Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору міни від 09 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] недійсним. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що між позивачами та відповідачем 09 березня 2010 року було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №709. Вказують, що сторони угоди домовилися про те, що житло, а саме 46/100 частин комунальної квартири обмінюються на металеву конструкцію гаражу. Свідченням недійсності договору вважають, що є явна не співмірність вартості обєктів обміну. Жодних коштів у якості грошової доплати позивачі не отримували. Позивачі зазначають, що нотаріус посвідчив угоду взагалі без документів на металеву конструкцію. Вважають, що 46/100 частин комунальної квартири складаються із однієї кімнати, що є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Позивачі вказують, що жодних податкових платежів, обовязок сплати яких виникає у звязку з укладенням договору міни, до бюджету не сплачували і у договорі міни відсутнє розяснення нотаріуса про необхідність такої сплати. Позивачі посилаються на те, що договір міни був вчинений ними під впливом помилки, вони неправильно сприйняли природу договору, його істотних умов, що вплинуло на їхнє волевиявлення, оскільки вони вважали, що укладають договір застави квартири, а не договір міни. Позивачі не розраховували при укладенні договору міни, що позбавляються своєї квартири та втрачають можливість користуватися своєю власністю. У звязку з цим позивачі просять суд визнати недійсним договір міни від 09 березня 2010 року. Окрім цього, треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи приватний нотаріус [PERSON], [PERSON] про визнання договору міни удаваним, застосування до правовідносин, що виникли між сторонами за договором міни положення про переважну купівлю-продаж частки у праві спільної часткової власності та переведення прав і обовязків покупця за договором. Свої вимоги треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, обґрунтовують тим, що вони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками комунальної квартири [ADDRESS]. Дана квартира належить вказаним особам на праві спільної часткової власності. 09.03.2010р. [PERSON], [PERSON] уклали з [PERSON] договір міни належних їм 46/100 частин комунальної квартири на металеву конструкцію гаражу з доплатою у розмірі 127700,00 грн. Вважають, що такі обставини, як явна не співмірність вартості обєктів обміну і значна сума грошової доплати за обєкт обміну є доказом того, що сторони удавали, що ніби укладають договір міни. Вважають, що сторони договору міни вдалися до укладення договору міни, а не договору купівлі-продажу з метою ухилення від приписів цивільного законодавства про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності іншими співвласниками. У звязку з цим просять суд визнати договір міни 09.03.2010р. удаваним, застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами за договором міни положення про переважну купівлю-продаж частки у праві спільної часткової власності та перевести на них права і обовязки покупця за договором. Позивач [PERSON] у судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала, пояснила, що укладаючи договір міни від 09.03.2010р. помилилася щодо природи договору, оскільки вона вважала, що укладає договір застави квартири, а не договір міни. Позовні вимоги третіх осіб просила залишити без задоволення. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] у судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, просив визнати договір міни від 09 березня 2010 року недійсним, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Позовні вимоги третіх осіб просив залишити без задоволення. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання зявився, подав заперечення проти позову [PERSON] та [PERSON], де просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначив, що договір міни від 09 березня 2010 року відповідає нормам чинного законодавства України, вимоги позивачів є необґрунтованими, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів існування помилки під час укладення оспорюваного правочину, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Проти задоволення позовних вимог третіх осіб заперечував, подав заперечення проти даного позову, де зазначив, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, доводи третіх осіб ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки ними не надано до суду жодних доказів у підтвердження позовних вимог. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не зявилася, про час, дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, подала до суду письмові пояснення де зазначила, що в силу зайнятості просить слухати справу за її відсутності. В письмових поясненнях вказала, що 09.03.2010р. до неї звернулися [PERSON], [PERSON] та [PERSON] для нотаріального посвідчення договору міни. Згідно предмету даного договору позивачі зобовязувалися передати відповідачу належні їм 46/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], а відповідач взамін зобовязувався передати металеву конструкцію гаражу з доплатою у розмірі 127700,00 грн. Всі необхідні правовстановлюючі документи на квартиру були надані позивачами нотаріусу. Приватний нотаріус пояснив, що для укладення та нотаріального посвідчення договору міни, предметом якого була металева конструкція гаражу як рухоме майно, правовстановлюючі документи на дану конструкцію не вимагаються. Після підтвердження сторонами бажання укласти договір, нотаріусом було розяснено приписи цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, жодних запитань, незрозумілостей у сторін не виникало, договір був підписаний сторонами власноручно, справжність підписів нотаріусом перевірено. Договір міни сторони підписали після підтвердження про отримання грошової доплати у розмірі 127700,00 грн. Третя особа [PERSON] у судове засідання зявилася, поданий позов підтримала. Третя особа [PERSON] у судове засідання зявився, поданий позов підтримав. Третя особа [PERSON] до судового засідання не зявилася, про час, дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини своєї неявки не повідомила. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що підписати договір міни від 09.03.2010р. їй запропонував [PERSON], якого вона знає близько 5 років, має з ним довірчі відносини. Укладаючи договір міни, [PERSON] вважала, що укладає договір застави квартири, що це є договір застави їй повідомив [PERSON] Грошові кошти потрібні були для організації бізнесу для відкриття кафе. Допомогу в цьому мав надати [PERSON] Відповідача [PERSON] вперше побачила у нотаріуса. Грошові кошти [PERSON] не отримала. В той же час, свідок пояснив, що підписувати договір міни її ніхто не примушував, у нотаріуса під час підписання договору міни окрім неї були присутні [PERSON] та [PERSON], з текстом договору вона знайомилася, ніяких запитань не виникало, позивач [PERSON] так само як і [PERSON] підпис на договорі міни проставляли особисто. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. У судовому засіданні встановлено наступне. 09.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір міни, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №709 (т.1 а.с.5). Згідно ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1.1 Договору [PERSON] та [PERSON] зобовязуються передати [PERSON] у власність належні: [PERSON] 23/100 частин комунальної квартири, [PERSON] 23/100 частин комунальної квартири, а [PERSON] взамін також зобовязується передати [PERSON] та [PERSON] у власність належне їй майно: металеву конструкцію гаражу. Відповідно до п. 4.8. Договору грошова доплата складає 127700,00 грн. (сто двадцять сім тисяч сімсот), яку [PERSON] сплачує [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 4.4. вказаного Договору цей Договір підлягає державній реєстрації. Також необхідно здійснити державну реєстрацію права власності. 28.11.2012 року 46/100 комунальної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за новим власником [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за №36461193 ( т.1 а.с.44-45,47). Позивачі стверджують, що договір міни від 09 березня 2010 року був вчинений під впливом помилки, а тому має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Аналізуючи дану правову позицію суд вважає, що відсутні підстави стверджувати, що договір міни позивачі укладали під впливом помилки, оскільки текст договору вони оглядали, власноруч його підписували, бачили його назву, сторони домовились про істотні умови договору, договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства. До того ж, твердження позивачів, що вони помилилися, оскільки вважали, що насправді укладають договір застави квартири і що дана обставина є підставою для визнання договору недійсним, спростовується правовою позицією Верховного Суду України, який зазначає, що не є підставою для визнання правочину недійсним помилка внаслідок незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін. Окрім цього, суд зазначає, що при укладенні Договору позивачі були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), позивачі розуміли значення своїх дій та діяли добровільно, підтвердженням чого є підписи позивачів на договорі міни. Вказане свідчить, що позивачі знали, що укладають договір міни, волевиявлення було спрямовано саме на укладання договору міни. Згідно ч. 3 п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції від 11.04.2011р., яка затверджена наказом МЮУ від 03.03.2004р., правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів існування такої помилки під час укладення оспорюваного правочину, а тому відсутні підстави визнавати договір міни від 09.03.2010р. недійсним. Суд не погоджується з доводами позивачів відносно неотримання ними жодних коштів у якості грошової доплати. Суд прийшов до висновку, що позивачам була передана металева конструкція гаражу та доплата у розмірі 127700,00 грн. (сто двадцять сім тисяч сімсот). Факт отримання грошових коштів був встановлений раніше у суді. Так, в ухвалі апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2012 року у справі №2/2012/149/2012 зазначається, що факт отримання грошей у вищевказаній сумі не оспорюється ( т.1 а.с.38-43). В заяві нотаріуса ХМНО [PERSON], яка направлена на адресу суду, вона зазначає, що договір міни сторони підписали після підтвердження про отримання грошової доплати у сумі 127700,00 грн. ( т.2 а.с.58) Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Окрім цього, отримання позивачами грошової доплати у розмірі 127700,00 грн. підтверджується письмовими поясненнями нотаріуса ХМНО [PERSON], які надійшли до суду. Суд також зазначає, що пункт 1.4. договору міни встановлює, що металева конструкція гаражу належить Стороні два, а саме [PERSON], документи на яку не збереглися. Дана обставина була достовірно відома позивачам при укладенні договору. Дана металева конструкція гаражу є рухомим майном, оскільки, може бути переміщене в інше місце без втрати будь-яких характеристик, даний гараж не має жодної привязки до землі, не є капітальною спорудою та може бути розібраний в будь-який час. Тобто, металева конструкція гаражу є збірною конструкцією, складається із декількох частин, які підлягають монтажу та навпаки, у будь-який час, можуть бути розібрані та приведені у первинний вигляд. Відповідно до п. 38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції від 11.04.2011р., затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004р. правочини про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджуються право власності на майно, що відчужується або заставляється. Згідно ст. 657 ЦК України в редакції від 10.02.2010р. договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до п. 5 постанови КМУ №671 від 26.05.2004р. «Про затвердження тимчасового порядку державної реєстрації правочинів» державній реєстрації підлягають такі правочини: - договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна; - договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти; - договір довічного утримання (догляду), за якими передається набувачеві у власність нерухоме майно; - договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж один рік; - договір управління нерухомим майном; - інші правочини, державна реєстрація яких передбачена законом. Правочин щодо відчуження металевої конструкції гаражу, як рухомого обєкту, не підлягає реєстрації, а тому, для укладення та нотаріального посвідчення вищевказаного договору міни, предметом якої в тому числі була дана конструкція, правовстановлюючі документи не вимагаються. Суд не приймає до уваги доводи позивачів, що квартира, що є предметом договору міни та знаходиться за адресою [ADDRESS], складається з однієї житлової кімнати і така жила нерухомість відноситься до неподільних речей. Згідно технічного паспорту на квартиру №24 станом на 09.03.2010 року 69/100 частини комунальної квартири складаються із трьох житлових кімнат. За договором міни від 09.03.2010р. позивачі передали 46/100 частин комунальної квартири, що складається із двох житлових кімнат, житловою площею 49,8 кв.м. та загальною площею 66,5 кв.м.( т.2 а.с. 1-2). Відносно доводів позивачів, що вони не сплачували жодних необхідних податкових платежів до бюджету, обовязок сплати яких виникає у звязку з укладенням договору міни, і у договорі міни відсутнє розяснення нотаріуса про необхідність такої сплати, суд вважає, що дані обставини не впливають на встановлення істини по справі та це не є підставою для визнання правочину недійсним. Окрім цього, з письмових пояснень приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] вбачається, що всі необхідні у звязку з укладенням договору міни платежі були сплачені ( т.2. а.с.58). Суд вважає не належним доказом у справі наданий позивачами обвинувальний вирок відносно [PERSON], оскільки він не містить жодної інформації щодо предмету доказування, не містить обставини та події, про які заявляли позивачі, а отже, не має значення для вирішення справи по суті. Таким чином, суд вважає, що позивачами суду не підтверджені їх доводи щодо підстав недійсності оспорюваного правочину, тому договір міни від 09.03.2010р. визнанню недійсним не підлягає, а у задоволенні позову слід відмовити. Що стосується позовних вимог третіх осіб [PERSON] та [PERSON], то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Позивачі у своїх вимогах посилаються на статтю 235 ЦК України. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. З договору міни від 09.03.2010р. вбачається, що сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір. Апеляційний суд Харківської області в ухвалі від 03 вересня 2012 року у справі №2/2012/149/2012 вказав, що спірний договір міни від 09.03.2010 р. відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчений і був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Тобто, судовими інстанціями вже надавалася оцінка договору міни, договір міни відповідає нормам чинного законодавства України, дані обставини вже були встановлені та не підлягають доведенню знову. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, позивачами не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що договір міни від 09.03.2010р. насправді був договором купівлі-продажу. Окрім цього, суд зазначає, що позивачі не є сторонами договору міни, а отже їх доводи ґрунтуються виключно на припущеннях. Посилання, на думку позивачів, на явну не співмірність вартості обєктів обміну і значну суму грошової доплати за обєкт обміну не є доказом того, що сторони удавали, що ніби укладають договір міни, оскільки дані обставини відповідають принципу свободи договору та ніяким чином не суперечать законодавчим вимогам щодо договору міни. На підставі викладеного, суд вважає, що у судовому засіданні повно та всебічно були досліджені всі обставини справи та встановлено, що підстав для визнання договору міни удаваним немає. Судові витрати по справі визначаються судом, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed