Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивачі, [PERSON] , [PERSON] , звернулися до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , третя особа [PERSON] в якому просять визнати протиправним та скасувати пп.1.1 ст.1 Рішення XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року №954 щодо надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 950 кв.м на [ADDRESS] ; визнати право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку для ведення садівництва площею 939 кв.м по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610600000:01:010:0203; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що оскаржуваним рішенням Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року № 954 [PERSON] був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку по [ADDRESS] , яка рішеннями Дрогобицької міської ради № 1235 від 26.09.1950 року, № 1553 від 20.10.1953 року, від 26 грудня 2003 року № 271 була надана їм у приватну власність. Вважають, що є власниками земельної ділянки з кадастровим номером 4610600000: 01:010:0203, розташованої по [ADDRESS] , та стверджують, що Дрогобицька міська рада не визнає їхнє право власності на цю земельну ділянку. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Просять позов задоволити. Представник відповідача ( [PERSON] ) - [PERSON] заперечив щодо задоволення позову з підстав, зазначених у письмовому відзиві на позов від 14 травня 2020 року. Вважає, що право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана [PERSON] та [PERSON] в постійне користування рішеннями Дрогобицької міської ради № 1235 від 26.09.1950 року, № 1553 від 20.10.1953 року, не може бути успадковане позивачами. Стверджує, що позивачі не надали доказів користування спірною земельною ділянкою з 1970 року та, що оскаржуваним рішенням Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року № 954 йому та позивачам були надані дозволи на розроблення проекту землеустрою на різні земельні ділянки. Вимогами ч.1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов`язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Представник відповідача Дрогобицької міської ради в порушення наведеного вище, в судове засідання не з`явився вкотре, не повідомивши причин неявки. При матеріалах справи є письмовий відзив, в якому відповідачем висловлено свою позицію щодо позову, просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] не заперечила щодо задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №1235 від 26.09.1950 року було виділено [PERSON] земельну ділянку під індивідуальне будівництво в [ADDRESS] загальною площею 700 квадратних метрів та земельну ділянку під сад в [ADDRESS] між будинками № 41-43 (на даний час 91 та 93) в кількості до 700 квадратних метрів. Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 року були затверджені представлені Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації матеріали по обміру земель будівельного кварталу№84 загальною площею 56930 кв.м та зареєстровано за землекористувачами будівельного кварталу №84 земельну ділянку площею 56930 кв.м. згідно додатку №1. Відповідно до додатку №1 за власником будинку по [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею 1049,48 кв.м, за власником будинку по [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована земельна ділянкаплощею 199,22 кв.м. В реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №8, реєстр №1036, внесений запис про те, що за будинковолодінням по [ADDRESS] , рішенням Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 року закріплена земельна ділянка площею 1248 кв.м. В подальшому, 20 липня 1998 року в реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № 8, реєстр №1036, внесений ще один запис про те, що відповідно до плану земельної ділянки в користуванні за будинковолодінням по [ADDRESS] , знаходиться земельна ділянка площею 1654 кв.м. в тому числі: земельна ділянка площею 131 кв.м. під будівлями, земельна ділянка площею 1117 кв.м для ведення садівництва, земельна ділянка площею 406 кв.м. - самозахоплення. Вищенаведені обставини підтверджуються також довідками Дрогобицького державного комунального міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 29.06.2004 року №1161 та №1162. Одночасно, згідно схеми-плану від 25.07.1966 року(зі змінами від 05.09.2002 року) в користуванні за будинковолодінням по [ADDRESS] , знаходиться земельна ділянка площею 830 кв.м, в тому числі 230 кв.м - самозахоплення. Вищенаведені обставини підтверджуються висновком експерта №044/19 від 21.11.2019 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі №442/3062/18. В 2003 році на підставі схеми-плану земельної ділянки, виготовленої МБТІ та Дрогобицьким міським центром державного земельного кадастру, з урахуванням висновків постійної комісії по регулюванню земельних відносин Ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року №271 [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] , надано безоплатно у спільну сумісну власність: -для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 454 кв.м на [ADDRESS] ; -для ведення садівництва земельну ділянку площею 1200 кв.м. на [ADDRESS] . 06 жовтня 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулися із заявами до Дрогобицької міської ради про отримання дозволу на виготовлення документації на земельні ділянки орієнтовною площею, відповідно 0,0317 га та 0,07 га. Протоколом засідання постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин №79 від 19.10.2017 року було рекомендовано раді надати згоду на виготовлення проектів відведення та технічної документації на земельні ділянки для садівництва [PERSON] площею 317 кв.м по [ADDRESS] , [PERSON] площею 700 кв.м. по [ADDRESS]. Одночасно , 19 вересня 2017 року до Дрогобицької міської ради з заявою про отримання згоди на виготовлення проекту відведення земельної ділянки та передачі її у приватну власність для ведення садівництва площею 950 кв.м. на [ADDRESS] звернувся відповідач [PERSON] . В заяві від 19 вересня 2017 року [PERSON] обґрунтовує підставність звернення тим, що земельна ділянка площею 950 кв.м. прилягає до його земельної ділянки по [ADDRESS] . Протоколом виїзного засідання постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин №80 від 26.10.2017 року вирішення питання про надання згоди [PERSON] на виготовлення проектів відведення та технічної документації на земельну ділянку для садівництва площею 950 кв.м. передано на розгляд ради. Рішенням XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року №954 було надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва одночасно: - [PERSON] на земельну ділянку орієнтовною площею 950 кв.м на [ADDRESS]; - [PERSON] на земельну ділянку орієнтовною площею 317 кв.м на [ADDRESS] ; - [PERSON] на земельну ділянку орієнтовною площею 700кв.м на [ADDRESS]. 30 січня 2018 року Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Сов`яку Т . С. видано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , та визначено її кадастровий номер 4610600000:01:010:0203. Статтею 15 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 від 08 липня 1970 року встановлено, що земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років. Відповідно до статті16 цього Кодексу надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Нормами статті 20 цього Кодексу встановлено, що право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Відповідно до статей 5, 6, 7 Земельного кодексу Української РСР №561-XІI від 18 грудня 1990 року земля може надаватись громадянам у довічне успадковуване володіння, в постійне або тимчасове користування. Статтею 22 цього Кодексу встановлено, що право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до статті23 цього Кодексу право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Відповідно до пункту 3 Постанови Верховної Ради Української РСР №562-XIIвід 18 грудня 1990 року«Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» Земельний кодекс Української РСР застосовується до правовідносин, що виникнуть після введення Кодексу в дію, тобто з 15 березня 1991 року, крім правовідносин, передбачених главою 5 Кодексу, до яких ця глава застосовується з 1 січня 1992 року. Пунктом 5 цієї Постанови встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтею 116 Земельного кодексу України №2768-ІІІ від 25 жовтня 2001 року встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до статті 125 цього Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до пункту 6 розділу X «Перехідні положення» цього Кодексу громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Відповідно до пункту 7 розділу X «Перехідні положення» цього Кодексу громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Проте, Конституційний Суд України рішенням від 22 вересня 2005 року по справі № 1-17/2005 визнав неконституційними положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Також, в рішенні Конституційний Суд України зазначив, що наведені положення Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, Декрету №15-92 свідчать, що в приватну власність громадян було передано земельні ділянки, які використовувалися ними для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва. Отже, названими нормативно-правовими актами держава врегулювала питання постійного землекористування шляхом передачі земельних ділянок у приватну власність громадян. Тому громадянина були права приватної власності щодо зазначених земельних ділянок на підставі наведених положень Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, Декрету №15-92 за рішеннями відповідних місцевих рад та районних державних адміністрацій. Визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Частиною п`ятою статті 3 Закону України №1952-IVвід 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції від 01.07.2004 року) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. З матеріалів справи вбачається, що позивачі набули право користування земельною ділянкою площею 1117 кв.м для ведення садівництва на підставі рішень Дрогобицької міської ради №1235 від 26.09.1950 року, №1553 від 20.10.1953 року, тобто до 15 березня 1992 року. Також, Ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року №271 позивачам була надана безоплатно у спільну сумісну власність земельна ділянка площею 1200 кв.м. В реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №8, реєстр №1036, були зроблені відповідні записи. В ході розгляду справи сторонами не було надано доказів того, що земельна ділянка, яка була закріплена за будинковолодінням по [ADDRESS] , вилучалась Дрогобицькою міською радою, ані того, що вище перелічені рішення Дрогобицької міської ради були скасовані повністю, чи в частині. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновків, що Дрогобицькою міською радою позивачам була передана у приватну власність земельна ділянка під садівництво загальною площею 1117 кв.м. за адресою [ADDRESS] . При цьому, законодавчими нормами позивачі не обмежені в часі щодо оформлення права власності на цю земельну ділянку і реєстрації речових прав на неї. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/5635/13-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №368/54/17. Твердження відповідача [PERSON] про те, що Рішенням XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року № 954 йому та позивачам були надані дозволи на розроблення проекту землеустрою на різні земельні ділянки суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки експертом у висновку № 044/19 від 21.11.2019 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 442/3062/18 встановлено, що розташування земельної ділянки з кадастровим номером 4610600000 :01:010:0203 по [ADDRESS] відповідає розташуванню земельної ділянки, виділеної для ведення садівництва рішенням виконкому Дрогобицької міської ради трудящих від 26.09.1950 року, закріпленої за будинковолодінням [ADDRESS] рішенням Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 року та переданої у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської Ради від 26 грудня 2003 року. Будь яких доказів, які спростовують висновок експерта, відповідач суду не надав. Отже, оскаржуваним Рішенням XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року №954 [PERSON] був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на земельну ділянку, яка перебуває у приватній власності позивачів. Вирішуючи питання про визнання права спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку для ведення садівництва площею 939 кв.м по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610600000:01:010:0203, суд виходить з наступного. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2006 року №3-рп/20003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричине ним цим порушенням. Отже, відмова позивачу у реалізації його права на судовий захист за наявності порушеного права не передбачена нормами чинного процесуального законодавства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричине ним цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, невстановлені судом. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Під час розгляду справи судом було встановлено, що у відповідності до оскаржуваного рішення Дрогобицької міської ради від 30 листопада 2017 року № 954 Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії 30 січня 2018 року відповідачу [PERSON] був виданий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка перебувала у приватній власності позивачів, та визначено її кадастровий номер 4610600000:01:010:0203. Державна реєстрація земельної ділянки, власниками якої є позивачі, за відповідачем унеможливлює для позивачів оформлення права власності на земельну ділянку і реєстрацію речових прав на неї. На захист свого порушеного права позивачі зверталися до Дрогобицької міської ради 14.03.2018 року, 23.03.2018 року, 05.08.2019 року, 28.08.2020 року з проханням не виносити на розгляд сесії питання про передачу у приватну власність відповідачу земельної ділянки з кадастровим номером 4610600000:01:010:0203, оскільки вона перебуває у приватній власності позивачів. Обраний спосіб захисту виявився неефективний внаслідок невизнання Дрогобицькою міською радою права власності позивачів на спірну земельну ділянку. На сесії Дрогобицької міської ради 13.04.2018 року та 28.01 .2020 року, на яких була присутня позивач [PERSON] ,з голосу виносилось питання щодо надання земельної ділянки з кадастровим номером 4610600000:01:010:0203в приватну власність відповідачу. Системний аналіз наведених вище норм законодавства та встановлені судом обставини справи свідчать про те, що обраний позивачем спосіб захисту - визнання права спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку для ведення садівництва площею 939 кв.м по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610600000:01:010:0203, відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів солідарно в користь позивачів слід стягнути понесені ними витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved