Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу для виїзду дитини за кордон. Посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, який між ними існує тільки формально. Від шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO]. На даний час син проживає разом з позивачкою, батько дитини постійно виїжджає за кордон. Позивачка працює медсестрою у приватного стоматолога та має можливість щорічно виїжджати з сином за кордон у відпустку, однак батько дитини не має наміру надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон для відпочинку, що суперечить інтересам дитини, у зв'язку з чим постійно виникають конфлікти. [PERSON] просила суд задовольнити її вимоги та надати її неповнолітньому сину - [PERSON], [INFO]., дозвіл на оформлення проїзних документів та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до країн континентальної Європи без згоди та супроводу батька - [PERSON]. [INFO], в супроводі матері - [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною 18-річного віку на період перебування за кордоном на протязі 90 календарних днів щорічно. В судове засідання позивачка [PERSON] подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Вимоги позовної заяви підтримує та просить її задовольнити. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Вимоги позовної заяви визнав у повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення, відновлення провадження, тощо) судом не проводилось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка та відповідач перебувають у шлюбі, який носить формальний характер. Від шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO]. Як встановлено з матеріалів справи, позивачка має намір на поїздку разом з дитиною до країн континентальної Європи без згоди та супроводу батька для відпочинку та оздоровлення. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, зобов'язані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст.272 ч.1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними ч.3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч.4); аналогічні положення ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Законодавчих підстав для обмеження права дитини та матері, яка діє в інтересах дитини, на оформлення відповідних документів немає, таке право підлягає захисту судом, зокрема, і від безпідставних та необґрунтованих заборон щодо цього одним з батьків дитини (ст.ст. 274, 275 ЦК України). Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав відповідного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав вирішення спору судом. Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (чинна для України з 27.09.91 р.) передбачено в пункті 1 статті 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З врахуванням обставин справи та встановлених доказів, а також враховуючи інтереси неповнолітньої дитини та забезпечення умов для відпочинку та розвитку, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні, а тому даний позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved