Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивує тим, що вказана квартира належала на праві власності сторонам по справі, проте рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14.08.2013 року припинено право власності відповідача на 1/3 частку у квартирі [ADDRESS] та зобов'язано ТУ ДСА України у Львівській області виплатити відповідачу грошову компенсацію вартості частки квартири у сумі 119 333 грн. 33 коп., які були сплачені згідно квитанції № ПН106 від 13.08.2013 року. Вказане рішення набрало законної сили, проте Головне управління казначейства України у Львівській області грошових коштів відповідачу не виплатило і він продовжує займати вказану вище квартиру без достатніх правових підстав, добровільно звільнити її не бажає, чим створює їм перешкоди у користуванні власністю, тому наявні підстави для його виселення у судовому порядку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві. Просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримав, доповнив, що відповідач 13.01.2014 року отримав кошти в сумі 119 333,33 грн., як компенсацію 1/3 частини вартості квартири [ADDRESS], тому вимоги позивачів підставні та підлягають до задоволення. Відповідач у судовому засіданні позов визнав, зазначив, що в січні 2014 року отримав компенсацію вартості частки квартири в сумі 119 333, 33 грн., проте ще не встиг придбати собі квартири та зобов'язався за 1,5 місяці звільнити спірну квартиру. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 32 ЦПК України факти, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили по одній цивільній справі, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14.08.2013 року припинено право власності відповідача на 1/3 частку у квартирі [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частки у квартирі [ADDRESS] та зобов'язано ТУ ДСА України у Львівській області виплатити [PERSON] грошову компенсацію вартості частки квартири у сумі 119 333 грн. 33 коп., які були сплачені згідно квитанції №37313005000789, МФО 825014 згідно квитанції № ПН106 від 13.08.2013р. Рішення не оскаржено, набрало законної сили та підлягає до виконання. Згідно довідки ЛКП «Сигнівка» від 09.01.2014 року [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] знятий з реєстраційного обліку 03.12.2013 року згідно рішення суду. Також відповіддю в.о. начальника управління Державної судової адміністрації в Львівській області від 04.02.2014 року підтверджується, що 13.01.2014 року [PERSON] отримав кошти в сумі 119 333,33 грн., як компенсацію 1/3 частини вартості квартири [ADDRESS] на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14.08.2013 року по справі № 462/1928/13-ц. Однак, з пояснень сторін, вбачається, що відповідач добровільно спірну квартиру не залишив та продовжує там проживати. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положеннями статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою ст.109 ЖК Української РСР визначено, що виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст.ст. 317, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов про виселення відповідача у примусовому порядку без надання іншого житла підлягає задоволенню, оскільки після набрання законної сили рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14.08.2013р. право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] припинено, він повинен був добровільно виселитись із спірної квартири.

Outcome: approved