Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивачі звернулись до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON], згідно якої просили [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. При цьому посилаючись на те, що відповідач зареєстрований у вищевказаній квартирі, проте фактично не проживає в ній з 2003 року. Крім цього, позивачі не мають жодних відомостей про місце проживання відповідача та не має засобів зв'язку з ними. Позивачі зазначив, що постійно проживає у вищевказаній квартирі, самостійно сплачує комунальні послуги, витрати по утриманню житла, однак реєстрація відповідачів у квартирі, яка перебуває у його користуванні створює перешкоди в реалізації його прав щодо користування вказаною квартирою та призводить до зайвих витрат по сплаті житлово-комунальних послуг. Позивачі та їх представник у судове засідання не з'явилися, але надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином, поважних причин неявки суду не повідомили. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2003 (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. 26.12.2003, реєстровий №10867, дата реєстрації 09.03.2004) [PERSON], [PERSON] (після одруження - [PERSON]) та [PERSON] на справі спільної приватної власності в рівних частках належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрації), виданої [PERSON], за підписом начальника та бухгалтера дільниці №8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровано 5 осіб, а саме: [PERSON] (відповідальний), [PERSON] (дочка), [PERSON] (внук), [PERSON] (дочка) та [PERSON] (колишній власник). [PERSON] зареєстрована в квартирі 19.12.1991 року і є колишнім власником та з 2003 року не мешкає в квартирі за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом на ім'я Начальника дільниці №8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 18.12.2017 року, підписаного сусідами та посвідчена начальником дільниці Кичуком М.Г. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на в ший розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції»№475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Системний аналіз ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає підстави для висновку про те, що зняття з реєстрації можливе при винесенні судом рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ч.1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідач не проживає за вказаною адресою та як вбачається з матеріалів справи фактично виселився. Згідно ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Зі змісту ст. 72 ЖК України вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, зареєстроване місце проживання [PERSON] в квартирі, яка належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] порушує їх права як власників квартири на можливість вільного розпорядження своїм майном, спричиняють матеріальні збитки у вигляді додаткової оплати комунальних послуг, тому суд прийшов до висновку,що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved