Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України, Південно-Західної регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні на транспорті про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку №70 по вул. Винниченка в м. Козятині Вінницької області за набувальною давністю . Свої вимоги мотивували тим, що їх батьки - [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 лютого 1960 року. З квітня 1970 року батько [PERSON] був призначений на посаду начальника Козятинської транспортної ветсандільниці. 20 жовтня 1970 року мати [PERSON] була прийнята на посаду ветсанітарки Козятинської транспортної ветсандільниці. У зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з підприємством, і враховуючи, що їх сім'я потребувала житла, батькам було надано для проживання житловий будинок по вулиці Куйбишева, № 54 (нині Винниченка, №70) в місті Козятині, в який у вересні 1970 року вселилася їх родина, де з однієї сторони знаходилася контора Козятинської транспортної ветсандільниці (нині Козятинський транспортний пункт держветконтролю), де працювали батьки, а з іншої сторони житлове приміщення, де стала проживати їх сім'я. Все життя батьки пропрацювали в Козятинській транспортній ветсандільниці (тепер Козятинський транспортний пункт держветконтролю), загалом 34 роки, і були звільнені 1 квітня 2004 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (згідно записів у трудових книжках). Їх батьки та вони почали проживати та користуватися вказаним житловим будинком починаючи з вересня 1970 року. Той факт, що це приміщення було саме житловим будинком підтверджується інвентарною справою за 1972 рік та технічним паспортом за 1973 рік, з яких вбачається, що технічна документація виготовлена саме на житловий будинок (з конторою), рік забудови - 1932, який розташований в місті Козятині по вулиці Куйбишева, № 54. Нумерація будинку та назва вулиці декілька раз змінювалися, на сьогоднішній день точна адреса: м. Козятин, вулиця Винниченка, № 70. Відповідно до листа Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України за № 15-7-10/23773 від 24.10.2014 року вбачається, що спірний житловий будинок знаходиться на балансі Південно-Західної регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті. Їх батько, [PERSON], помер 8 березня 2009 року. По день своєї смерті він постійно проживав та був зареєстрований [INFO]. Після його смерті спадщину фактично прийняла їх мати, [PERSON], оскільки постійно проживала та була зареєстрована разом з батьком на час відкриття спадщини. 05 грудня 2014 року їх мати, [PERSON], померла. На день смерті вона також постійно проживала та була зареєстрована [INFO]. Після її смерті спадщину прийняли вони , її діти, як спадкоємці першої черги за законом, шляхом подачі відповідних заяв про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Козятинського районного нотаріального округа [PERSON]А . За час проживання в будинку батьками, за їх допомоги і спільні кошти, неодноразово проводилися поточні та капітальні ремонти, за власний кошт проведено до будинку воду, постійно оплачувались комунальні платежі, будинок підтримувався у належному стані, а після смерті батьків вони, як спадкоємці, продовжують нести всі витрати по його утриманню. На неодноразові звернення до Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України з приводу приватизації житла, отримувались формальні відписки, що приміщення будинку по вул.. Винниченка, № 70 у місті Козятині відноситься до таких, що не підлягають приватизації Також їх мати зверталася до Козятинської міської ради з заявою про передачу будинку в комунальну власність територіальної громади, та отримала відповідь, що таке клопотання повинно надходити від Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України, але служба з таким клопотанням звертатися не бажає, а тому вони змушені звертатись до суду з позовом про визнання права власності на ? частину житлового будинку за набувальною давністю . Державна ветеринарна та фітосанітарна служба України, Південно-Західна регіональна служба державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні на транспорті звернулись з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння. Свої вимоги мотивують тим , що Державі, в особі Держветфітослужби України, належить будівля Вінницького пункту, яка знаходиться за адресою: вул. Винниченка, 70, м. Козятин, Вінницька область. [PERSON] пункту перебуває в оперативному управлінні (на балансі) Регіональної ветслужби та використовується для розміщення робочих місць спеціалістів ветеринарної медицини Вінницького пункту ДВСКН в м. Козятин. [PERSON] пункту змінювалася декілька разів, востаннє у 2004 році -вул. Винниченка, 70, до цього: вул. Винниченка, 66, вул. Куйбишева, 54 (1972 р.), вул. Куйбишева, 32 (1953 р.), вул. Куйбишева, 47а (1948 р.). [PERSON] пункту на балансі Регіональної ветслужби перебуває з 1949 року, з датою забудови 1932 р., загальною площею 89,1 кв.