Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом, свої вимоги мотивують тим, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації по відношенню до України, а саме, на території Луганської та Донецької областей України, були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями, зазначеними в паспорті громадянина України. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Дебальцево Донецької області та їх вимушеного переселення у лютому 2015 року до підконтрольної Україною території - м. Коростишів, Житомирської області. Позивачі звертались до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за якою рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 травня 2019 року у цивільній справі №280/680/19, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що їх вимушене переселення в лютому 2015 з окупованої території Донецької області Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України позивачам завдано істотної моральної шкоди. Зазначають, що до вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Донецької області мали усталений спосіб життя, роботу, житло на території Донецької області. Після вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області змушені були прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратили житло, звичайний спосіб життя. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені конституційні права позивачів, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською Конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року. Посилаючись на зазначені обставини, просили суд стягнути з Російської Федерації на їх користь ( кожному) моральну шкоду у розмірі 1 007300,00 грн. (один мільйон сім тисяч грн.), що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 35 000 (тридцять п`ять тисяч) євро. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду подали заяви, відповідно до яких просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, відзив відносно позовних вимог не подавали, інших заяв та клопотань до суду не надходило. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] , громадяни України, відповідно до довідки від 10.02.2015 №1809000382 та від 02.08.2016 № 1809000567 останніх взято на облік як особу переміщену з тимчасово окупованої території України. В довідках зазначено, що позивачі дійсно проживали за адресою: [ADDRESS] і перемістилися з тимчасово окупованої території за адресою: [ADDRESS] (а.с.13,14). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12,81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 30.05.2019 року, яке набрало законної сили 04.07.2019 року встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] та [PERSON] у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області, Україна внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Звертаючись з даним позовом позивачі доводили, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та у зв`язку з вимушеним переселенням з окупованої території на підконтрольну території владі України, їм завдано моральну. Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка позивачами визначена відповідачем у справі. У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про міжнародне приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року, справа №914/3360/2012. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Незважаючи на те, що Посольством Російської Федерації в Україні отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, виклики в судові засідання, до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення [PERSON] та [PERSON] позову до Російської Федерації. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, слід відмовити з огляду на принципи міжнародного права з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

Outcome: dismissed