Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом та просили визнати за ними право власності по 1/4 частині за кожним на квартиру [ADDRESS], загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м. В обґрунтування вимог посилалися на те, що їм на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року належить на праві спільної часткової власності по 1/4 частині кожному квартира [ADDRESS], яке зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 29.01.2007р. На даний час вони мають намір розпорядитися належним їм майном, але вчини будь які правочини не можуть у звязку із втратою оригіналу правовстановлюючого документу. Дублікат договору отримати не можуть оскільки необхідна заява всіх співвласників, але відповідачка і третя особа, які мають у власності також по 1/4 частині зазначеної квартири, в квартирі не проживають, місце їх знаходження невідомо, що унеможливлює подання спільної заяви на отримання дублікату договору купівлі-продажу. Крім того, позивач [PERSON] просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль «Тойота Каріна» р/н [NUMBER] за набувальною давністю. В обґрунтування цієї вимоги посилався на те, що зазначений автомобіль було придбано під час шлюбу із [PERSON] та саме на її імя було зареєстровано право власності на автомобіль. Після розірвання шлюбу в 2009 році, автомобіль залишився в його користуванні. Таким чином, посилаючись на вимоги СК України та ст. 344 ЦК України, зазначає, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві спільної часткової власності є рівними, отже йому належить 1/2 частина автомобіля та його колишній дружині також 1/2 частка, а враховуючи те, що він добросовісно заволодів автомобілем, користується ним відкрито та автомобіль знаходиться в його володінні з 2009 року, вважає, що має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля, що належить його колишній дружині, за набувальною давністю. Представник позивача [PERSON], вимоги позову підтримав. Від позивача [PERSON], надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 33). Відповідачка та третя особа в судове засідання не зявилися про місце та час його проведення повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою про повернення судових повісток без вручення у звязку із не проживанням відповідачки та третьої особи за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 39, 40). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.11.1988 року по 30.09.2009 року (а.с. 13). [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності (по 1/4 частині кожному) належить квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року реєстровий № 339, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН» 29.01.2007р., (а.с. 8, 9). Також встановлено, що [PERSON], та [PERSON], втратили оригінал договору купівлі-продажу, отримати дублікат якого не можливо, оскільки відсутня спільна заява співвласників квартири, зокрема згода [PERSON], та [PERSON], місце проживання яких позивачам невідоме. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON], [PERSON] в частині визнання за ними права власності по 1/4 частині за кожним на квартиру [ADDRESS], загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м., підлягають задоволенню. Крім того, встановлено, що під час шлюбу, а саме 17.06.2008 року, подружжя [PERSON], та [PERSON], придбали автомобіль «Тойота Каріна» 1994 року випуску, р/н [NUMBER], який був зареєстрований на імя [PERSON], (а.с. 12) та користувачем якого був [PERSON] Після розірвання шлюбу, а саме з 30.09.2009 року автомобіль залишився в користуванні [PERSON], із будь якими вимогами з приводу транспортного засобу, [PERSON], до [PERSON], не зверталася. В силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ст. 68 СК України, Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 369 ЦК україни, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. В силу ст. 370 ЦК України, Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 364 ЦК України визначено, що Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~ протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зазначені норми права слід дійти висновку про те, що [PERSON], не заволодів чужим майном, а користується майном, що є його та [PERSON], спільною сумісною власністю, отже користування автомобілем [PERSON], здійснюється зі згоди іншого співвласника [PERSON] Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, з приводу користування майном, що є у спільній сумісній власності, не регулюються ст. 344 ЦК України. Виниклі між сторонами правовідносини, з приводу спільного сумісного майна, поширюються положення Глави 26 ЦК України, але позивач із такими вимогами до суду не звертався. На підставі ст.ст. 344, 392 ЦК України,

Outcome: partial