Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивачка 18.10.2017 р. звернулася в суд з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді заступника головного бухгалтера. За весь період роботи до неї ніколи не застосовувались дисциплінарні стягнення. Однак, протягом останнього часу керівництво почало невиправдано прискіпливо відноситись до неї як до працівника, наслідком чого стало її незаконне звільнення. Оспорюваним наказом в.о. директора від 20.09.2017 р. «Про звільнення [PERSON]О.» її звільнено з 19.09.2017 р. згідно п.4 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України. Підставою звільнення згідно наказу є акт про відмову ознайомлюватися з внутрішніми нормативними документами від 19.09.2017 р., службова записка № 876 від 19.09.2017 р. та акт про відсутність працівника на робочому місці від 18.09.2017 р. Вона не вчиняла жодного дисциплінарного проступку, в тому числі прогулу. [PERSON] того, що оспорюваний наказ винесений безпідставно, тобто без факту дисциплінарного порушення, він винесений без дотримання встановленого законом порядку звільнення працівника. Відповідно до листка непрацездатності серії АДД № 333952 вона з 19.09. до 22.09.2017 р. перебувала на лікарняному, що унеможливлювало її звільнення відповідно до вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Крім того, її звільнено без згоди профспілкової організації, членом якої вона є, адміністрація відповідача взагалі не зверталась з поданням до профспілки про надання згоди на її звільнення. Позивачка у судове засідання не зявилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути в її відсутності, позов підтримала і просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача повторно не зявився у судове засідання, про час і місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином, не повідомив суду про причини неявки свого представника в судове засідання. За таких обставин суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивачка [PERSON] працювала на посаді заступника головного бухгалтера у відповідача ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». Згідно наказу № 195 від 20.09.2017 р. в.о. директора відповідача позивачка з 19.09.2017 р. звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.8). Підставою звільнення згідно наказу є акт про відмову ознайомлюватися з внутрішніми нормативними документами від 19.09.2017 р., службова записка № 876 від 19.09.2017 р. та акт про відсутність працівника на робочому місці від 18.09.2017 р. Жодних доказів на підтвердження факту дисциплінарного порушення з боку позивачки відповідач суду не надав. Судом встановлено, що позивачка амбулаторно лікувалася з перебуванням на лікарняному з 19.09. до 22.09.2017 р., що підтверджується листком непрацездатності серії АДД № 333952 від 19.09.2017 р. (а.с.9). У відповідності з вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника. Відповідно до вимог п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. При вирішенні даного спору суд враховує також правову позицію Верховного Суду України, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21.05.2014 р. у справі № 6-33цс14, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обовязків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40, ч.2 ст.41 КЗпП України заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки з роботи та обґрунтованість заявлених нею вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1280 грн. (по 640 грн. за кожну вимогу немайнового рактеру). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.4, ч.3, 41 ч.1 п.1, 232, 235 КЗпП України,

Outcome: approved