Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення завданих збитків та моральної шкоди. Під час розгляду справи змінили позовні вимоги, просили суд стягнути на їх користь шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриману орендну плату за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пеню, та моральну шкоду. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов повністю, просили суд його задоволити. Представники відповідача позов визнали частково, а саме в частині стягнення з них заборгованості з орендної плати, яка передбачена умовами договорів, в решті позовних вимог просили відмовити, оскільки з їх боку самовільного зайняття земельної ділянки не було, проведеною перевіркою Держсільгоспінспекцією в Черкаській області даних порушень встановлено у 2014року не було, а складені протоколи на керівника по інших порушеннях через суд визнані незаконними. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно копій державних актів на право приватної власності на землю позивачі є власниками земельних ділянок що розташовані на території Вершинозгарської сільської ради Драбівського району Черкаської області. [PERSON] має ділянки розмірами 3,85 га (акта серії [NUMBER] від 22.03.2001, 3,8 га - акта серії [NUMBER] від 28.11.2002, 3,79 га акта серії [NUMBER] від 28.11.2002; [PERSON] - 3,7917 га - акта серії [NUMBER] від 28.11.2002 року. Відповідно до копій договорів оренди землі, укладених позивачами з відповідачем від 25 грудня 2008 року № 150 (укладений з [PERSON].) та № 155 (укладений з [PERSON].), останні передають СТОВ «Агрофірмі «Колос» у строкове платне користування власні вищевказані земельні ділянки. Строк дії договорів складає 5 років, орендна плата становить по кожному договору становить 1797 грн. (п.9 договору). Договори зареєстровані у Драбівському районному відділі Черкаській регіональній філії центр ДЗК 25.12.2008 року. Тобто дія договорів припинилася у зв'язку з закінченням строку, на який їх було укладено 25.12.2013 року (п.37 договорів). Сторони визнають той факт, що між ними не було укладено договори про продовження оренди земельних ділянок, і договір припинив свою дію 25.12.2013 року. Відповідно до п.21 договорі орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, що у якому він одержав її в оренду. Згідно довідки СТОВ «Агрофірма «Колос» від 14.11.2014 року №29 заборгованість товариства перед [PERSON] складає 5249 грн. 09 коп. Суму заборгованості по орендній платі перед [PERSON] відповідач визнає. Таким чином, враховуючи визнання відповідача позову в цій частині вимоги щодо стягнення заборгованості по орендній платі підлягають задоволенню. За період 25 грудня 2013 року (остатній строк сплати орендної плати) по день збільшення позовних вимог 17 грудня 2014 року пройшло 454 дні. П. 14 вищевказаних договорів передбачено, що у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,02 % за кожен день прострочення. Відповідно сума пені [PERSON] становить 5249,09х0,0002х454=476,6 грн., а для [PERSON] складає 1773,1х0,0002х454=161 грн. Також, підлягає задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних за прострочення викання грошового зобов'язання по сплаті орендної плати. Згідно ч.2 ст.626 ЦК України боржник, який прострочи, виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми. Таким чином сума боргу по орендній платі з урахуванням індексу інфляції, інформація про який є загальнодоступною, для [PERSON] становить - 5249,09х1,371=7196,56 грн. для [PERSON] 1773,1х1,371=2430,78 грн. Сума 3% річних для [PERSON] становить 5249,09х0,003х454:365=195,87 грн., для [PERSON] 1773,1х0,003х454:365=66,16 грн. Вказані суми підлягають стягненню на користь позивачів, оскільки відповідач визнає факт прострочки грошового зобов'язання перед позивачами довідками. Щодо вимоги про стягнення заподіяної позивачам шкоди у виді упущеної вигоди, у зв'язку з самовільним зайняття земельних ділянок, що належать позивачам, відповідачем, суд вважає, що позивачі не довели суду факт спричинення відповідачем такої шкоди. В позовній заяві позивачі вказують, що дії відповідача по неповерненню їм земельних ділянок після закінчення договорів оренди землі та в подальшому вирощування на їх землях сільськогосподарських культур у 2014 році, позбавило їх прав, як власників, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Твердження позивачів про те, що відповідач зобов'язаний був передати земельні ділянки після закінчення договорів оренди землі за актами прийому - передачі не відповідає умовам укладених договорів так і законодавству. Аналіз укладених договорів між сторонами свідчить про те, що договорами не визначений порядок повернення земельних ділянок. В договорі визначено умови повернення земельних ділянок, а саме, п.21 договорів передбачено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, що у якому він одержав її в оренду. Тобто, визначено про якість землі, яка повинна бути повернута, а не про порядок її повернення. Інші умови у договорах відсутні. Одночасно, позивачі посилаються на норму ст.34 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161, яка на їх думку зобов'язує відповідача оформити повернення землі актами прийому-передачі. Відповідно вказаної норми у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Аналіз норм в сукупності даного закону свідчить, що закон зобов'язав сторони договору оренди землі провести прийом - передачу землі орендарю орендодавцем, що прямо вказано в ст.17 даного закону, а ст.34 даного закону вказує, що процедура повернення застосовується так, яка визначено сторонами у договорі. Оскільки, як зазначалося вище, договори оренди землі не місять умов повернення земельних ділянок після закінчення дії договору за актом передачі, тому суд вважає, що після закінчення дії договору, позивачі мали право використовувати свої земельні ділянки без оформлення актів прийому-передачі. Щодо посилання позивачів на перешкоди відповідача по відновленню меж земельних ділянок, суд зазначає наступне. Відповідно до норм Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899 вбачається, що виділення в натурі земельної ділянки відбувається під час оформлення права власності на земельну частку (пай). Так, зокрема в ч.1 ст.5 даного закону передбачено повноваження сільських районних державних адміністрацій розглядати заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Такі документи позивачі отримали - державні акти на право власності на земельну ділянку. При отриманні державного акту виготовляється технічна документація, в якій вказуються координати земельної ділянки, тобто виділення її в натурі. Цей порядок регламентувався на час видачі державного акта Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43, зокрема п.1.16 даної інструкції. Сторони визнають, що землевпорядною організацією була виготовлена технічна документація для відновлення меж земельних ділянок в натурі. Дана процедура регулюються Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція №376). Відповідно до п.3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Відтак, позивачі мали повне право здійснити встановлення межових знаків на своїх земельних ділянках незалежно від волі користувача чи власників суміжних земельних ділянок, лише попередньо повідомивши їх про проведення таких робіт. Представники відповідача визнали факт, що їм було відомо про час і місце винесення в натурі меж земельних ділянок позивачів. Таким чином, посилання позивачів, що своєю неявкою відповідач перешкодив проведення вказаних робіт суд вважає необґрунтованим з вищенаведених підстав. Відтак, після закінчення договорів оренди землі позивачі мали право як виділити межі земельних ділянок, так і розпоряджатися нею на власний розсуд, реалізуючи своє право власності. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» від 19.06.2003 року № 963 самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Оскільки після припинення дії договорів між сторонами нових договорів не було укладено, що визнають сторони, суд вважає, що використання відповідачем земельних ділянок позивачів у квітні 2014 року по жовтень 2014 року є протиправним і є їх самовільним зайняттям. Твердження відповідачів про те, що вони використали ці ділянки вимушено, оскільки їм не було відомо про межі земельних ділянок позивачів суд вважає безпідставним, оскільки орендар зобов'язаний законом, зокрема ст. 17 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161 прийняти конкретні земельні ділянки, що орендуються згідно акту прийому передачі, та обробляти в цих межах. З отриманих на запит суду Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 29.12.2014 вбачається, що земельна ділянка, що належать [PERSON] передані нею в оренду ФГ Згарі: договір укладений 24.07.2014 року, зареєстрований 06.08.2014 року, а [PERSON] передала в оренду ФГ Згарі земельну ділянку розміром 3,8019 га (акт від 28.11.2002 року [NUMBER]), договір зареєстрований 01.08.2014 року, з опису речового права слідує, що дані договори укладені строком на 5 років, розмір орендної плати становить 5% від вартості земельної ділянки. Таким чином, факт укладання позивачами договорів оренди землі спростовує їх твердження, що вони були позбавлені можливості розпоряджатися своїм майном, як власники земельних ділянок, під час протиправних дій відповідача. Щодо інших земельних ділянок, що належать [PERSON] то суду не надані належні докази нанесення такої шкоди. Тому у задоволенні позову в цій частині потрібно відмовити. Судові витрати розподілити пропорційно задоволеним вимогам. На підставі ч.1 ст.210, ч.2 ст.626 ЦК України, ст.ст. 6, 34 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161, п.3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376,

Outcome: partial