Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання її разом з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що є співвласниками в рівних частках житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. На час набуття права власності у житловому будинку проживав [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], яка мала малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Позивачі надали згоду на їх реєстрацію у спірному будинку. У травні 2013 року відповідачка з донькою зібрала свої речі і добровільно виселилась з будинку та проживає в іншому місці. Після виселення відповідач не знялась з реєстрації та разом з донькою числяться мешканцями до теперішнього часу. Їх фактичне місце проживання позивачам невідоме. На даний час їх майна в будинку немає, за комунальні послуги відповідач не сплачує та не несе витрати з утримання будинку. Реєстрація відповідача в будинку є перепоною в розпорядженні належним майном, тому вищенаведене є підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Позивачі в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення, підтвердила, що дійсно з травня 2013 року в спірному житловому будинку разом з донькою не проживає. Представник третьої особи Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області у судовому засіданні присутній не був, надав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по ? частці кожному житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.08.2011 року (а.с.10), витягом про державну реєстрацію прав, виданим 31.10.2011 року Балаклійським БТІ (а.с.11). Згідно домової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). З акту обстеження, складеного депутатом Балаклійської міської ради Харківської області Денисовою Н.В. 07.11.2017 року в присутності свідків, що є сусідами: [PERSON] та [PERSON], встановлено, що відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] з травня 2013 року в спірному будинку зареєстровані, але не проживають (а.с.13). Відповідно до ст.72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. За ч. 1ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до Висновку Балаклійської Державної районної адміністрації про можливість визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням від 24.01.2018 року вбачається, що Балаклійська районна державна адміністрація вважає за можливе визнати [PERSON], [INFO], разом з її малолітньою донькою [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. (а.с.32-33) Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідач та її неповнолітня донька в будинку позивачів не проживають з 2013 року, відповідач та її донька не були та не є членами сім`ї позивачів. Оскільки відповідач у спірному житловому будинку не проживає понад 4 років, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у своїй заяві, визнані відповідачем, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється за рішенням суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved