Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивачка 11.07.2018 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №323 в будинку №28 по пр. Моторобудівників в м. Запоріжжі. За змістом позову, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15.12.2004. У вказаному житловому приміщенні мешкає позивачка та її неповнолітня дитина син [PERSON], [INFO]. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2000. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2017 шлюб між сторонами розірваний. Вказаним рішенням суду також встановлено, що сторони не мешкають разом. Відповідач з січня 2017 року фактично мешкає за адресою: [ADDRESS]. З підстав, передбачених ст.3 СК України, ст. ст. 317, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність», ст. 71 Житлового кодексу України, позивачка просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою судді від 26 липня 2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 191 ЦПК України, до матеріалів справи відзиву на позовну заяву не подав, копію ухвали від 26.07.2018 та позовної заяви із додатками отримав засобами поштового звязку 04.08.2018, що підтверджено належними письмовими доказами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у звязку із розглядом справи судом за відсутності її учасників, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Предметом позову є захист права позивачки на користування та розпорядження житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Підставою для звернення до суду із зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачкою вказаним нерухомим майном, які створюються з боку відповідача. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, укладеному 15.12.2004 між [PERSON] та позивачкою, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], за р.№3353 від 15.12.2004, належить житлове приміщення, - квартира [ADDRESS], загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6112837 від 31.12.2004, право приватної власності на зазначене житлове приміщення, реєстраційний номер 8309142 - 31.12.2004 зареєстровано ОП «ЗМБТІ» за [PERSON] Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2000 по 08.08.2017, що підтверджено копією рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №336/599/17, пр. 2/336/919/2017 від 10.03.2017, яким встановлено, що відповідач [PERSON] мешкає окремо від позивачки та їх спільної неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та ухвалено розірвати шлюб, укладений між сторонами, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя 20.10.2000, актовий запис №1009. На підставі відповіді департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.07.2018 на запит суду від 13.07.2018 підтверджено адресу реєстрації відповідача [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Так, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України врегульовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права. Крім того, чинним законодавством встановлено загальні засади захисту права власності, а саме за змістом ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Нормою ч.1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що з січня 2017 року відповідач залишив зареєстроване місце свого проживання, з цього часу мешкає за іншою адресою, особистих речей та майна у житловому приміщенні не має. З реєстраційного обліку за місцем проживання [PERSON] в позасудовому порядку не знятий, комунальні послуги та квартирна плата нараховуються із врахуванням його реєстрації у житловому приміщенні, що порушує права позивачки, яка змушена здійснювати сплату за них самостійно. Оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідача, який із розірванням шлюбу, із застосуванням положень ст. ст. 3, 104 СК України, не є членом сімї власниці вказаного житлового приміщення, він створює перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачкою її майном, судом встановлено підстави для задоволення позову. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачкою суд виходить зі змісту ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003 року, у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття його з реєстрації. Слід зауважити, що положення Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII та Житлового кодексу України на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджуються, оскільки перший нормативно-правовий акт втратив чинність 20.06.2007 на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 №997-V, а норми Житлового кодексу застосуванню в даному випадку не підлягають, адже розповсюджуються на захист прав тимчасово відсутнього наймача та членів його сімї, а не власника житлового приміщення. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивачки, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений [PERSON], у сумі 704,80 гривень.

Outcome: approved