Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки, укладений 06 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON], розташованої в с. Липники Пустомитівського району Львівської області, який був посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1232. В обгрунтування своїх вимог позивачка покликається на те, що з 1974 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 06.12.2005 року між відповідачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2024 га. розташованої в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області. Дана земельна ділянка належала її чоловіку [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 17119 виданий 26.06.1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Поршнянської сільської ради від 03.03.1998 року № 269 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу [PERSON] Від імені її чоловіка, даний договір був укладений та підписаний Позивачка вказує, що дана угода була укладена її чоловіком без її відома та згоди, як дружини, оскільки дана земельна ділянка набута її чоловіком [PERSON] за час перебування з нею у шлюбі, а від так така спільною сумісною власністю подружжя. Нотаріусом при посвідченні оскаржуваного договору не дотримано норми ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 369 ЦК України, а саме : правочин посвідчено без її відома та письмової згоди. Позивачка вказує, що не згідна з продажем спірної земельної ділянки, оскільки це суперечить її інтересам та сімї в цілому. Договір ініційовано її сином [PERSON], який маючи певні фінансові проблеми, скористався дорученням батька та підписав оскаржуваний договір, без її згоди як співвласника. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить суд зад волити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав та заперечив. Свої заперечення мотивує тим, що земельна ділянка, яка була предметом оскаржуваного правочину була передана [PERSON] в приватну власність внаслідок приватизації, безкоштовно, на момент вчинення правочину на земельній ділянці не було жодних обєктів нерухомості, а тому в даному випадку ця земельна ділянка не може являтися спільною власністю подружжя, оскільки правочин стосується не майна, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність в безоплатному порядку частку із земельного фонду. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. Представник третьої особи : Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак від неї надійшла заява про відкладення розгляду справи. Вислухавши сторони, проаналізувавши матеріали справи та дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку. що позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що 06.12.2005 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2024 га. розташованої в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1232. В обгрунтування своїх вимог позивачка [PERSON] покликається на те, що оскаржуваний договір про відчуження належної їй та її чоловіку [PERSON]М, на справі спільної сумісної власності земельної ділянки укладений та посвідчений без її відома та згоди, а від так є недійсним. Однак з доводами позивачки [PERSON] суд погодитись не може, виходячи з наступного : Згідно ст. 22 КпШС, який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Виходячи зі змісту ст. 60 СК України та 22 КпШС, режим спільної сумісної власності щодо майна набутого подружжям за час шлюбу, встановлюється в разі, коли майно набуте, тобто придбане або створене за рахунок спільних коштів. Подружжя чи їх спільної праці або передане їм у спільну сумісну власність безоплатно з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 81 ЗК України, однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (з змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19.03.2010 ), відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля,споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Судом встановлено, що земельна ділянка, яка являється предметом оскаржуваного правочину, площею 0,2024 га., розташована в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 17119 виданий 26.06.1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Поршнянської сільської ради від 03.03.1998 року № 269. З наведеного слідує, що спірна земельна ділянка була передана [PERSON] в приватну власність внаслідок безоплатної приватизації, лише йому, без залучення коштів подружжя, а від так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. Окрім цього, як встановлено судом та стверджується п. 4 оскаржуваного договору, станом на момент вчинення правочину, будинку, незавершеного будівництва чи іншого обєкту нерухомості на спірній земельній ділянці не було, що свідчить про відсутність підстав передбачених ст. 120 ЗК України, для переходу даної ділянки у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 41 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За вказаних вище обставин, враховуючи те, що земельна ділянка, яка є предметом оскаржуваного договору не була обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], при укладенні такого та нотаріальному посвідченні, згода позивачки [PERSON] не була потрібна, а від так жодних майнових прав позивачки [PERSON] при укладенні оскаржуваного договору від 06.12.2005 року, порушено не було. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи позивачки [PERSON] про недійсність оскаржуваного договору від 06.12.2005 року не зйшли свого правового підтвердження в представлених суду доказах та повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed