Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивачі звернулисяь до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS], у якій крім них зареєстровані малолітня [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] в 2003 року виїхав із вищезазначеної квартири, до теперішнього часу не зявляється в ній, особистих речей в квартирі немає. Таким чином позивачі просять визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №11 в буд.5 по вул.Кірова у м.Фастові Київської області, примусово зняти його з реєстрації в даній квартирі. Позивачі в судове засідання не зявились, через канцелярію суду надали письмові заяви, в яких підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на вищевказані обставини та просили справу розглянути без їх участі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивачів вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами щодо права користування жилим приміщенням, регулюються положеннями статей 71 і 72 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачам відповідно до свідоцтва про право власності на житло належить квартира [ADDRESS], свідоцтво про право власності на житло від 17.12.1993 року (а.с.12). В належній позивачам квартирі зареєстрований, окрім позивачів, відповідач [PERSON], що підтверджується будинковою книгою на квартиру [ADDRESS] (а.с.7-11). З 2003 року відповідач не проживає в квартирі, що підтверджується відповідними актами від 19.02.2015 року, 15.06.2015 року та 11.08.2015 року, затвердженими КП «Фастівська ЖЕК». Крім того, як вбачається з довідки КП «Фастівська ЖЕК» № 07-214 від 12.08.2015 року, [PERSON] не проживає з 2003 року у квартирі [ADDRESS]. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачі перешкоджають проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у квартирі понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив квартиру [ADDRESS]. На протязі тривалого часу з 2003 року він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до неї, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в квартирі відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони позивачів порушено не було, відповідач відсутній в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивачів про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - підлягають задоволенню. Нормою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зі змісту наведених положень вбачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому в частині позовних вимог щодо примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмовити. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду.

Outcome: partial