Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позивачка [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона з 24.08.1974 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В період шлюбу за спільні кошти подружжям [PERSON] було придбано домоволодіння №26 по вулиці Делегатській в м. Дніпропетровську, яке є спільним майном подружжя і належить кожному в рівних частках по 1/2 частині. [PERSON] помер 15 лютого 2014 року, актовий запис №306, після його смерті відкрилася спадщина на ? частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській в м. Дніпро. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів належне йому домоволодіння [PERSON] та [PERSON], які мають право на спадкування по 1/4 частині домоволодіння. Також [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 30.03.2002 року, належала земельна ділянка №26 по вул. Делегатській у м. Дніпропетровську, площею 0,0804 га. Спадкоємцями за законом на вказану земельну ділянку є позивачка [PERSON], як дружина померлого, та його діти відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON]. У встановлений шестимісячний термін [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. [PERSON] у свою чергу подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на ? частину будинку в порядку ст.60 СК України, а також заяву про відмову від спадщини за законом та від спадщини за заповітом в частині обовязкової долі. На момент смерті [PERSON] всі сторони по справі проживали та були зареєстровані за адресою м. Дніпропетровськ, вулиця Делегатська, 26, про що свідчать дані домової книги. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 19 лютого 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності згідно ст.60 СК України та свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом на домоволодіння та земельну ділянку по вул. Делегатській, 26 у м. Дніпропетровську. Оскільки одержати свідоцтво про право власності згідно зі ст.60 СК України та свідоцтва про право на спадщину за заповітом через нотаріальну контору позивачі [PERSON] та [PERSON] не можуть, про що отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 лютого 2016 року, тому звернулись до суду з даним позовом. Таким чином позивачі [PERSON] та [PERSON] вважають, що мають право на 1/2 частину та 1/4 частину домоволодіння відповідно, але не мають права на земельну ділянку. Разом з тим відповідач [PERSON] має право на спадкування 1/4 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки, а відповідач [PERSON] має право на спадкування 1/2 частини земельної ділянки, не маючи частини у житловому будинку, у звязку з чим між сторонами виникають суперечки щодо володіння та користування домоволодінням та земельною ділянкою. На підставі викладеного позивачі [PERSON] та [PERSON] просили суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпро, яке складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б,В,Г, вбиральні літ. Д, колодязя №1, заборів №№2,3, та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого 15 лютого 2014 року [PERSON] на 1/4 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпро, яке складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б,В,Г, вбиральні літ. Д, колодязя №1, заборів №№2,3. У свою чергу, відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом та просили суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого 15 лютого 2014 року [PERSON] на 1/4 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській в м. Дніпро, яке складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б,В,Г, вбиральні літ. Д, колодязя №1, заборів №№2,3 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого 15 лютого 2014 року [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: вулиця Делегатська, 26 в м. Дніпро, а також визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлого 15 лютого 2014 року [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: вулиця Делегатська, 26 в м. Дніпро, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після померлого [PERSON] на земельну ділянку, та [PERSON] є спадкоємицею за заповітом на 1/4 частину домоволодіння. Оскільки одержати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом через нотаріальну контору вони не можуть, про що отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 лютого 2016 року, то звертаються до суду з даним позовом. В судове засідання позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] надали заяву в якій просили слухати справу у їх відсутності, на задоволенні свого позову наполягали, зустрічний позов просили розглянути відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили їх зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, первісний позов вирішити відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори надав суду письмову заяву, якою просив справу розглядати за відсутності представника, а також надав матеріали спадкової справи та просив винести рішення на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної та спадкової справи, суд вважає позовні вимоги за основним позовом та за зустрічним позовом такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 24 серпня 1974 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис №42 (а.с.14). У період шлюбу за спільні кошти подружжям [PERSON] за договором купівлі-продажу від 28 серпня 1979 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], було придбано житловий будинок №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпропетровську, який було зареєстровано на ім'я [PERSON] (а.с.20, 25-26). Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів №49/27 від 20 лютого 2002 року [PERSON] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд передана у власність земельна ділянка площею 0,0804 га, розташована по вулиці Делегатській, 26 в м. Дніпропетровську, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с.24). Відповідно до ст. 22 КпШС України, в редакції, яка діяла на момент придбання будинку, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. З розяснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, у спільному майні подружжя позивачці [PERSON] належить 1/2 частина домоволодіння №26 по вулиці Делегатській в м. Дніпро. 15 лютого 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис №306(а.с.27). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпро та земельну ділянку площею 0,0804 га, розташованої по вулиці Делегатській, 26 у м. Дніпро. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч.1 ст.1233 ЦК України). Частиною 2 ст. 1225 Цивільного кодексу України встановлено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно з п. г) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Як розяснив пленум Верховного Суду України в абз.1,2 п.10 своєї постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 Цивільного кодексу України. Згідно із частиною другою статті 1223 ЦК України в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України\~\~від 22 червня 2016 року в справі № 6-2946цс15, яка в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За своє життя [PERSON] склав заповіт, яким житловий будинок з усіма спорудами і будинками за адресою: вулиця Делегатська, 26 у м. Дніпропетровську заповідав в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У встановлений шестимісячний термін [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Одночасно, [PERSON] подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину будинку в порядку ст.60 СК України та заяву про відмову від спадщини за законом та від спадщини за заповітом в частині обовязкової долі, що підтверджується документами, наявними у спадковій справі, копія якої долучена до матеріалів справи. На момент смерті [PERSON] всі сторони по справі проживали та були зареєстровані за адресою: [INFO], про що свідчать записи у домовій книзі (а.с.28-37). Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 19 лютого 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності згідно ст.60 СК України та свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом на домоволодіння та земельну ділянку (а.с.22-23). Враховуючи, що сторони є спадкоємцями за заповітом та спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], належним чином прийняли спадщину, постановою нотаріуса їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позасудовому порядку вирішити спір неможливо, тому суд вважає визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпро, яке складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б,В,Г, вбиральні літ. Д, колодязя №1, заборів №№2,3 як за подружжям; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], який помер 15 лютого 2014 року, на 1/4 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпро, яке складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б,В,Г, вбиральні літ. Д, колодязя №1, заборів №№2,3; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], який помер 15 лютого 2014 року, на 1/4 частину домоволодіння №26 по вулиці Делегатській у м. Дніпро, яке складається з житлового будинку літ. А-1, сараїв літ. Б,В,Г, вбиральні літ. Д, колодязя №1, заборів №№2,3; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер 15 лютого 2014 року, на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0804 га, що розташована за адресою: м. Дніпро, вулиця Делегатська, 26; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер 15 лютого 2014 року, на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0804 га, що розташована за адресою: м. Дніпро, вулиця Делегатська, 26. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати віднести на рахунок позивачів як за первісним позовом так і за зустрічним, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачами не заявлялася.

Outcome: approved