Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вимогами, уточненими під час розгляду справи, про стягнення з відповідача на користь позивачів суму курсової різниці та суму курсової різниці на 3% річних за період з 21 жовтня 2009 року по 18 травня 2018 року, а також 3% річних з 21 жовтня 2009 року по 19 листопада 2018 року, а всього 2 927901,67 грн. Зазначені вимоги обґрунтовані тим, що рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року у справі № 2-90/12, зміненого рішенням Апеляційного суду Київської області від 03.04.2013 року у справі № 22ц/780/1376/13, про стягнення з [PERSON] на користь спадкодавця позивачів заборгованості за позикою (отримана відповідачем 20 жовтня 2009 року) в сумі 957\~556,28 грн., до теперішнього часу не виконано. Ухвалюючи зазначені рішення суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що відповідач [PERSON] отримала позику в іноземній валюті у сумі 110\~000 доларів США, при курсі НБУ, на час розгляду справи, в розмірі 7,993 грн./долар. Оскільки, на даний час курс долара по відношенню до гривні значно виріс і становить 27,755 грн./долар США, враховуючи не виконання боржником грошового зобовязання позивачі, як спадкоємці позикодавця звертаються з даним позовом з вимогами стягнути на їх користь заборгованість в розмірі 2 927901,67 грн. у виді суми курсової різниці та суми курсової різниці на 3% річних, а також 3% річних від суми боргу. Представник позивачів в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача, повторно, в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, в своїх запереченнях до позову та під час участі в одному із судових засіданнях зазначав, що законних підстав для стягнення з її довірительки курсової різниці не має. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями ст.526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з\~положеннями ст.\~1049\~ЦК України,\~позичальник зобовязується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з положеннями ст.99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до положень ч.2 ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з положеннями ч.1\~ст.612 ЦК України,\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.\~\~ За положеннями ч.1\~ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивачі просили стягнути її на підставі положень ст.22 ЦК України, відповідно до\~якої,\~у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. При цьому, при виборі і застосуванні норм закону щодо поняття «курсова різниця» та сфери його застосування суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 357/16594/15-ц (провадження №14-69 цс18), від 30.05.2018 року у справі № 750/8676/15-ц, постановах Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі № 361/1936/16-ц, від 31.10.2018 року у справі № 357/16594/15-ц (провадження №61-1305св18) Верховним Судом визначено поняття «курсова різниця» та сфери застосування цього поняття. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10.08.2000 року №193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24.07.2001 року № 126, іноземна валюта - інша валюта, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів. До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті. Отже, курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції висловлена Верховним Судом України в постанові від 18.05.2016 року у справі № 6-237цс16. Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України,\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 03.04.2013 року у справі № 22ц/780/1376/13 рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.12.2012 року у справі № 2-90/12 скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на його користь 879\~230 грн. боргу за договором позики та 78\~326,28 грн. 3% річних від простроченої суми, всього 957\~556,28 грн. (а.с.11-15) та 22.05.2013 року видано виконавчий лист справа № 2-90/12 (а.с.15). 23 травня 2013 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Васильківського МРУЮ, на підставі зазначеного вище виконавчого листа було відкрито виконавче провадження № 38105445 (а.с.16). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2017 року у справі № 2-90/12 (провадження № 6/362/129/17), замінено сторону виконавчого провадження № 38105445, [PERSON] на позивачів у справі (а.с.28-29). Згідно листа №1307 від 30.01.2019 року Васильківського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області, заборгованість [PERSON] за виконавчим провадженням ВП № 38105445 на виконання виконавчого листа № 2-90/12 від 22.05.2013 року на суму 957556,28 грн. не погашена (а.с.92). Таким чином, аналізуючи вказані норми закону та враховуючи висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені в його постановах, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача курсової різниці\~відсутні, а тому, в задоволенні позову в цієї частині відмовляє. \~ \~ \~ \~Разом з тим, суд вважає задовольнити вимоги позову, щодо стягнення з відповідача на користь позивачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання 957\~556,28 грн. в розмірі за період з 4 квітня 2013 року (з дня наступного дати ухвалення Апеляційним судом Київської області рішення у цивільній справі № 22ц/780/1376/13 щодо встановлення суми заборгованості [PERSON]В.) по 19 листопада 2018 року (на день уточнення заявником позовних вимог), що, за цей період часу, дорівнює 15,9% та складає 161\~827 грн. Також представником позивача [PERSON] подано клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9\~300 грн., які документально підтвердженні відповідними квитанціями, які надані до матеріалів справи (а.с.109, 100) та судового збору. Відповідно до положень ч.ч.1 і 2\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ст.137 ЦПК України визначений порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. У звязку з наведеним, та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд задовольняє вимоги клопотання представника позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат частково, а саме, в сумі 4650 грн. на правничу допомогу, та 1618,34 грн. на судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: partial