Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з серпня 1981 року по 15.04.2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом. В липні 2008 року позивачка виїхала до держави Ізраїль на заробітки, де працювала до серпня 2012 року. Під час перебування позивачки в Ізраїлі, відповідач звернувся до неї з проханням про надання йому коштів для придбання у власність вантажного автомобіля, при цьому відповідач зобов»язувся, що за першою вимогою поверне позивачці отриманні кошти або переоформить на позивачку придбаний вантажний автомобіль. На виконання такої усної домовленості в період з 21.07.2007 року по 28.10.2010 року на ім.»я відповідача позивачкою було перераховано грошові перекази в доларах США всього на суму 10350,00 доларів США, що в перерахунку в гривнях по курсу НБУ становить 84831,70 грн. За надані банком послуги за перерахунок даних грошових переказів позивачкою витрачено 263,25 доларів США. Після повернення з Ізраїлю, на прохання позивачки, відповідач відмовився повертати перераховані йому кошти. Також відповідач відмовився перереєструвати за позивачкою придбаний ним вантажний автомобіль, оскільки ним відповідач керує на підставі довіреності, а право власності на придбаний автомобіль значиться за [PERSON] У зв»язку з тим, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов»язання не виконав, позивачка прохає стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 84831 грн. 70 коп., понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 980 грн. 10 коп. та 114 грн. 70 коп., оплату послуг банку 28 грн. 70 коп., оплату правової допомоги 4000,00 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] позов підтримали, дали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, прохали позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали, мотивуючи тим, що у квітні 2008 року шлюб з позивачкою було розірвано. Однак, після розірвання шлюбу сторони разом з їх сином [PERSON] продовжували проживати однією сім»єю за адресою: [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Під час перебування [PERSON] за кордоном остання дійсно пересилала відповідачу грошові кошти. Але посилання позивачки на те, що гроші, які вона протягом 2008 року по 2010 рік передавала йому, відповідачу за договором позики з домовленістю про повернення грошей у визначеному порядку та у певний строк, не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] вказує на те, що позивачка [PERSON] за власною ініціативою, без будь-якої угоди, пересилала йому грошові кошти, які відповідач, на прохання останньої, використовував для матеріального утримання та навчання їх спільного сина, для проведення ремонту в спільній квартирі, повернення боргів, які мала позивачка. Частина коштів, що залишилась у відповідача була повернута ним позивачці по її приїзді влітку 2012 року. При цьому ніяких питань щодо неправомірності використання (витрачення) даних грошей та їх залишку у позивачки не виникало. Відповідач [PERSON] також зазначає, що у 2010 році за власні кошти ним придбано за дорученням автомобіль, фактична вартість якого склала 11000 доларів США (спочатку продавцю сплатив за автомобіль 10000 доларів у березні 2010 року та 1000 доларів у травні 2010 року). Придбаним автомобілем, власником якого являється [PERSON], відповідач [PERSON] керує по довіреності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заявою до суду просить справу розглядати у його відсутності. Щодо участі у справі третьої особи без самостійних позовних вимог [PERSON], то позивачка в судовому засіданні заявила про недоцільність його залучення у справі. Інші учасники судового розгляду погодились з думкою позивачки. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності встановив наступне. Судом встановлено, і не оспорюється сторонами по справі, що з серпня 1981 року по 15.04.2008 року сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу сторони разом з їх сином [PERSON] продовжували проживати разом за адресою: [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Надалі, під час перебування позивачки в Ізраїлі, з 2008 року по 2010 рік (включно) остання перерахувала відповідачу грошові перекази в доларах США: всього на суму 10350,00 доларів США. Жодних правочинів з відповідачем щодо цільового використання вищевказаних коштів, між сторонами укладено не було. Згідно ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Разом з тим, стаття 1212 ЦК України дає визначення поняття безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) і встановлює умови його виникнення. Зобов'язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: по-перше, щоб мало місце набуття або зберігання майна; по-друге, щоб набуття або зберігання здійснено за рахунок іншої особи; по-третє, щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторони не довели, що між ними було укладено договір позики. Копії квитанцій, надані позивачкою, не підтверджують факт укладання договору позики, або будь-якої іншої угоди. Згідно ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення. Відповідно до п.3 ст. 208 ЦК України в письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ст. 1047 ЦК України, Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Отже, законодавством передбачається обов'язкова письмова форма щодо правочинів між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а при укладенні договору позики на суму, яка перевищує в десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Як вбачається з матеріалів справи, в своїх позовних вимогах позивачка стверджує, що на виконання умов усного договору, вона перерахувала відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 10350,00 доларів США, що складає по курсу НБУ 84831 грн. 70 коп. Отже, сума, яка передавалася відповідачу, перевищує передбачений ст. 208 ЦК України мінімум (17 грн. х 20=340,00 грн.), що обумовлює обов'язковість укладання договору в письмовій формі. Однак між сторонами по справі будь-яких договорів в письмовій формі не укладалось. Згідно повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» (на виконання ухвали суду від 25.01.2013 року) від 24.12.2013 року, інформації щодо отримання [PERSON] грошових переказів з держави Ізраїль по банківським системам «Контакт», «Моней Грам», «Юністрім» від гр.. [PERSON] за період з 2009-2010 року у базі банку не знайдено. Повідомленням Глобинського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» №1 від 05.04.2013 року підтверджується перерахування позивачкою [PERSON] грошових переказів в доларах США [PERSON] за період з 2008 року по 2010 рік. Постановою ДІМ СДІМ Глобинського РВ УМВС України в Полтавській області капітана міліції Компанійця О.М. від 01.11.2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за вчинення відносно [PERSON] шахрайських дій. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про отримання відповідачем у позивачки грошових коштів в сумі 10350,00 доларів США без достатніх правових підстав, а тому, правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Також в судовому засіданні позивачка не довела, що спірні відносини є договірними. З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені вимоги не щодо спору, який виникає з договірних зобов»язань, а про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В силу норм ст.. 1212 ЦК України обов»язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов»язків ( ст.. 11 ЦК України). Таким чином, враховуючи те, що позивачем не доведено набуття або збереження відповідачем [PERSON] грошових коштів без достатньої правової підстави, та не доведено наявність договору (усної домовленості) про який стверджує позивачка, а також вимоги не підтверджені відповідними доказами, тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачки про повернення безпідставно набутого майна, оскільки ці вимоги є необґрунтованими та безпідставним, і не базуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed