Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ТОВ «Довіра та гарантія» та просять суд визнати припиненим іпотечний договір № 0308/1107/88-500-Z-1 від 22.11.2007, укладений між ними та АКБ «ТАС-Комерцбанк», зобов`язавши відповідача повернути їм оригінали правовстановлюючих документів, посилаючись на повне виконання судового рішення про стягнення боргу за кредитом. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 22 листопада 2017 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір за № 0308/1107/88-500. Відповідно до умов договору, банк зобов`язувався надати [PERSON] кредит у розмірі 14 200,00 доларів США з розрахунку 11,9% за користування кредитом на строк з 22.11.2007 по 21.11.2017. Крім того, 22.11.2007 було укладено іпотечний договір № 0308/1107/88/-500-Z-1, яким було забезпечено належне виконання позичальником [PERSON] вимог іпотекодержателя, що випливали з кредитного договору М 0308/1107/88-500 від 22 листопада 2007 року. На забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності майно: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за даним кредитним договором. У 2013 році ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. 14 серпня 2013 року суд виніс рішення по справі № 211/2220/13-ц, яким задовольнив позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» та стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитом - 83 473 грн. 06 коп.; заборгованість по відсоткам - 7 615 грн, 65 коп., а всього - 91 088 грн. 71 коп. та судовий збір. 18 січня 2019 року на умовах Договору № 115/К купівлі-продажу майнових прав від 18.01.2019 та на підставі Протоколу електронного аукціону первісний іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» передав новому іпотекодержателю ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» право вимоги за іпотечним договором № 0308/1107/88-500-2-1 від 22.11.2007, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачами по справі. Ухвалою суду від 11 березня 2019 року справі № 211/2220/13-ц змінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», щодо солідарного стягнення [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитом у сумі 83473,06 грн, заборгованості за відсотками у сумі 7615,65 грн та судового збору в сумі 455,45 грн. з кожного. 04.02.2020 рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, ними було повністю виконане і сплачено борг у повному обсязі, як наслідок відкриті на виконання рішення суду від 14 серпня 2013 року виконавчі провадження № 51010641 та № 51010850, № 51010752 та № 51010818 були закінчені. Відповідно до п. 16 іпотечного договору № 0308/1107/88-500-Z-1 від 22.11.2007 цей договір діє до виконання іпотекодавцями основного зобов`язання. 12.02.2020 після виконання зобов`язань вони звернулись до відповідача із заявою про припинення договору іпотеки, однак відповіді не надійшло. Тому оскільки зобов`язання з виконання кредитного договору від 22.11.2007 були повністю виконані позичальником, а відтак припинились відповідно до статті 599 ЦК України, припиненою є також іпотека, як похідна від основного зобов`язання, тому позивачі просять вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 02 квітня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Представника позивачів - [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів, на задоволенні вимог наполягає. Відповідач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, до суду надійшов відзив на позов. В обґрунтування відзиву (а.с. 57-59) зазначено, що рішення суду, яким була стягнута прострочена заборгованість за кредитним договором в сумі 91088,71 грн., не припинило дії кредитного договору, оскільки відповідним рішенням було стягнуто суму заборгованості з позивачів за період з 22.11.20007 по 29.03.2013 в розмірі заборгованості, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. Даним рішенням було визначено стягнення за кредитним договором за певний період. Оскільки позивачі не виконували вищевказане рішення суду, а також продовжили не виконувати умови кредитного договору, згідно графіку погашення заборгованості, в результаті чого на момент укладення договору № 1115/К купівлі-продажу майнових прав від 18.01.2019 заборгованість позивача за кредитним договором складала по тілу кредиту 8611,95 доларів США, по нарахованим відсоткам 3563,46 доларів США, пеня штраф в розмірі 88 691,64 грн. Таким чином загальна сума заборгованості станом на 18.01.2019 складала згідно курсу НБУ 430 012,32 грн. Крім того, [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання кредитного договору припиненим, однак їй було відмовлено в задоволенні позову, оскільки обставин, які б свідчили про припинення кредитного договору, визначених законом, судом не встановлено. Таким чином, оскільки згідно п. 10.5 кредитного договору він діє до повного виконання зобов`язань, тому вказаний договір продовжує діяти і на даний час, як і іпотечний договір, який діє до виконання основного зобов`язання. Оскільки зобов`язання за кредитним договором не виконані, немає жодних підстав для визнання іпотечного договору припиненим, тому відповідач просить суд залишити позовну заяву без задоволення. В обґрунтування відповіді на відзив представником позивача [PERSON] - [PERSON] зазначено (а.с. 76-78), що оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скориставшись своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, то за відсутності належної правової підстави (які через власні дії кредитодавця є такою, що припинена), відсутні й підстави для нарахування відсотків та пені після дострокового припинення кредитного зобов`язання, про що свідчить рішення суду від 14 серпня 2013 року по справі № 211/2220/13-ц. Позивач [PERSON] дійсно зверталась до суду із позовом про визнання кредитного договору припиненим, однак на момент винесення рішення та постанови апеляційним судом від 04.02.2020, зобов`язання за цим договором дійсно не було виконані повністю, однак на момент подачі цього позову зобов`язання виконані в повному обсязі, про що свідчать копії постанов про закінчення виконавчих проваджень, тому наполягає на задоволенні вимоги. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, 22 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0308/1107/88-500 про надання кредиту (а.с. 16-17 - копія договору). 22 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] укладено договір іпотеки № 0308/1107/88-500-Z-1 (а.с. 18-19 - копія договору). 18 січня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» уклало з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» договір № 1115/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № 0308/1107/88-500 від 22.11.2007 та договором іпотеки № 0308/1107/88-500-Z-1 від 22.11.2007 (а.с. 20-22 - копії договорів). Пунктом 3.2 кредитного договору, сторони погодили, що проценти за користування кредитом нараховуються за період з дати видачі кредиту і до моменту його повернення. Пунктами 3.4, 3.7-3.9 та 6.1.4, 7.1.3 кредитного договору, сторони встановили можливість встановлення дострокового дня повернення кредиту. Так, пунктами 3.8, 3.9 та 6.1.4 кредитного договору, було передбачено право кредитора змінити строк користування кредитом, а саме: сторони за взаємною згодою домовились без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити наступний порядок змін умов до цього договору з відповідною зміною зобов`язань позичальника щодо строку виконання позичальником зобов`язань за цим договором та відповідних прав банку вимагати від позичальника виконання за цим договором при настанні наступних обставин: якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п. 3.3. та/або при невиконанні зобов`язань, передбачених п.п. 5.1.7, 5.1.11 цього договору та/або у випадках незгоди позичальника укласти додаткові угоди до договору при настанні обставин, передбачених п. 9.2 цього договору. При порушенні умов, передбачених п. 5.1.9 цього договору, та/або у випадках, в яких чинним законодавством (у тому числі у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку») передбачено право дострокової вимоги виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлені п. 3.1 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зобов`язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору. В 2013 році ПАТ «Дельта-Банк» звернулося до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, в порядку статей 1049-1050 ЦК України. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитом - 837473,06 грн., заборгованість по відсоткам - 7615,65 грн., а всього 91 088,71 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду сторонами оскаржувалось, набрало чинності 19.11.2013 (а.с. 23-24 - копія рішення). В період з 14 серпня 2013 по день звернення [PERSON] та [PERSON] до суду з вказаним позовом, ПАТ «Дельта Банк» чи його правонаступник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до суду з позовами щодо стягнення іншої суми заборгованості, в тому числі додаткової, не зверталося. 04 лютого 2020 року боржниками [PERSON] та [PERSON] було виконано рішення суду від 14 серпня 2013 року, сума заборгованості за кредитним договором, визначена рішенням суду, була сплачена в повному обсязі на користь банку, шляхом сплати грошових коштів через виконавчу службу, що підтверджується постановами державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 04.02.2020 у зв`язку з фактичним виконанням рішення, боржниками сплачено борг в повному обсязі (а.с. 29-32). Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги банком чи правонаступниками до позивачів не заявлялись. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вищенаведеним спростовуються доводи відповідача про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не позбавляє банк права на нарахування процентів в порядку статті 1048 ЦК України, тобто протягом всього часу користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. За таких обставин, у силу частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з припиненням основного зобов`язання є підстави для визнання іпотеки припиненою. Позивачі повністю виконали судове рішення про дострокове стягнення з позичальника та іпотекодавця всієї суми заборгованості за кредитним договором, яка була визначена рішенням суду від 14 серпня 2013 року у розмірі 91088,71 грн, у зв`язку із чим основне зобов`язання припинилось на підставі статті 599 ЦК України, внаслідок чого припинились і зобов`язання за похідним від основного договором іпотеки, укладеним з метою забезпечення виконання умов кредитного договору. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 337/1000/19 (провадження № 61-21094св19), та постанові від 22 січня 2020 троку по справі № 209/450/17 (провадження № 61-7686св19), яка відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Судові витрати, на підставі заяви представника позивачів [PERSON] від 12.08.2020 р. будуть вирішені судом у відповідності з частиною 8 статті 141 ЦПК України .

Outcome: approved