Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому посилаються на те, що [INFO] померла - [PERSON], яка на час своєї смерті проживала у житловому будинку по [ADDRESS]. Відповідно до довідки, виданої Бушевською сільською радою Рокитнянського району Київської області будинок з 1965 року і по даний час рахується за померлою. Вони є спадкоємцями за заповітом. Зазначають, що оскільки вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, то вважаються такими, що прийняли спадщину. На разі, державний нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно через відсутність правовстановлюючого документа, яким би посвідчувалося право власності спадкодавиці на це майно. Просять визнати за ними у порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будиноку з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS]. Позивачі, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, натомість у позовній заяві просили розглянути спір у їх відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, подавши до суду заяву, якою позов визнає та просить справу розглянути у відсутності його представника. За викладеного суд ухвалює провести розгляд справи у відсутності сторін спору на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ст.61 ЦПК України не підлягають. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються ст.ст.1216, 1218, 1222, 1223, 1233, 1268, 1269 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269 вказаного Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зважаючи, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] подали до державного нотаріуса Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області такі заяви, то вони вважається такими, що прийняли спадщину. Зважаючи, що інших спадкоємців які мали б право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України відсутні, спадкоємцями за заповітом, які мають право на спадщину після смерті [PERSON] (житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS]) є позивачі. Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як вбачається із отриманих у справі доказів, право власності на житловий будинок не видавалося, а отримання його на ім'я позивачів не передбачено діючим законодавством (ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (житловий будинок) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст..67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючого документа), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, визнання відповідачем позову судом приймається, так як не суперечить закону, не порушує права та свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved