Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивачка 04.01.2018 року звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача, на її користь заборгованість по заробітній платі та вихідній допомозі у розмірі - 34022,50 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку в сумі - 4741,95 грн., а всього - 38764,45 грн. До початку судового розгляду позивачкою подано заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог, а саме про стягнення заборгованіості по заробітній платі та вихідної допомоги у розмірі - 34022,50 грн. Вказана заява розглянута судом, в зв'язку з чим постановлено відповідну ухвалу. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що 12.12.2017 року вона була звільнена з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю, про що відповідачем було видано наказ №4247-к від 11.12.2017 року та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. При звільненні роботодавець не здійснив з нею повного розрахунку по заробітній платі. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 12.12.2017 по 04.01.2018 року у розмірі - 4741,95 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в заяві зазначив, що не визнає вимоги позивача в частині стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. 01.02.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача, в якому він зазначає, що позивачці 04.01.2018 року була виплачена заборгованість по заробітній платі та вихідній допомозі в розмірі 34022,50 грн., в зв'язку з чим у позові необхідно відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом установлено, що [PERSON] працювала у ПАТ «Запоріжжяобленерго», і 12.12.2017 року вона була звільнена з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю, про що відповідачем було видано наказ №4247-к від 11.12.2017 року та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплено в ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом установлено, що відповідач при звільненні [PERSON], не здійснив з нею повний розрахунок і не виплатив нараховану заробітну плату за період з вересня 2017 року по грудень 2018 року, яка складає 34022,50 грн., що підтверджується повідомленням про нараховану суму, належну працівнику при звільненні, виданим ПАТ «Запоріжжяобленерго». Відповідно до бухгалтерської довідки №003-011/1319 від 24.01.2018 року заборгованість по заробітній платі та вихідній допомозі виплачена позивачці лише 04.01.2018 року. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При звільненні з позивачем не було здійснено повний розрахунок, отже, затримка розрахунку за період з 12.12.2017 року по 04.01.2018 року становить 15 днів. Сума середньоденної заробітної плати за період жовтень - листопад 2017 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100 складає 316,13 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 15 дні х 316,13 грн. = 4741,95 грн. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню з вищенаведених підстав. Таким чином, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 12.12.2017 року по 04.01.2018р. - 4741,95 грн. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved