Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивачка 01.06.2020 р. звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору про надання фінансового кредиту. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що 27.01.2020 р. на номер її мобільного телефону « [NUMBER] », що на той момент був у її користуванні, надійшло СМС-повідомлення від абанента «Eurogroshi» з вимогою своєчасно повернути кредитні кошти, а у випадку виникнення запитань звернутись за телефоном [NUMBER] . Вона одразу зателефонувала за цим номером, де їй повідомили, що 16.01.2020 р. на її ім`я було оформлено кредит онлайн через веб-сайт «www.eurogroshi.com.ua» на суму 2500 грн. на строк 15 днів з кінцевим терміном погашення 30.01.2020 р. Виявилось, що на вказаному веб-сайті дійсно створено «Особистий кабінет» на її ім`я, але паспортні дані, адреса реєстрації місця проживання, інформація про зайнятість і доходи вигадані; у розділі «Мої карти» наявний частково зашифрований номер платіжної картки, на яку перераховані кредитні кошти, а саме [NUMBER] . З індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 3179619607/463410 від 16.01.2020 р. вбачається, що відповідач надає клієнту кредит у розмірі 2500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором. Кредит надається на строк 15 днів, тобто до 30.01.2020 р., за користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,9 % на добу; датою укладення цього договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта. У договорі відсутні дані, що ідентифікують її особу (серія і номер паспорту, ідентифікаційний номер, номер телефону та адреса електронної пошти), невірно зазначені дані про дату та орган видачі паспорту, місце її реєстрації, фактичного проживання та частково зашифрований номер невідомого рахунку. Однак, жодного кредитного договору з відповідачем вона не укладала, жодних грошових коштів від відповідача не отримувала, у її користуванні не було картки, виданої банком «MONOBANK», яка б закінчувалась на цифри 8253. Договір укладений внаслідок шахрайських дій невідомих осіб, які заволоділи її персональними даними. Вона не отримувала жодних СМС-повідомлень від відповідача, які б містили одноразовий ідентифікатор як електронний підпис, що є необхідним для укладення даного виду договорів. Це свідчить про відсутність її вільного волевиявлення як учасника правочину щодо укладення цього договору, що є обов`язковим для чинності правочину згідно ч.3 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним згідно ч.1 ст.215 ЦК України. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задоволити. У судове засідання 29.07.2021 р. сторона позивача не з`явилась, у поданій суду заяві представник позивача - адвокат Гресько В.В. просив завершувати розгляд справи у відсутності сторони. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у надісланій суду заяві відповідач просив розглядати справу без участі свого представника. У поданому суду відзиві представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що 16.01.2020 р. між сторонами було укладено електронний договір про надання фінансового кредиту № 3179619607/463410, позивачка підписала договір з використанням одноразового ідентифікатора. З огляду на необґрунтованість позову просив відмовити у його задоволенні. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У рамках даної справи позивачка [PERSON] оспорює укладення між нею та відповідачем ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» договору про надання фінансового кредиту № 3179619607/463410 від 16.01.2020 р. в електронній формі. Як вбачається з індивідуальної частини оспорюваного договору (т.1, а.с.20-23) відповідач надає клієнту кредит у розмірі 2500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором. Кредит надається на строк 15 днів, тобто до 30.01.2020 р.; за користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,9 % (процентів) на добу Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п.1.5 договору). Датою укладення цього договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта (п.1.6 договору). Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (які можуть вчинятися усно), належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до вимог ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30.09.2015 р., на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Частина 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що в оспорюваному договорі відсутні дані, що ідентифікують особу позичальника, а саме: серія і номер паспорту, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер телефону та адреса електронної пошти, та невірно зазначені наступні відомості про позичальника, а саме: дата та орган видачі паспорту, місце реєстрації, місце фактичного проживання та частково зашифрований номер рахунку позичальника. На підтвердження укладення оспорюваного договору відповідач надав інформаційну довідку (т.1, а.с.120), з якої вбачається, що ТОВ «Платежі Онлайн» як оператор послуг платіжної інфраструктури повідомляє, що на сайті Eurogroshi.com.ua через платіжний сервіс «Platon» 16.01.2020 р. о 17:25 була проведена успішна транзакція типу «виплата» на суму 2500 грн. на карту № [NUMBER] . Судом встановлено, що у володінні позивачки станом на час укладення оспорюваного договору знаходилась банківська платіжна картка, оформлена в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (у тому числі мобільний додаток Монобанк) на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з номером [NUMBER] . Володільцем платіжної картки «Монобанк», виданої АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», чотири останні цифри якої закінчуються на комбінацію цифр «8253», термін дії якої не закінчився станом на 16.01.2020 р., є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , номер картки по рахунку [NUMBER] , картка отримана у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Вказані обставини встановлені судом на підставі інформації,наданої АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на виконання вимог ухвали суду від 03.12.2020 р. про витребування доказів (т.1, а.с.224 також зв.ст.). АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надав суду також дублікат квитанції № 761675693 від 16.01.2020 р., відповідно до якої через вказаний банк 16.01.2020 р. о 17:25 отримано 2500 грн., відправник - Egcomua, отримувач - [PERSON] , рахунок отримувача - [NUMBER] (т.1. а.с.225). Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач 16.01.2020 р. надав кредит у розмірі 2500 грн. не позивачці, перерахувавши кошти на реквізити платіжної банківської картки, яка не належала позивачці. Тому суд критично оцінює твердження відповідача про те, що позивачка підписала договір про надання фінансового кредиту з використанням одноразового ідентифікатора (введенням коду R16055) 16.01.2020 р. о 16:44:32 (т.1, а.с.180). Суд зазначає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів укладення між сторонами 16.01.2020 р. кредитного договору № 3179619607/463410 та отримання позивачкою кредитних коштів у розмірі 2500 грн. Підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 і 5 ст.203 ЦК України передбачено загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Встановлений судом факт перерахування кредитних коштів не на картковий рахунок позивачки свідчить про відсутність вільного волевиявлення останньої, яке б відповідало її внутрішній волі, на укладення оспорюваного договору та відсутність спрямування оспорюваного договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, для позивачки як позичальника. Суд зазначає, що у рамках розгляду даної справи не може бути застосований правовий висновок Верховного Суду, який міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, на який посилався відповідач, з огляду на те, що правовідносини у цих справах не є подібними. У справі № 127/33824/19 мова йшла за визнання недійсним електронного договору про надання фінансового кредиту з підстав замовчування відповідачем реальної відсоткової ставки за користування кредитними коштами у порядку ст.230 ЦК України. Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача слід стягнути 840,80 грн. судового збору в дохід державного бюджету. З урахуванням вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, згідно якого інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, суд стягує з відповідача 4000 грн. витрат на правничу допомогу, підтверджених витягом з договору про надання правової допомоги від 03.02.2020 р. (т.1, а.с.84-88), засвідченою копією додатку до вказаного договору з визначенням розміру та порядку здійснення оплати послуг (т.1, а.с.89), засвідченою копією акту приймання-передачі послуг від 28.05.2020 р. (т.1, а.с.90), засвідченою копією квитанції від 28.05.2020 р. про перерахування позивачкою 4000 грн. за надання правничої допомоги (т.1, а.с.91). На підставі наведеного, відповідно до ст. 203, 207, 208, 215, 639, 1046 ЦК України, ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»,

Outcome: approved