Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] 26.02.2019 уточнила позовні вимоги та просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.05.2006 за № 10634912 /а.с. 207-209/. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що відповідач у встановлений законодавством строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся, а тому видача йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/4 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , є незаконною, оскільки спадкодавець [PERSON] до дня смерті проживав разом з нею та її сім`єю. Вона після смерті [PERSON] надалі проживає у спірному будинку, заяву про відмову від спадщини не подавала, а тому фактично прийняла спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. В матеріалах спадкової справи відсутні правовстановлюючі документи про належність спадкодавцю частки у спірному житловому будинку, а також документи, що підтверджують місце останньої реєстрації або постійного місця проживання спадкодавця, а тому державний нотаріус не мала законних прав видати відповідачу свідоцтво про право власності за законом на спірну частку. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.05.2006 за № 10634912. Представники позивачки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гошовська О.В. у судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування клопотання про застосування строків позовної давності покликалася на те, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У 2009 році Стрийським міськрайонним судом розглядалася цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про реальний розподіл будинковолодіння та земельної ділянки. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду від 25.11.2009 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про реальний розподіл будинковолодіння та земельної ділянки залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача [PERSON] у судове засідання. Зазначає, що позивачка по даній справі [PERSON] була присутня у судових засіданнях при розгляді вищезгаданої справи, а відтак на той час їй вже була відома та обставина, що [PERSON] у 2006 році отримав Витяг про реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Таким чином, позивачка без поважних причин пропустила строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (ст. 267 ЦК України). Відтак до позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] не наводить поважних причин пропуску цього строку. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , тому при ухваленні рішення по даній справі слід керуватися положеннями ЦК Української РСР в редакції 1963 року. З копії спадкової справи № 243/2006 до майна померлого [INFO] [PERSON] судом встановлено, що 30.03.2006 в Стрийську ДНК із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся [PERSON] , син померлого, який проживає в [ADDRESS] , де зазначив, що після смерті батька залишились частина житлового будинку по [ADDRESS] та частина квартири [ADDRESS] . Таке майно прийняв та 06.05.2006 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд по [ADDRESS] /а.с. 41, 49, 50/. Крім цього, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.01.2003 [PERSON] успадкувала в рівних частках разом з [PERSON] , [PERSON] 3/4 частини житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 591,00 кв.м, інша частина спадкового майна залишається відкритою /а.с. 8/. З будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 10.02.2004 /а.с. 93-96/. Як вбачається з договору №109-49 від 26.03.2001, довідки КП «Стрийводоканал» № 57 від 15.09.2016, страхового свідоцтва про страхування будівель, що належать громадянам, серії [NUMBER] від 08.06.2004 [PERSON] здійснювала утримання будинку по [ADDRESS] та сплачувала комунальні послуги /а.с. 80-83/. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до положень частин першої та другої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до положень абзацу 1 п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі Інструкція), в редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. В абзацах 1 та 4 п. 216 Інструкції визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що існують всі підстави для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.05.2006 за № 10634912, оскільки правовстановлюючі документи про належність спадкодавцю частки в спірному житловому будинку, а також документи, що підтверджують місце останньої реєстрації або постійного місця проживання [PERSON] відсутні. Таким чином, доказів про прийняття відповідачем спадщини після смерті [PERSON] шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном суду не надано і таких у судовому засіданні не здобуто. Разом з тим, відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 80 ЦК Української РСР в редакції 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Загальним правилом, закріпленим у статті 76 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться в статті 76 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16. Проаналізувавши вищенаведене, доводи представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне звернути увагу, що сторони були учасниками справи № 2-135/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про реальний розподіл спірного будинковолодіння та земельної ділянки. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду від 25.11.2009 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про реальний розподіл будинковолодіння та земельної ділянки залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача [PERSON] у судове засідання. За таких обставин суд вважає встановленим факт обізнаності позивачки, що визнається її представниками, про порушення її права з 25.11.2009, тобто з моменту, коли [PERSON] як відповідачці по справі № 2-135/09 за позовом [PERSON] про реальний розподіл спірного будинковолодіння та земельної ділянки стало відомо про розгляд вищезгаданої справи та існування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого відповідачу [PERSON] на 1/4 частину будинковолодіння по [ADDRESS] . Проте, всупереч ст. 76 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.05.2006 за № 10634912, позивачка звернулась тільки 14.04.2016, тобто після спливу 7 (семи) років з моменту, коли вона дізналась про порушення свого права і про особу, яка його порушила. У зв`язку з наведеним суд критично оцінює покликання представника позивачки [PERSON] , що строк позовної давності пропущено позивачкою у зв`язку з її юридичною необізнаністю, відтак судом не здобуто, а позивачкою не надано обґрунтованих та належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Водночас слід звернути увагу, що суд має захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що незважаючи на фактичну підставність заявлених позовних вимог, позивачкою пропущено строк позовної давності, підстав для його продовження чи поновлення немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed