Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивачка 17.11.2014 року звернулася з позовом, в якому просила визнати частково недійсним кредитний договір від 14.03.2013 року №50008002, укладений між сторонами, з додатками до нього «Загальні умови кредитування», «Графік погашення заборгованості», а саме у «Основних умовах кредитування» Договору: - положення: «Еквівалент суми кредиту в дол. США: 26240,00 дол. США» пункту «Сума кредиту»;- пункт «Курс для обчислення» повністю; - положення: «… і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол. США, визначеному вище, відповідно до ст. 1.3. Загальних умов кредитування» останнього абзацу цього Розділу; у додатку «Загальні умови кредитування» до Кредитного договору від 14.03.2013 № 50008002: - положення: «В Кредитному договорі Сторони встановлюють еквівалент Суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін» абзацу 1 пункту 1.1.;- положення: «… та забезпечують отримання Компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено Сторонами у Кредитному договорі» пункту 1.3.;- пункти 1.3.1., 1.3.2., 1.3.3. повністю; - пункти 2.3., 2.3.1. повністю; визнати недійсним повністю та замінити Додаток 2 «Графік погашення заборгованості до Кредитного договору від 14.03.2013 № 50008002» на новий за зразком, аналогічним Графіку погашення заборгованості до Кредитного договору від 14.03.2013 № 50008002, у якому суми щомісячних платежів визначити у національній валюті України - гривня; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі - 20608,54 грн. В обґрунтування позову посилалась на те, 14.03.2013 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» було укладено Кредитний договір № 50008002 на суму 213 357,44 грн. з фіксованою процентною ставкою 9,90%, з цільовим призначенням для придбання автомобіля, строком на 60 місяців. Розділом «Основні умови кредиту» Договору був визначений еквівалент суми кредиту в доларах США у розмірі 26240,00 дол. США та курс для обчислення - 8.1310 дол. США. Також розділом «Основні умови кредиту» Договору визначено, що усі платежі за Договором повинні бути сплачені в гривнях, але підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище. Разом з тим, графіком погашення заборгованості суми платежів визначено виключно в іноземній валюті, а саме в доларах США, що підтверджується Графіком погашення кредиту, який є Додатком до Кредитного Договору. Таким чином, і зазначення еквіваленту валюти, і наявність графіку погашення заборгованості, яким суми платежів визначено виключно в іноземній валюті - доларах США та порядок розрахунку розміру щомісячних платежів (перерахунок доларів США у гривню по курсу зазначеному в розділі Договору «Основні умови кредиту») свідчить про те, що фактично валютою Кредитного договору є долар США, тобто споживчий кредит надано в іноземній валюті. При цьому фактичне визначення валютою договору долару США та щомісячне перерахування тіла кредиту, додаткового кредиту та процентів по ним з доларів США у гривню призвело до того, що у період з квітня 2013 року по жовтень 2014 року відповідачем безпідставно були одержані кошти у розмірі 18 050,77 грн., що підтверджується розрахунком, здійсненним на підставі Графіку погашення кредиту, рахунків-фактури, квитанцій про оплату рахунків фактур. В такий спосіб, на думку позивачки, відповідач включив до договору додаткові приховані платежі, які вона має сплачувати. Між тим, приписами ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» імперативно закріплено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, крім того, такі положення договору споживчого кредиту є несправедливими. Відповідно до ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору або окремих його положень відповідно до ст. 215 ЦК України. Отже, враховуючи те, що в Кредитному договорі містяться положення, які порушують законодавство України, є несправедливими по відношенню до позивачки та в наслідок яких відповідачем було введено її в оману, позивачка просила вище вказані окремі частини Кредитного договору відповідно до ст.215 ЦК України визнати недійсними, та, з огляду на викладене, взамін недійсного Додатку 2 «Графік погашення заборгованості до Договору» затвердити новий відповідний Графік заборгованості за зразком, аналогічному Графіку погашення заборгованості до Кредитного договору від 14.03.2013 № 50008002, у якому суми щомісячних платежів визначити у національній валюті України - гривня. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги щодо визнання частини Кредитного договору недійсним і просив суд їх задовольнити. За його заявою позовні вимоги в іншій частині, а саме встановлення нового графіку погашення заборгованості за кредитним договором та стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 20608,54 грн., ухвалою від 11.12.2015 року залишені без розгляду. Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, вказуючи, що позивачка мала сплачувати платежі у повернення Кредиту та Додаткового кредиту відповідно до виставлених відповідачем рахунків в гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у Договорі, тому не можна вважати його кредитним договором в іноземній валюті. При цьому положення чинного законодавства, хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Крім того, представник відповідача звертав увагу на те, що відповідно до п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування позивачка підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що позивачка ознайомилась з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених відповідачем, та відповідач надав вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позивача; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг): реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг; механізми захисту прав споживачів Відповідачем та порядок урегулювання спірних питань, що виникають в процесі надання послуги фінансових кредитів; реквізити органів з питань захисту прав споживачів. Також стверджував представник, в свою чергу, підтвердженням факту того, що позивачка була попереджена про те, що вона поряд із відповідачем несе валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором, встановленим у п. 9.5. Кредитного договору, є його підписання позивачкою. При цьому позивачка та відповідач в п. 1.3. Загальних умов кредитування погодили, що кошти у повернення Кредиту позивачкою відображають справедливу вартість Кредиту та Додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у Договорі, курсом для обчислення якого є курс ПАТ «Креді Агріколь Банк». Вважає, що таке коригування суми процентів відповідно до Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивачки, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності, оскільки при здійснені розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне, так і від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти. Факт досягнення згоди між сторонами стосовно всіх умов Договору, з якими позивачка була попередньо ознайомлена, також підтверджується підписанням цього Договору. З огляду на викладене, представник відповідача вважав, що позивачка не має підстав для визнання положень Кредитного договору недійсними, оскільки положення Кредитного договору відповідають ЗУ «Про захист прав споживачів»; умови договору щодо використання еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України; валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на обидві сторони та коливання курсу іноземної валюти не є підставою для розірвання договору, а тому не має жодних підстав для обов'язку вчинити дії, які є позовними вимогами позивачки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні. Судом встановлено, що 14.03.2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» було укладено Кредитний договір № 50008002 на суму 213 357,44 грн. з фіксованою процентною ставкою 9,90%, з цільовим призначенням для придбання автомобіля строком на 60 місяців. За приписами чинного законодавства у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Так, за умовами Кредитного договору № 50008002 всі платежі сплачуються у гривнях і підлягають сплаті за розрахунком відповідно до обмінного курсу гривні до долара США. Тобто, загальними умовами кредитного договору передбачено застосування еквіваленту іноземної валюти у розрахунках між сторонами зазначеного договору та встановлюється порядок такого розрахунку. Зокрема, відповідно до пункту 1.3.1 Загальних умов кредитування (додаток до Договору) розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення Кредиту та Додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення Кредитного договору у Графіку погашення кредиту, позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення Кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього Кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій що зазначена в такому розрахунку, обмінний курс, який був використаний Компанією, збільшиться більше, ніж на 2% різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується Позичальником. У Кредитному договорі визначено застосування обмінного курс за безготівковими операціями Філії «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк», чинного станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку. Також наприкінці Графіку погашення встановлено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням Кредитного договору, як орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом у еквіваленті доларів США та гривні на день укладання Договору. З викладених умов випливає, що по суті таке щомісячне перерахування тіла кредиту, додаткового кредиту та процентів за ними з доларів США у гривню вводить позивачку в оману стосовно валюти кредитування, предмету договору, його ціни та способу розрахунку ціни договору. Разом з тим, вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Банки чи інші фінансові установи у відповідності до положень статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 , повинні надати споживачу повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808. Згідно із п. 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд України у правовому висновку від 11.09.2013 року у справі № 6-40цс13 зазначав, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності передбачає добросовісну, належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Принцип справедливості передбачає таку поведінка кожної із сторони зобов'язання по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної. У відповідності до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вказаної вище постанови НБУ № 168 кредитний договір має містити графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу. Так, графіком погашення кредиту до спірного Кредитного договору встановлена сума щомісячного платежу в еквіваленті у доларах США. Між тим, укладання графіку погашення заборгованості за кредитом із відображенням платежів лише в доларах США є незаконним, оскільки кредитор у відповідності до вимог ст.1054 ЦК України надав кредитні кошти в національній валюті, а тому повернення кредиту та відсотків повинно відбуватися у валюті кредиту. Представник відповідача в поясненнях в судовому засіданні виходив із того, що позивачка як споживач була ознайомлена зі ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до умов договору як позичальник гарантувала, що умови договору їй зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними і справедливими; сторони на власний розсуд визначили такі умови договору, оскільки їх зміст відповідає принципу свободи договору. Разом з тим, суд не може поза увагою залишити вище вказані положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил, яким суперечать спірні умови договору, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача в порушення принципу добросовісності. Так, Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та за змістом п. 2.1 Правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, зазначивши, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до п. п. 2.2, 2.3, 2.4 Правил інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Разом з тим, спірний Кредитний договір не містить усі відомості, які зазначені у п.п. 2.1-2.4 Правил, оскільки у Кредитному договорі не зазначено повна сума кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, як у процентному значені, так і в грошовому виразі у національній валюті України - гривні у вигляді окремого письмового документу, а наявний розрахунок щомісячних платежів за повернення кредиту проведено за пунктом 1.3.1. Загальних умов кредитування за формулою із змінними величинами, що призводить до зміни у витратах, пов'язаних з обслуговуванням кредиту, а це відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами. Так, у Графіку погашення кредиту, який є додатком до Кредитного договору та копія якого міститься у матеріалах справи, суми щомісячних платежів визначені виключно в іноземній валюті доларах США. Крім того, у договорі не зазначений детальний розпис сукупної вартості кредиту, як це вимагається аб. 6 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідач стверджував, що ним у договорі зазначено орієнтовну сукупну вартість кредиту. Однак, це є відмінним поняттям від детальної сукупної вартості кредиту, який відповідно до п/п д п. 2 ч. 2 ст. 11, повідомляється кредитодавцем споживачу перед укладанням договору. Тобто, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачці як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної, достовірної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту у національній валюті України - гривні, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного Закону. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13) за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Згідно зі статтею 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, 28.10.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийняла рішення, яким за результатами розгляду позову до ТОВ «Порше мобіліті» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним встановлено, що правочин, який укладає ТОВ «Порше мобіліті» з позичальниками не відповідає законодавству України в частині визначення валюти платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США. Таким чином, за матеріалами справи встановлено, що в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови Кредитного договору від 14.03.2013 року №50008002 з додатками, які є його невід'ємними частинами, якими передбачена сплата позивачем коштів на повернення кредиту в перерахунку за поточним обмінним курсом гривні до долара США, є дискримінаційними по відношенню до споживача, а вказані умови договору - несправедливими, що порушують права позивачки як споживача, фактично приховуючи надання кредиту в іноземній валюті. Щодо покладення, як посилався представник відповідача на роз'яснення п. 16 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, саме на споживача несення валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, то вони суперечать запереченням того є представника відповідача проти позову, спростовуючи по суті дотримання відповідачем принципу добросовісності та справедливості під час укладення спірного кредитного договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Щодо посилань представника в ідповідача на ознайомлення позивачки як споживача зі статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», то це не звільняє від застосування правових наслідків за порушення закону. Крім того, відповідно до ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Також і міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та, виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Таким чином, доводи представника відповідача спростовуються матеріалами справи та нормами законодавства України, а тому позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню.

Outcome: approved