Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], відділу цивільної імміграції і реєстрації фізичних осіб Красноармійського МРВ ГУ МВС України в Донецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і зняттям з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Донецька область, м. Красноармійськ, вул. Партизанська, 68, що підтверджується договором дарування та реєстраційним посвідченням КП БТІ від 17.04.2002 року . В будинку значиться зареєстрований її колишній чоловік, відповідач по справі, який не проживає в ньому з моменту розірвання шлюбу, тобто з листопада 2012 року. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняти його з реєстрації та стягнути з нього понесені судові витрати. В судовому засідання позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Уточнила правову підставу заявлених позовних вимог, а саме просила визнати відповідача як колишнього члена її сім»ї у зв»язку з тим, що останній не проживає у зазначеному житлі понад 1 рік , що відповідає вимогам ст. 405 ЦК України. Відповідачі в судове засідання не з»явились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки належним чином повідомлені про день час слухання справи відповідачі не повідомили про причини своєї неявки, а позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України,\~ст. 383 ЦК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Згідно з житловим законодавством членами сімї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~156 ЖК України\~з урахуванням положень ч. 1 ст.\~405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] був вселений в житловий будинок, що розташований за адресою: м. Красноармійськ, вул. Партизанська, 68, як член сім»ї позивача [PERSON], якій на праві особистої власності належить вищезазначений об»єкт нерухомості ( а. с. 4-7,12-13). Судом встановлено, що шлюбі між позивачкою та відповідачем розірвано 13.12.2012 року, і саме з 2012 року відповідач не мешкає на зазначеній жилій площі , що підтверджується матеріалами справи ( а. с. 10,11). Оскільки в судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги, а самепросила визнати відповідача як колишнього члена її сім»ї у зв»язку з тим, що останній не проживає у зазначеному житлі понад 1 рік без поважних причин, що відповідає вимогам ст. 405 ЦК України, інших доказів, які б спростовували даний факт суду не надано, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки це відповідає вимогам ст. 405 ЦК України. Що стосується позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, вимога позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідача не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту права власності на жиле приміщення не можна вважати належним. У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. \~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред'явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу. Враховуючи, що рішення суду про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимоги про зняття відповідача з реєстрації, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial