Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання факту прийняття спадщини, визнання факту не прийняття спадщини, визнання права власності на майно, в якому зазначає, що [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка 27 жовтня 2005 року придбала земельну ділянку площею 1000 кв.м., розташовану в с.Зарічани Житомирського району Житомирської області по вул.Квітнева, 9, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В період з кінця 2005 року по кінець 2008 року [PERSON] побудувала за вищевказаною адресою двоповерховий житловий будинок загальною площею 241,6 кв.м., житловою площею 93,5 кв.м. З початку 2011 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] постійно проживали в [INFO]. 29 травня 2014 року [PERSON] померла, оскільки була хворою на рак. Між сторонами існує спір щодо спадкового майна, відповідачка забрала у позивачів правовстановлюючі документи на майно та претендує на 1/3 частину майна, в строк не подала заяву про прийняття спадщини, а отже позивачі вважають, що їх права порушуються, як спадкоємців по закону після померлої [PERSON] Позивачі та їх представник позов підтримали з підстав зазначених в ньому. Відповідач та її представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, суду пояснили, що [PERSON], як мати померлої [PERSON] має право на спадщину, як спадкоємець першої черги. Крім того суду пояснила, що спірний будинок побудований за її кошти і є її власністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, з урахуванням позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] народився 05 серпня 1996 року в м.Житомирі, а [PERSON] народився 31 жовтня 2003 року в м.Житомирі. В свідоцтвах про народження дітей зазначені матірю [PERSON] (а.с.6-7), а батьком [PERSON] - [PERSON]. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2005 року власником земельної ділянки, площею 1000 кв.м., розташованої в с.Зарічани Житомирського району Житомирської області, вул.Квітнева, 9, з призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд є [PERSON] (а.с.13). В період з 2005 року по 2008 року [PERSON] побудувала житловий будинок, внаслідок чого на імя останньої видано 10 червня 2008 року свідоцтво про право власності на житловий будинок №9, який розташований в с.Зарічани по вул.Квітневій Житомирського району Житомирської області, який за життя був її єдиним житлом (а.с.14). 29 травня 2014 року [PERSON] померла (а.с.8). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцям з часу її відкриття. За змістом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та батьки. Відповідно до вимог ч.3, 4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину. Відповідно до вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Місцем проживання фізичної особи згідно ч.1 ст.29 ЦК України є житловий будинок придатний для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно. Згідно п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 (в редакції чинній на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] разом з їх матірю [PERSON] в період з початку 2011 року по 29 травня 2014 року по вулиці Квітневій 9 в с.Зарічани Житомирського району Житомирської області підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] (з 2011 року [PERSON] з сімєю проживали в Зарічанах в будинку), [PERSON] та [PERSON] (відповідач вигнала з квартири [PERSON] в 2010 році і до 2011 року проживали у свідків, в подальшому [PERSON] з дітьми та [PERSON] проживали в с.Зарічанах), [PERSON] ([PERSON] з сімєю проживала постійно в с.Зарічани в будинку), медичними картками [PERSON] та [PERSON], квитанціями про оплату комунальних послуг щодо будинку, заявами сусідів [PERSON], та [PERSON] який в подальшому був допитаний в якості свідка та пояненнями позивачів по справі. Відповідачка [PERSON]С в судовому засіданні 12.10.2015 року підтвердила факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] разом з їх матірю [PERSON] в період з початку 2011 року по 29 травня 2014 року по вулиці Квітневій 9 в с.Зарічани Житомирського району Житомирської області, а тому вказана обставина в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України визнана сторонами по справі, які беруть участь у справі, не підлягає доказуванню. Покази свідків зі сторони відповідача зводяться до того, що в будинку в с. Зарічани не були і не могли вказати хто проживав у відповідний період. Суд не бере до уваги довідку ЖБК «Полісся» від 11.03.2015 року (а.с.70), оскільки в останній зазначені відомості щодо реєстрації осіб в квартирі [ADDRESS], однак відомості щодо проживання конкретних осіб не зазначено. Оскільки [PERSON] на день відкриття спадщини був неповнолітнім, а [PERSON] був малолітнім, постійно проживали з [PERSON] в будинку 9 по вулиці Квітневій в с.Зарічани, а тому є такими, що прийняли спадщину після смерті своєї матері. За змістом ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Як свідчать копії з матеріалів спадкової справи № 214/2015 до майна померлої 29 травня 2014 року [PERSON] відповідачка [PERSON] звернулася із заявою в [PERSON] державну нотаріальну контору 14 травня 2015 року (а.с.48 ) на підставі довідки ЖБК «Полісся» від 11.03.2015 року про реєстрацію осіб через рік після відкриття спадщини, із заявою про встановлення додаткового строку про прийняла спадщини не зверталася, а тому є такою що не прийняла спадщину та не набула право на спадкове майно в розумінні вимог ст.ст. 1269, 1270 ЦК України. Сама по собі реєстрації місця проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 3 листопада 2010 року (а.с.167). Згідно підпунктів 1 та 4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 346 ЦК України встановлено, що однією із підстав припинення права власності є смерть власника, а цивільна правоздатність фізичної особи за ст.25 ЦК України виникає при її народженні і припиняється у момент її смерті. З врахуванням того, що після смерті [PERSON] спадкоємцями по закону є [PERSON] та [PERSON], які на день смерті матері були неповнолітніми, постійно проживали з спадкодавцем, прийняли спадщину, житловий будинок та земельна ділянка площею 1000 кв.м. є спадковим майном, оригінали правовстановлюючих документів на майно знаходяться у відповідача, яка їх не повертає, існує спір щодо спадкового майна між позивачами та відповідачем, а тому порушене право позивачів підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно в порядку статей 16, 392 ЦК України. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вимоги позивачів щодо встановлення факту прийняття спадщини позивачами та не прийняття спадщини відповідачем після смерті [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки дані факти не встановлюються в судовому порядку виходячи зі змісту ст. 234 ЦПК України (в редакції 2004 року).

Outcome: partial