м., знаходиться на земельній ділянці 0,09 га., яка перебуває у постійному користуванні Регіональної ветслужби. Правовідносини між Ветеринарною службою Міністерства сільського господарства СРСР при управлінні Південно-Західної залізниці та своїм працівником [PERSON], батьком позивачів, щодо надання та отримання службового житла виникли з 08.09.1970 року. В 1970 році [PERSON] та [PERSON], батькам відповідачів, в зв'язку з їх роботою було надано службове жиле приміщення. Починаючи з 1954 по 1969 роки, в ньому проживали спеціалісти ветеринарної медицини із сім'ями на час їх роботи. В службовому жилому приміщенні батько Відповідачів, працюючи начальником Козятинської транспортної ветеринарно-санітарної дільниці, а потім провідним лікарем ветеринарної медицини, прожив із сім'єю більш 10 років, а саме до звільнення з роботи у 2004 році. їх діти, [PERSON] та [PERSON] виписані з службового жилого приміщення у 1983 році, та зареєстровані за іншими адресами. З 2004 року [PERSON] із жінкою проживали у займаному службовому жилому приміщені на підставі статті 125 Житлового Кодексу Української РСР 1983 року, як особи, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, тобто продовжили проживати на підставі Закону. У 2009 році помер [PERSON], у грудні 2014 року померла [PERSON], а тому і припинився договір найму Після смерті [PERSON] та [PERSON] Регіональна служба своїм листом від 06.05.2015 року № 148 зверталася до [PERSON] з проханням звільнити частину будинку, що знаходиться за адресою: вул. Вінниченка, 70 м. Козятин, Вінницька область у термін до 10 червня 2015 року в зв'язку із припиненням договору найму. Від отримання листа Відповідач [PERSON] відмовилася, про що свідчить напис працівника пошти на конверті. Починаючи з грудня 2014 року відповідачі продовжують користуватися та утримувати спірне жиле приміщення. Державі, в особі Держветфітослужби України (Уповноваженому органу управління), належить будівля Вінницького пункту, яка знаходиться за адресою: вул. Винниченка, 70, м. Козятин, Вінницька область . Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним - [PERSON] підтримала в повному обсязі обставини та вимоги викладені в позові про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю , зустрічні позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні зустрічного позову про витребування майна з незаконного володіння. Суду пояснила, що на час розгляду справи в суді вона з братом користуються спірною частиною будівлі. Мають ключі від входу, зберігають там деякі речі. Позивач [PERSON], підтримав пояснення дані його сестрою. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат [PERSON] суду пояснила, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків.. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Із домової книги для прописки громадян, які проживають в [INFO], яка розпочата у 1954 році , вбачається що в 1970 році [PERSON] та [PERSON], в зв'язку з їх роботою було надано службове жиле приміщення. Відповідно до положень статей 279, 281 Цивільного Кодексу Української СРСР 1963 року, чинних на час виникнення правовідносин, службові жилі приміщення надавалися громадянам, які за родом своїх трудових обов'язків повинні проживати за місцем роботи (керуючий будинком, двірник, вахтер тощо) або в службовому будинку (працівники лікувальних і учбових закладів, музеїв тощо). Жиле приміщення, незалежно від належності будинку, в якому воно знаходиться, включалося в число службових рішенням виконавчого комітету місцевої [PERSON] депутатів трудящих і надавалося за спеціальним ордером, що видавався цим виконавчим комітетом. Рішення виконавчим комітетом місцевої ради щодо включення даного приміщення до числа службових не виносилося, та ордера для вселення сім'ї [PERSON] у спірне приміщення не видавалося. Ніяких договірних зобовязань між родиною [PERSON] і відповідачами за первісним позовом не існувало. Родина весь час проживання в будинку за власні кошти його утримувала, проводила ремонтні роботи. Просить позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю задовольнити в повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння. Представник відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним - Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України в судовому засіданні підтримав в повному обсязі викладені в зустрічній позовній заяві обставини та вимоги і просить їх задовольнити та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Представник відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним - Південно-Західної регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні на транспорті в судовому засіданні підтримав в повному обсязі викладені в зустрічній позовній заяві обставини та вимоги і просить їх задовольнити та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позовних вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, та задовольнити зустрічні позовні вимоги Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України, Південно-Західної регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні на транспорті про витребування майна з незаконного володіння в повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], являються батьками позивачів за первісним позовом (а.с.14-17) 3 квітня 1970 року [PERSON] був призначений на посаду начальника Козятинської транспортної ветсандільниці. 20 жовтня 1970 року [PERSON] була прийнята на посаду ветсанітара Козятинської транспортної ветсандільниці, що підтверджуються відповідними записами у трудових книжках.(а.с.18-21) Із домової книга для прописки громадян, які проживають в [INFO], яка розпочата у 1954 році , вбачається що в 1970 році [PERSON] та [PERSON], в зв'язку з їх роботою було надано службове жиле приміщення (а.с.25-29) Вінницьким міжміським бюро технічної інвентаризації з 17.04.1972 по 19.04.1972 року проведено інвентаризацію по домоволодінню по вул. Куйбишева, 54 м. Козятина. Відповідно до Інвентаризаційної справи фактичне використання площі складало: 35,2 кв.м. - жилої площі, 13,4 - конторської площі, 22,7 -лікувально-санітарної, загального користування: кухня 6,3 кв.м., коридор -5,9 кв.м., прихожа - 5,6 кв.м., всього 89,1 кв.м. (а.с.30-32) [PERSON] та [PERSON] з 1 квітня 2004 року були звільненні з Козятинської транспортної ветсандільниці за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію,згідно записів у трудових книжках. [PERSON], помер 8 березня 2009 року , що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] 1-АМ №142075 (а.с.12). По день своєї смерті він постійно проживав та був зареєстрований [INFO] (а.с.23) Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняла дружина , [PERSON], яка 05 грудня 2014 року померла (а.с.13) Після смерті [PERSON] спадщину прийняли діти, як спадкоємці першої черги за законом, [PERSON] та [PERSON], шляхом подачі відповідних заяв про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Козятинського районного нотаріального округа [PERSON], про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі..(а.с.41). Рішенням Вінницького обласного державного Арбітражу від 30.11.1948 р. по справі № 1159 визнано, що Ветеринарній Інспекції Міністерства сільського господарства СРСР при Управлінні Вінницької залізниці належить на праві власності домоволодіння, яке розташоване в м. Козятин, по вул. Куйбишева, 47а. Згідно акту судового виконавця від 05.11.1949 р., рішення виконано і домоволодіння передано Ветеринарній Інспекції Міністерства сільського господарства СРСР при Управлінні Вінницької залізниці. У звіті про «наличии городского обобществленного жилищного фонда» (форма затв. ЦСУ СРСР від 22.06.1949 р. № 1155), станом на 01.01.1950 р. Державна Ветеринарна Інспекція Міністерства Сільського Господарства Союзу РСР при Управленні Вінницької залізниці відзвітувала, що в м. Козятин, по вул. Куйбишева, 47а має будову, яка прийнята як власність по суду від Козятинського відділення Вінницької залізниці.(а.с.110-117) У звіті «о наличии городского обобществленного жилищного фонда» (форма затв. ЦСУ СРСР від 29.09.1951 р. № 364), станом на 01.01.1952 р. надано інформацію, що [PERSON] пункту має житлову площу 15 кв.м., нежитлову - 60 кв.м., кількість що проживають - 4 особи. ( а.с.110-117) З довідок щодо історії реорганізації Ветеринарної служби вбачається, що Ветеринарна Інспекція Міністерства Сільського Господарства СРСР при Управленні Вінницької залізниці еволюціонувала в теперішню Регіональну ветслужбу, яка підпорядкована Держветфітослужбі України. (а.с.104-108). Статтею 6 Житлового Кодексу Української РСР встановлено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. З розділу 9 Домової книги «Род занятий, должность и место работьі..» вбачається, що на момент прописки [PERSON] перебував на посаді начальника Козятинської транспортної ветсандільниці Ветеринарної служби при управлінні Південно-Західної залізниці, а [PERSON] з жовтня 1970 року ветсанітар цієї установі, що також підтверджується і їх трудовими книжками. Як вбачається з Домової книги спірного жилого приміщення, починаючи з 1954 по 1969 роки, в ньому проживали спеціалісти ветеринарної медицини із сім'ями на час їх роботи. В листі від 18.06.1947 р. та акту приймання-передачі від 28.02.1941 йдеться, що поблизу Казатинської товарної станції є типова будівля ветеринарно-санітарної дільниці, в якій розміщується службове (для чергування) приміщення та квартири для ветеринарного персоналу (всього 4 кімнати і одна кухня). В архівних документах Регіональної ветслужби по [PERSON] пункту відсутні документи з 1954 по 1996 роки, частково 1970 роки, немає також інформації про видачу ордера на вселення сім'ї [PERSON] та рішення виконавчого комітету місцевої [PERSON] депутатів трудящих про надання їм житла у 1970 році. Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР було затверджено [PERSON] Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], суду пояснив, що за проханням [PERSON] та [PERSON], проводив ремонтні роботи в квартирі будинку по вул. Винниченка, № 70, у тому числі встановлював нову каналізацію та водопровід. Відповідно до листа №275 від 19.10.2015 року та витягу з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна (а.с. 143), будівля Вінницького пункту ДВСКН розташованої по вул. Винниченка,70 в м. Козятині, відноситься до державного майна по коду 1220.9 «[PERSON] для конторських та адміністративних цілей інші», балансоутримувач якого являється Південно-Західна регіональна служба державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні на транспорті. Зазначені докази дають підстави дійти висновку, що будівля по вул. Куйбишева, 54, Винниченка, 70 являється одною і тою ж будівлею. Положенням закріпленим в ст. 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власностіздійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами. Відповідно до ч 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майномі продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майномпротягом десяти років або рухомим майном- протягом п'яти років, набуває право власностіна це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 2 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Із аналізу зазначених норм витікає, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Як батьки позивачів так і самі позивачі достовірно знали, що спірна будівля належить державі. Таким чином позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу право власності чи речове право іншої особи, а тому суд приходить до висновку, що ні [PERSON], ні [PERSON], за життя не набули право власності на спірну частину будівлі. В свою чергу позивачі за первісним позовом не можуть прийняти спадщину на майно яке не було власністю спадкодавців, а тому позовні вимоги [PERSON], [PERSON], не підлягають задоволенню. Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що позивачі за первісним позовом продовжують користуватись частиною спірної будівлі, мають ключі від вхідних дверей, зберігають там частину речей батьків. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майнамає право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що під час розгляду справи встановлено, що будівля Вінницького пункту ДВСКН розташованої по вул. Винниченка,70 в м. Козятині, відноситься до державного майна, і знаходиться в користуванні Південно-Західної регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні на транспорті, який є структурним підрозділом Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України, суд приходить до висновку про можливість задоволення зустрічних позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved