Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути їй перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з квартири без надання іншого житла відповідача. Позов обґрунтовує тим, що вона євласником зазначеної квартири та з 27.08.2020 року зареєстрована в ній разом з дитиною. Реєстрацію права власності на квартиру було здійснено на підставі Договору іпотеки від 08.02.2020 року (реєстровий № 566), який було укладено між нею та колишнім власником квартири [PERSON] , у зв`язку з невиконанням останнім своїх грошових зобов`язань. Проте, виявилося, що у квартирі, не будучи зареєстрованим та її власником, мешкає відповідач [PERSON] , який в добровільному порядку не бажає виселятися з житла, не впускає власницю разом з дитиною до приміщення, не надає ключі від вхідних дверей, не сплачує комунальні послуги борг за якими постійно зростає, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав. Ухвалою суду від 24.02.2021 відкрите провадження у даній справі. Позивачка у судове засідання не з`явилась. Надала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання 12.04.2021 та 12.05.2021 не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотання про розгляд справи без його участі не надав. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступних висновків. Позивачка [PERSON] з 10.08.2020 є власником квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Право власності на спірну квартиру позивач набула на підставі договору іпотеки від 08.02.2020 реєстровий № 566, укладеному нею з [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються вищевказаним договором та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.08.2020 № 220384860. Відповідно до вказаного договору іпотеки колишній власник [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки від 15.03.2017 реєстровий № 1090. Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.02.2021 відповідач [PERSON] з 10.12.2009 до 11.01.2020 був зареєстрований у спірній квартирі. Проживання відповідача у спірній квартирі порушує право власності позивачки, в тому числі через те, що останній не сплачує за житлово-комунальні послуги, що підтверджується витягом з веб-сайту «Приват-24». Позивачкою вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом надіслання відповідачу за адресою спірної квартири вимог про добровільне виселення з квартири, що підтверджується копіями відповідних вимог, які повернулися на адресу [PERSON] без вручення адресату з відміткою «За закінченням строку зберігання». Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» так і норма статті 109 ЖК УРСР. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Цей висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14. Суд встановив, що на відповідача має розповсюджуватись статус члена сім`ї колишнього власника спірної квартири [PERSON] , оскільки докази укладення договору найму між ними суду не надані. Відповідач як член сім`ї колишнього власника спірної квартири, втратив право користування нею з 10.08.2020 - моменту переходу права власності на спірну квартиру від [PERSON] до позивачки. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідач [PERSON] в силу частини другої статті 406 ЦК України втратив право користування спірною квартирою на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, а саме припинення права власності на спірну квартиру [PERSON] , членом сім`ї якого він є. Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 406 ЦК України), переслідує легітимну мету - захист права власності позивачки, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказане право. При цьому, суд врахував, що відповідач втратив інтерес до спірної квартири, оскільки з 11.01.2020 знявся з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири. Суд відхиляє аргументи позивачки щодо того, що вона разом зі своєю дочкою зареєстровані у спірній квартирі, оскільки доказів цього [PERSON] надано не було. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову судовий збір у сумі 908 гривень, сплачений позивачкою при подачі позову, підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved