Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] 07 серпня 2015 року в інтересах свого сина - неповнолітнього [PERSON], [INFO], звернулась з позовом в Миколаївський районний суд Миколаївської області до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 24 липня 2015 року вона звернулась до приватроного нотаріуса [PERSON] для оформлення спадщини після смерті свого батька - [PERSON], який помер 25 жовтня 2014 року. Однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з тим, що спадкодавцем складено заповіт на іншу особу. Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 225 ЦК України позивачка вважає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. Батько розповідав їй, що передав в оренду земельну ділянку [PERSON] Для оформлення оренди він їздив до нотаріуса в 2012 році, але про заповіт він нічого не казав. Вважає, що відповідач ввів в омату батька, оскільки батько зловживав алкогольними напоями та був онкохворим, він не усвідомлював значення своїх дій. Перед смертю батько повідомив про те, що він залишить земельну ділянку свому онуку. Посилаючись на вищезазначене позивачка просила визнати заповіт недійсним. 04 листопада 2015 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та остаточно просила суд визнати недійсними заповіт [PERSON], посвідчений 08 лютого 2012 року та визнати право власності на спадкову земельну ділянку за онуком померлого неповнолітнім [PERSON], в порядку спадкування за законом, після смероті діда - [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на викладені в позові обставини та просила позов задовольнити. Адвокат [PERSON] також просив задовольнти позов, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив суду, що померлий [PERSON] звернувся до нього з проханням отримати 6 тисяч доларів США у борг для придбання будинку. У зв`язку з тим, що він борг йому не повернув він склав на його ім`я заповіт. Також відповідач пояснив суду, що в оренду спірну земельну ділянку у [PERSON] не брав та орендну плату йому не виплачував. Третя особа [PERSON] пояснила суду, що заповіт вона не посвідчувала. До неї звернувся відповідач і надав свідоцтво про смерть [PERSON] та заповіт. Також до неї звернулась позивачка з заявою про прийняття спадщини, однак позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку, у зв`язку з тим, що спадкодавцем складено заповіт на іншу особу. Відповідачу також не видано свідоцтво про право на спадщину. Свідок [PERSON] пояснила суду, що батько позивачки розповідав, що він узяв орендну плату за земельний пай на 10 років вперед в розмірі 50 тис грн. та попросив її чоловіка поїхати з ним та подивитися будинок, який він хотів придбати. Більше їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснив суду, що батько позивачки розповідав про те, що здав в оренду земельну ділянку [PERSON] на 10 років та отримав 50 тис. грн. Йому не відомо чи передавав він відповідачу в оренду земельну ділянку. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд встанови такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Системний аналіз норм Цивільного Кодексу України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.ст. 225, 231 ЦК України, які зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів , в тому числі і показів свідків, відповідно до статті 212 ЦПК України. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може бути покладено обставини, які грунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). З копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], померлого 25 жовтня 2014 року вбачається, що 08 лютого 2012 року [PERSON] заповів належну йому на праві власності земельну ділянку площею 7,95 га, передану йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області [PERSON]. Також з вказаної вище копії спадкової справи вбачається, що позивачка [PERSON] 10 квітня 2015 року звернулась з заявою про прийняття спадщини до Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу [PERSON] піся смерті свого батька [PERSON] З заяви [PERSON] - доньки померлого в нотаріальну контору від 10 квітня 2015 року вбачається, що вона відмовилась від прийняття належної їй частки в спадщині, яка залишилася після смерті її батька, на користь дочки померлого [PERSON] З постанови приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] від 24 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 7, 95 гектара, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку з тим, що спадкодавцем складено заповіт на іншу особу- тобто на відповідача. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, ч.1 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог або заперечень. Недоведеність обставин, на наявність яких наполягає позивач є підставою для відмови в позові, а у разі якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а відповідно, для задоволення вимог позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивачка заявляє вимоги про визнання заповіту недійсним, посилаючись при цьому на те, що її батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Наявність у спадкодавця такого стану може бути підтверджене також і висновком судово-психіатрічної експертизи, яка призначається за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Такого клопотання ані адвокат [PERSON], ані позивачка [PERSON], ані відповідач [PERSON] не заявляли, а відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, як встановлено судом з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася від свого імені особисто позивачка [PERSON], а не він імені свого неповнолітнього сина [PERSON], яка відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги. Неповнолітній син позивачки є спадкоємцем лише четвертої черги. Що стосується показів свідків [PERSON] та [PERSON], які викладені вище, то вкані свідки показали суду ти обставини, які їм стали відомі зі слів померлого, а саме про передачу останнім належної йому земельної ділянки в оренду [PERSON] Показання вказаних вище свідків не містять інформацію про обставини які мають значення для встановлення стану батька а саме того, чи був здатний він в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивачки у спосіб, визначений законом, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed