Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

\~ Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] ; покласти судові витрати зі сплати судового збору та витрати професійну правничу допомогу на [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначила наступне. 29.05.2000 року позивачка за договором дарування стала одноособовим власником будинку [ADDRESS] . 15.06.2015р. згідно рішення Саксаганського районного суду м Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі №214/4429/15-ц позивачка розлучилась з відповідачем, рішення набрало законної сили 27.10.2015р. Станом на теперішній час у вказаному будинку зареєстрований відповідач, однак з 05 грудня 2014 року і по день звернення до суду з даною позовною заявою, у вказаному житловому будинку відповідач не проживає, зобов`язання по оплаті житлових послуг не виконує, комунальні послуг не сплачує. Перешкод щодо проживання позивача у вказаному будинку з боку відповідача немає. Факт не проживання відповідача в житловому будинку [ADDRESS] підтверджується актами від 08.01.2016р., від 08.12.2016р., від 30.03.2019р., від 12.04.2021 р. Реєстрація відповідача у належному на праві власності позивачці будинку, обмежує її у володінні, користуванні та розпорядженні житлом, того, позивачка змушена сплачувати комунальні платежі з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, а також позбавлена можливості отримати субсидію щодо оплати комунальних послуг. У зв`язку з зазначеним позивачка вимушена звернутись до суду із даною позовною заявою посилаючись на наступне. Згідно частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла законом. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР член сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користувань приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справу «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в надань ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З огляду на викладене, позивачка вважає, що його право як власника будинку підлягає захисту, відповідач є таким, що втратив прав користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду надала заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, відзиву на подавав, у зв`язку з чим на підставі ст. 223 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: копія паспорту (а.с. 6-9), договір дарування (.с. 10), технічний паспорт (а.с. 12-17), державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 18), акти (а.с. 19, 20, 21,22), довідка (а.с. 23), інформацію про суми, нараховані до сплати (а.с. 24-97). Суд,

Outcome: approved