Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить розірвати шлюб, який укладений між сторонами 11 серпня 1989 року та зареєстрований Жовтневим відділом ЗАГС міста Ворошиловграда, про що зроблено запис за № 944. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що протягм останніх років проживають окремо. Спільного господарства не ведуть. Від шлюбних відносин у сторін є повнолітня дитина. Просить позов, у відповідності до ст. ст. 104, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України задовольнити повністю. У позовні заяві позивачка заявила клопотання про слухання справи у її відсутності та позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 02 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 15 лютого 2019 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про визнання позову повністю. Просить слухати справу у його відсутності. У підготовче засідання учасники судового процесу не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому з урахування поданих заяв сторін, суд вирішив здійснювати розгляд заяви у відсутності осіб, що не з'явились. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 11 серпня 1989 року сторони зареєстрували шлюб у приміщенні Жовтневого відділу ЗАГС Ворошиловград, про що зроблено запис за № 944. Ця обставина підтверджена оригіналом свідоцтвом про укладення шлюбу від 11.08.1989 серії [NUMBER] Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини та спір виник щодо відносин, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачкою позову про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи добровільність визнання відповідачкою обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, а тому, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України, формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам одному із подружжя - позивачу [PERSON] Таким чином, суд прийшов висновку, що позов про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України, беручи до уваги загальні норми права, на які посилалась позивачка у позовній заяві, що містяться у ст. ст. 105, 110 цього Кодексу. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 139 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 704,80 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, а відтак, суд прийшов переконання, що позивачці необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 352,40 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 352,40 грн.

Outcome: approved