERSON] 15 липня 2016 року заявлено клопотання про витребування медичної картки [PERSON], яке судом задоволено. Позивачем [PERSON] 31 жовтня 2016 року заявлено клопотання про витребування медичної картки [PERSON], у задоволенні якого судом відмовлено. Представником позивача 13 березня 2017 року заявлено клопотання про витребування медичної картки [PERSON], яке судом задоволено. Позивачем [PERSON] 16 серпня 2017 року заявлено клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, яке судом задоволено. Представник позивача 16 січня 2018 року заявив клопотання про виклик свідків та витребування медичної документації [PERSON], яке судом було задоволено. 05 червня 2018 року представник позивача заявив клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого судом відмовлено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши спадкову справу померлого [PERSON], медичну картку [PERSON], докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] помер [INFO] року. /а.с. 36/ Згідно заповіту [PERSON] від 22 березня 2010 року [PERSON] заповів усе своє майно, а також належну йому частину квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] /а.с. 189/ У відповідності до свідоцтва про право власності на квартиру від 05 грудня 1996 року квартира [ADDRESS] належить на праві сумісної власноств [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с. 43/ Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Також, суд згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки Верховного суду України, викладені у п. 16 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якої правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Однак, не зважаючи на призначення судом у справі посмертної судово-психіатричної експертизи за клопотанням позивача [PERSON], після повернення до суду справи із клопотанням експерта щодо надання аудіозапису допиту свідків, медичної документації [PERSON] та оплати експертизи, вартістю від 6000,00 грн., позивачі не наполягали на продовженні проведення такої експертизи, позивча [PERSON] зазначила, що на даний момент не може оплатити експертизу у такому розмірі, а суд згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до посвідчення інваліда серії [NUMBER] від 25 лютого 2011 року [PERSON] був інвалідом 1 групи. /а.с. 31/ Згідно з випискою з історії хвороби №274 проведено лікування та обстеження хворого [PERSON] з 14 травня 2009 року по 24 червня 2009 року. /а.с. 33/ У відповідності до довідки №435379 від 31 липня 2009 року [PERSON] встановлено І групу інвалідності на строк до 01 серпня 2011 року. /а.с. 34/ Однак, суд не бере до уваги такі медичні документи, оскільки суд не володіє спеціальними знаннями, необхідними для належної оцінки медичних документів [PERSON] та не може встановити стан психічного здоров'я [PERSON], зокрема чи міг він усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, однак позивачами та їх представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів, що померлий [PERSON] на час складання заповіту від 22 березня 2010 року піддавався психологічному тиску з боку відповідача [PERSON] чи будь-яких інших осіб, а також що померлий не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім того, суд не бере до уваги акт Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 02 квітня 2012 року, свідоцтво про поховання №2500 від 29 липня 2010 року, договір №003589 від 29 липня 2010 року, заповіт від 20 липня 2005 року, 19 серпня 2009 року, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2012 року, постанови державного виконавця від 07 лютого 2014 року, 21 березня 2014 року, оскільки такі не спростовують та не підтверджують жодні оставини щодо стану психічного здоров'я померлого [PERSON] та щодо того, чи міг він усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на момент складення оспорюваного заповіту від 22 березня 2010 року. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачами та їх представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed