Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Марківської державної нотаріальної контори Луганської області про поновлення строку позовної давності, розірвання договору дарування. В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 04.03.1990р. по 14.12.1990р. вона перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем, а з 15.12.1990р. перебувала з ним у шлюбі. 04.03.1983р. [PERSON] отримав у подарунок житловий будинок [ADDRESS] Старобільського району Луганської області. За час їх спільного проживання у вказаному будинку вона з [PERSON] виконали будівельні роботи вартістю 51 441грн., яка встановлена рішенням Старобільського районного суду у цивільній справі №2/431/129/2013р. По спірному будинку проводились судові засідання та виносились рішення: 04.11.2013р. Старобільським районним судом Луганської області по справі №2/431/129/2013р., 19.12.2013р. апеляційним судом Луганської області по справі №22ц/782/5048/13, 26.02.2014р. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-1742св14. Вона зверталась до Старобільського районного суду з позовною заявою про стягнення витрат на будівельні роботи у розмірі 25 723.30грн., з заявою про забезпечення позову в порядку ст.ст.151,152 ЦПК України, яку 30.01.2014р. ухвалою по справі 2-з/431/7/14 було повернено через недотримання правил підсудності, ухвалою від 28.03.2014р. по справі №2-з/431/13/14 знову було відмовлено у забезпеченні позову. 13.02.2015р. Марківським районним судом Луганської області по цивільній справі №417/274/14-ц її позовні вимоги щодо стягнення витрат на будівельні роботи було задоволено частково та з [PERSON] стягнено 13 558грн. Вона звернулась з апеляційною скаргою і 02.07.2015р. колегією судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області рішення Марківського райсуду від 13.02.2015р. змінено, скасовано в частині відмови їй у стягненні витрат та в цій частині ухвалено нове рішення, яким з [PERSON] на її користь стягнено 12 165,50грн. Тому за двома рішеннями на її користь стягнена сума 25 723,50грн. [PERSON]. достовірно знаючи, що за спірним будинком [ADDRESS] Старобільського району проводяться судові розгляди і на час дарування справа знаходилась на розгляді ВССУ та рішення у якій було прийнято 26.02.2014р., відповідач 21.02.2014р. у Марківській ДНК уклав договір дарування будинку та подарував його своїй доньці від першого шлюбу [PERSON] При оформленні договору [PERSON] надав нотаріусу неправдиві ствердження про те, що щодо будинку не ведуться судові спори. Також [PERSON] 23.05.2014р. подавав апеляційну скаргу на рішення Старобільського районного суду від 26.02.2014р. у цивільній справі щодо визнання її та його рідного сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] Вважала, що [PERSON], оформивши договір дарування житлового будинку до винесення судового рішення стосовно позовних вимог щодо одноразового стягнення з нього витрат за будівельні роботи у розмірі 25 723.50грн у подальшому зробив унеможливленим та з припущенням настання у подальшому часткових багаторазових платежів і щодо приведення її сімейного фінансового стану, який йому був відомий, до неможливості придбання житла за несплачену ними їй у повному обсязі боргову суму. Вважала, що [PERSON] і [PERSON] уклали між собою фіктивний правочин зі спільною метою уникнення виплати [PERSON] грошових затрат. Про угоду відчуження майна (договір дарування) їй стало відомо лише 05.11.2014р., остаточне рішення суду щодо суми боргу [PERSON] було оголошено 02.07.2015р., тому вважала, що строк для звернення до суду нею пропущено з поважної причини. У зв'язку з чим просила суд винести рішення, яким поновити строк для звернення до суду з позовом, пропущений з поважної причини, та розірвати договір дарування житлового будинку, укладений 21.02.2014р. державною нотаріальною конторою селища Марківка Луганської області між [PERSON] та [PERSON]. за реєстровий в реєстрі за №49. У судове засідання представник відповідача Марківської ДНК Луганської області не з'явився, до початку судового засідання надали суду заяву, у якій зазначали, що Марківська ДНК не є належним відповідачем у даній справі та просили розглянути справу відповідно до вимог законодавства без участі Марківської ДНК (а.с.42). У зв'язку з чим суд на підставі ч.2 ст.158 ЦПК України вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника Марківської ДНК. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила поновити строк позовної давності, розірвати договір дарування, оскільки [PERSON] під час укладення договору стверджував, що стосовно будинку не ведуться судові спори. Крім того пояснила, що ВССУ не призупиняв дію рішення апеляційного суду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON]. залучена до участі у справі за клопотанням представника відповідача, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що ніяких обтяжень щодо будинку на момент посвідчення договору не існувало, вважала що відповідач переписав будинок законно, апеляційним судом було визнано що [PERSON] власник будинку, арешт був знятий Старобільським судом 16.01.2014р. Вислухавши позивачку, відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 04.11.2013р. (а.с.5-6) позов [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя та про його поділ задоволено частково, визнано житловий будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] Старобільського району Луганської області спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку за кожним, в решті позовних вимог відмовлено, у позові [PERSON] до [PERSON] про поділ майна відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 13.12.2013р. (а.с.7-8) зазначене рішення Старобільського районного суду від 04.11.2013р. змінено, в частині визнання житлового будинку з будівлями і спорудами [ADDRESS] Старобільського району Луганської області спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку за кожним, скасовано та в цій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014р. (а.с.9) касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення апеляційного суду Луганської області від 19.12.2013р. залишено без змін. Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 13.02.2015р. (а.с.10-11) позов [PERSON] задоволено частково. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на проведені добудови до житлового будинку [ADDRESS] Старобільського району Луганської області у розмірі 13558грн. та судові витрати у сумі 135,58грн.. а всього 13 693грн. 58 коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області від 02.07.2015р. (а.с.12) у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] відмовлено, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Марківського районного суду Луганської області від 13.02.2015р. змінено, скасовано в частині відмови [PERSON] у стягненні витрат на ремонтно-відновлювальні роботи в будинку [ADDRESS] Старобільського району Луганської області, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 12165грн.50коп. та судові витрати в сумі 121грн.65коп., в іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2015р. (а.с.79-80) касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення апеляційного суду Луганської області від 02.07.2015р. залишено без змін. Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 16.01.2014р. (а.с.77) встановлено, що ухвалою судді Старобільського районного суду від 09.01.2013р. за заявою [PERSON] про забезпечення позову був накладений арешт на майно належне [PERSON], рішенням Старобільського районного суду від 04.11.2013р. позов [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено, визнано будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] Старобільського району Луганської області спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку за кожним, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 19.12.2013р. рішення Старобільського районного суду від 04.11.2013р. змінено та скасовано в частині визнання житлового будинку спільним майном подружжя, визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного будинку за кожним, та в цій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено, питання про скасування заходів забезпечення позову при постановленні вказаних рішень судом вирішено не було, та заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову задоволено, знято арешт з житлового будинку [ADDRESS] власником яких є [PERSON] Вказана ухвала набула чинності 03.02.2014р. Ухвалою судді Марківського районного суду Луганської області від 05.11.2014р. (а.с.13) встановлено, що [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання договору дарування жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Старобільського району Луганської області, та на підставі п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України позовну заяву [PERSON] до [PERSON], Марківської ДНК про розірвання договору дарування повернено позивачу. Відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 21.02.2014р. (а.с.18) договір укладено між [PERSON] - Дарувальником, та [PERSON] - Обдаровуваною, згідно п.1.1 за цим договором Дарувальник передає житловий будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями у власність Обдаровуваної безоплатно, а Обдаровувана приймає у дар житловий будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями у свою особисту власність. Відповідно до п.1.2 договору, житловий будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями який відчужується за даним договором, розташована в [ADDRESS] на земельний ділянці площею 0,1000га. Кадастровий номер [NUMBER]. Згідно п.1.4 договору, дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) вона не використовуються. Треті особи не мають права на квартиру. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.1.5 договору, відсутність обтяжень відчужуваної нерухомості, в тому числі відсутність заборони відчуження, обтяження іпотекою, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2014р. Відповідно до п.1.6 договору відсутність податкової застави на майнові активи Дарувальника підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 21.02.2014р. Договір посвідчено державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори Луганської області 21.02.2014р., зареєстровано в реєстрі за №49. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.02.2014р. (а.с.19) право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] Старобільського району Луганської області зареєстровано на підставі договору дарування від 21.02.2014р. №49. Таким чином у судовому засіданні з досліджених матеріалів справи було достовірно встановлено, що сторонами договору дарування житлового будинку від 21.02.2014р., який позивачка [PERSON] просить розірвати, є відповідач [PERSON]- Дарувальник та третя особа [PERSON] - Обдаровувана. Відповідно до ст.728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що [PERSON] дізналась про укладення договору дарування лише 05.11.2014р., про що зазначає у позовній заяві, і у судовому засіданні не встановлено доказів того, що позивачка знала чи могла дізнатись раніше про укладення договору, звернулась до суду з даним позовом 08.07.2015р. (а.с.3), а тому суд вважає, що позивачкою взагалі не пропущено строк позовної давності, який вона просить поновити. Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою статті 652 ЦК України, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Враховуючи, що позивачка [PERSON] не є стороною договору дарування від 21.02.2014р., а оскільки відповідно до ч.2 ст.651, ч.2 ст.652 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду лише на вимогу однієї із сторін цього договору, а не іншої особи, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити. Крім того, пояснення позивачки у судовому засіданні про те, що договір слід розірвати, оскільки [PERSON] під час укладення договору стверджував, що стосовно будинку не ведуться судові спори, спростовуються дослідженими матеріалами справи, а саме - рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 13.12.2013р. (а.с.7-8), яким змінено рішення Старобільського районного суду від 04.11.2013р. та скасовано його в частині визнання житлового будинку з будівлями і спорудами [ADDRESS] Старобільського району Луганської області спільним майном подружжя і визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного будинку за кожним, і в цій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено, вказане рішення набуло чинності негайно, доказів зупинення судом касаційної інстанції його виконання не надано і у судовому засіданні позивачка підтвердила, що ВССУ не призупиняв дію рішення апеляційного суду; крім того, ці пояснення позивачки спростовуються ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 16.01.2014р. (а.с.77), якою знято арешт з житлового будинку [ADDRESS] Луганської області. З вказаних матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору дарування - 21.02.2014р., судове рішення щодо відмови у поділу будинку-предмету договору було чинним і з будинку-предмету договору знято арешт, доказів наявності інших судових рішень щодо будинку-предмету договору суду не надано. Крім того, фіктивність правочину, на що посилається позивачка у своїй позовній заяві, є відповідно до гл.16 розділу IV ЦК України підставою недійсності правочину, і не є підставою для розірвання договору, у зв'язку з чим фіктивність договору дарування не входить до предмету доказування у даній справі. Визнання правочину недійсним та розірвання правочину є взаємовиключними вимогами, про що зазначено у абз.3 п.5 Постанови Пленуму Верховний Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9. У зв'язку з викладеним у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed