Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON], [PERSON], Жовтневого\~ВДВС Криворізького міського управління юстиції Головного управління юстиції в Дніпропетровській області Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, [PERSON], треті особи: приватний нотаріус [PERSON], Реєстраційна служба Криворізького міського управління юстиції про визнання електронних торгів недійсними, визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, пояснивши свою заяву тим, що 23.12.1988 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований Залізничним пос. РАЦС Довгинцівського району м. Кривого Рогу, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис № 29. Від шлюбу вони маємо повнолітнього сина: [PERSON], [INFO]. Під час спільного життя з [PERSON], а саме 02.12.1995 р. вони придбали квартиру 23 у будинку 76 на мікрорайоні 5-й Зарічний в м. Кривому Розі, на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Державним нотаріусом Криворізького нотаріального округу 02.12.1995 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 3005, за вказаним договором покупцем квартири є [PERSON] по справі. Право власності [PERSON] на квартиру зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ» від 15.01.1996 року, про що у відповідній книзі зроблено запис за № 23. 04.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] після розірвання шлюбу пішов жити до нової родини, а позивач залишилась проживати у вищевказаній квартирі. Але, у листопаді 2014 року до її оселі завітав чоловік, який бажав оглянути квартиру з ціллю придбання останньої. Від якого вона дізналася, що квартира виставлена на продаж за борги її колишнього чоловіка [PERSON] Звернувшись до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, а саме до державного виконавця Свистун П.О., позивач отримала копію постанови № ВП № 41368295 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, (далі - постанова),яка була винесена ще 11.01.2014 р., на підставі виконавчого листа № 2/212/2810, виданого 18.12.2013 р. Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з відповідача 229 814, 85 грн. Звернувшись до державного виконавця з даною інформацією їй було надано відповідь, що тільки за рішенням суду арешт з майна буде знятий, про те що квартира вже дійсно виставлена на торги позивачці не було повідомлено, та не надано було жодних документів щодо продажу майна. 05 лютого 2015 року державним виконавцем Свистуном Павлом Олеговичем було складено акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна на підставі протоколу про проведення електронних торгів № 45265 згідно якого відбулись торги нерухомого майна за адресою: [ADDRESS], переможцем торгів став [PERSON]. Нерухоме майно було реалізовано на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 299814,85 гри. Позивач вважає проведені електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна були проведені з порушенням її прав як співвласника реалізованого майна, будучи повідомленими про розгляд даної цивільної справи, та розуміючи, як юридично обізнані, що спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності, працівники Органів Міністерства Юстиції України здійснили продаж нерухомого майна. Про що вона також дізналась вже коли [PERSON] прийшов до її квартири та повідомив, що купив квартиру на електронних торгах. У звязку з чим вона вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в повному обсязі, надав письмове заперечення. Зокрема, не сплачено судовий збір за всі вимоги позивача, в останній редакції позовної заяви змінено і предмет і підставу позову, а отже подано фактично нову позовну заяву; жодних прав позивачки не порушено, а отже позивач не належний; позивачка не є власником майна, а отже не може витребовувати його у добросовісного набувача, до того ж майно належить [PERSON] і не є спільною сумісною власністю подружжя. Представник Жовтневого\~ВДВС [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Зазначив в письмових запереченнях, що державний виконавець діяв виключно на підставі закону, позивачем не доведено обставин на які вона посилається, до того ж подружжя має не тільки спільне майно, але й спільні боргові зобов'язання, а оскільки частки у спільному майні не визначені слід відмовити в позовних вимог в повному обсязі.. Представник відповідача ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи в їх відсутність. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] до суду не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції до суду не зявилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, при вирішенні спору по суті покладаються на думку суду. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.12.1988 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований Залізничним пос. РАЦС Довгинцівського району м. Кривого Рогу, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис № 29.( а.с.9), який 04 грудня 2013 року за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу було розірвано.( а.с.10 -11) Під час спільного життя [PERSON] з [PERSON], а саме 02.12.1995 р. була придбана квартира 23 у будинку 76 на мікрорайоні 5-й Зарічний в м. Кривому Розі, на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Державним нотаріусом Криворізького нотаріального округу 02.12.1995 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 3005, за вказаним договором покупцем квартири є [PERSON] (а.с.14-18). Право власності [PERSON] на квартиру зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ» від 15.01.1996 року, про що у відповідній книзі зроблено запис за № 23. ( а.с.14). 11.01.2014 року, на підставі виконавчого листа № 2/212/2810, виданого 18.12.2013 р. Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] суми 229 814, 85 грн., державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції [PERSON] винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. ( а.с.19). 05 лютого 2015 року головним державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС Криворізького міського управління юстиції [PERSON] складено Акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири, розташованої на 4 поверсі 9 ти поверхового будинку за адресою : Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, 5 [ADDRESS], загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею 42,3 кв.м. Арештоване майно було реалізоване 26.01.2015 року засобами Системи електронних торгів через Веб-сайт. Вищевказану квартиру придбав [PERSON], за 207972 грн. 27 коп.( а.с. 60). Суд дійшов висновку про те, що внаслідок проведення прилюдних торгів з реалізації квартири № 23 у будинку 76 на мікрорайоні 5-й Зарічний в м. Кривому Розі були порушені права позивачки, а тому її вимоги про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення торгів, акту про реалізацію нерухомого майна, свідоцтва про право власності на майно з цих підстав підлягають задоволенню. При реалізації арештованого майна боржника [PERSON] були порушені вимоги чинного законодавства та реалізоване майно, що належить [PERSON] як особі, яка не є боржником за виконавчим провадженням. Можливість звернення стягнення на частку майна боржника у випадках, коли він володіє майном спільно з іншими особами, передбачається ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Отже, вирішення такого процесуального питання необхідне для примусового виконання рішення у разі звернення стягнення на майно. Про необхідність вчинення дій щодо визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зазначено також в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження». Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 379 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця. Отже, згідно зі ст. 379 ЦПК право на звернення до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, має лише державний виконавець. При цьому суд за правилами ст. 379 ЦПК України не просто визначає, а саме виділяє частину майна з метою подальшого звернення стягнення на неї. Крім того, згідно п.4.5.7 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Даний пункт Інструкції зобовязує державного виконавця перед передачею нерухомого майна на реалізацію встановлювати коло осіб, які мають право на користування даним майном, чого державним виконавцем зроблено не було. У разі виконання даного обовязку, держаним виконавцем і було б встановлено сімейний стан боржника. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, державний виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен зясовувати питання чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами та чи мають право на користування даним майном інші особи, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Дане питання держаним виконавцем в повній мірі зясовано не було, так як державний виконавець тільки пересвідчився в тому, що квартира зареєстрована на імя боржника і при цьому не зясував його сімейний стан та не встановив чи не придбана квартира в період шлюбу, та чи мають інші особи право на користування нерухомими майном. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). \~Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А згідно ст. 73 СК Укр а\~їни за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. \~Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, тільки тоді, якщо судом буде встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, те, що майно, придбане подружжям в період шлюбу належить йому на праві спільної сумісної власності законом презюмується. Судом встановлено, що позивачка та боржник [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.12.1988 р. до 04.12.2013 року. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу № 3005 від 02.12.1995 року була придбана квартира [ADDRESS] Зарічний в м. Кривий Ріг, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] Таким чином, законом презюмується, що дана квартира належить позивачці та боржнику [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а виходячи зі змісту ч.1 ст. 70 СК України їх частки є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Як встановлено судом, підставою для визнання торгів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України позивачкою зазначено недодержання державним виконавцем і ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України під час проведення прилюдних торгів норм Закону та Тимчасового порядку щодо визначення обєкта цих торгів, у результаті яких відбулось відчуження всієї спірної квартири, у тому числі і частки, яка належить позивачці, чим порушені її права. Умови та порядок виконання рішень судів і інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначено Законом та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р. Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання й компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону). Аналіз положень Закону й Інструкції № 512/5 від 02.04.2012р. свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна. Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір. Правила проведення прилюдних торгів в даному випадку визначені Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 656/5 від 16.04.2014р. Цим Тимчасовим порядком визначено, що\~прилюдні торги - це продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну, та передбачено певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів; по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів; і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на електронних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника електронних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах, а отже, є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги. Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з електронних (прилюдних) торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених в даному випадку Тимчасовим порядком. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем під час здійснення своїх повноважень, передбачених Законом, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону). До того ж, відповідно до правового висновку Верховного суду України у справі № 6-3174цс15 від 6 липня 2016 року відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з положень зазначеної правової норми сам по собі факт недотримання вимог щодо строків опублікування оголошення про проведення прилюдних торгів та його змісту, передбачених пунктами 3.5, 3.6 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за № 745/4038 (далі Тимчасове положення), що не вплинуло на результат торгів, не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними. Окрім наявності зазначених порушень при проведенні прилюдних торгів, розглядаючи спір, суди повинні встановити, чи були порушені права й законні інтереси особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналізуючи зміст норм права: ст. ст. 177, 179, 181, 182, 183, 186, 188, 190, 191 ЦК України, які визначають поняття речі як обєкта цивільних прав, нерухомої речі, належність речі до подільної й неподільної залежно від можливості поділу або виділу частки з обєкта нерухомого майна; ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підготовки і проведення прилюдних торгів; ст.1 Тимчасового порядку, яка визначає поняття лота як одиниці майна, що виставляється для продажу на електронних торгах, слід дійти висновку про те, що обєктом реалізації з електронних торгів (лотом) могло бути нерухоме майно, яке є обєктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний обєкт власності). Як вбачається з матеріалів справи реалізації на електронних торгах підлягала частка боржника [PERSON] в спірній квартирі, а не вся спірна квартира, яка належить боржнику [PERSON] та позивачці на праві спільної сумісної власності. Однак частка боржника [PERSON] в спірній квартирі не була виділена в натурі, тобто не набула статусу самостійного обєкта нерухомості в передбаченому законом порядку, тому не могла бути реалізована з електронних торгів, а реалізація всієї квартири, в якій знаходиться і частка позивачки не відповідає вимогам закону. Відповідно позовних вимог про визнання спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, суд вважає, що суд слід про відмовити у задоволенні цих вимог в межах заявленого позову, так як позивачкою передчасно заявлено ці вимоги, обрано неналежний спосіб захисту та заявлено вимогу до неналежних відповідачів. З урахуванням змісту позовних вимог належним способом захисту прав позивачки є вимоги про визнання недійсними електронних торгів, яким позивачка і скористалася. До того ж, позовні вимоги щодо витребування майна у [PERSON] не містять даних на користь кого слід здійснити таке витребування. Посилання представника відповідача на порушення процесуальних норм при прийнятті позовної заяви та уточнені позовних вимог не можуть бути підставою для відмови в позовних вимогах та не підтверджено належними доказами, оскільки на переконання суду судовий збір сплачено в повному обсязі, а позивач належним чином здійснював свої процесуальні права. За таких правових підстав та встановлених правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial