Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом до відповідача, в якому просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . При цьому, позивачі посилалися на те, що відповідач з 2015 року не мешкає за вказаною адресою, комунальні платежі не сплачує, її речі у квартирі відсутні. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі тапризначено справу до судового розгляду по суті Позивачі вимоги позову підтримали, просили про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач до судового засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Обставини справи, встановлені судом. Позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.03.2008 року у справі №2-1-1366/2008. У спірній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕК «Забота» №270 від 19.03.2019 року. Відповідач з 23.11.2015 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, її речі у квартирі відсутні. Вказані обставини підтверджуються актом про не проживання від 19.03.2019 року, складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та посвідченим ТОВ «ЖЕК «Забота». Реєстрація відповідача порушує права позивача. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. В силу ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом при відсутності члена сім`ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла чи законом. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved