Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2014 року звернулися в суд з позовом до територіальної громади в особі Полтавської міської ради, Управління з питань містобудування і архітектури Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно як на об'єкти самочинного будівництва. Посилалися на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.11.2001 року є власниками нежитлових приміщень по [ADDRESS], рішенням Полтавської міської ради від 18.03.2014 року їм надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за вказаною адресою. Також вказували, що за вказаною адресою здійснюють підприємницьку діяльність, з метою якісного надання послуг здійснили самочинне будівництво до господарської будівля літ. «Б-1» у складі приміщень № 4 площею 51,4 кв.м., № 5 площею 16,5 кв.м., № 6 площею 68,3 кв.м., № 7 площею 57,0 кв.м. Посилаючись на норми ч. 5 ст. 376 ЦК України просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на самочинно збудовані до господарської будівлі літ. «Б-1» приміщення № 4 склад площею 51,4 кв.м., № 5 побутове приміщення площею 16,5 кв.м., № 6 гараж площею 68,3 кв.м., № 7 гараж площею 57,0 кв.м. по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачі та представник повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Інші особи в судове засіданні не з'явилися, звернувшись до суду з заявами про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши пояснення позивачів та представника позивачів, дослідивши надані до суду докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01.11.2011 року є власниками в рівних частках нежитлових споруд в [ADDRESS] в складі: А-1 - магазин, цегляний, розмір загальної площі 101,1 кв.м., склад Б-1, цегляний, площею 113 кв.м., гараж В-1, цегляний, площею 66,7 кв.м., № 1-2 - огорожа. Також встановлено, що ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 04 липня 2014 року здійснено технічну інвентаризацію об'єкта нерухомого майна - громадські будинки по [ADDRESS] (інвентарна справа 7093, реєстровий номер 4-521). За даними технічного паспорта на громадські будинки по [ADDRESS] самочинно збудованими є приміщення № 4 склад площею 51,4 кв.м., № 5 побутове приміщення площею 16,5 кв.м., № 6 гараж площею 68,3 кв.м., № 7 гараж площею 57,0 кв.м. За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В поданій до суду позовній заяві позивачі [PERSON] та [PERSON] просять визнати за ними право власності на об'єкт нерухомого майна в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Таким чином, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України, позивачам слід довести суду обставини, за яких будівництво вважається самочинним. Самочинним вважається: а) будівництво іншого нерухомого майна, якщо збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; б) відведена не для цієї мети; в) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; г) з істотним порушенням будівельних норм і правил. В розумінні ст. 376 ЦК України будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки розуміється рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою (п. 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)). Дослідженими в справі доказами встановлено, що земельна ділянка позивачам станом на час вирішення справи судом не надавана не тільки для будівництва, а і для інших цілей. Дія договору оренди землі від 03 лютого 2009 року (а.с. 6-7) закінчилася 11 грудня 2013 року, при цьому земельна ділянка на строк з 11.12.2008 року по 11.12.2013 року надавалася виключно для експлуатації та обслуговування складу-магазину, а не для здійснення будівництва нежитлових споруд. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачам і під вже збудоване нерухоме майно земельна ділянка у встановленому законом порядку також не видалялася. Твердження позивачів в поданій до суду позовній заяві про те, що на час вирішення справи згідно з рішенням Полтавської міської ради надано дозвіл на розроблення проектної документації із землеустрою не може бути ототожнене з рішенням уповноваженого органу про надання земельної ділянки під вже збудоване нерухоме майно (п 4. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва). Тому до спірних об'єктів нерухомого майна відсутні підстави для застосування положень ч. 3 ст. 376 ЦК України, як підстави для визнання на них права власності. Норми ст. 33 Закону України «Про оренду землі», на яку посилався представник позивачів в судовому засіданні, передбачають, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Наявність у позивачів переважного права перед іншими особами на укладення договору оренди землі по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування складу-магазину на новий строк не може також бути оцінено судом як рішенням уповноваженого органу про надання земельної ділянки під вже збудоване нерухоме майно. Також з матеріалів справи вбачається, що будівництво прибудов по [ADDRESS] загальною площею 193,2 кв.м. здійснено без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, в тому числі і без належно затвердженого проекту. Також з матеріалів справи не вбачаються підстави, що таке будівництва здійснено на земельній ділянці, яка була відведена іншій особі, а не позивачам [PERSON] та [PERSON] Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність жодних правових підстав, передбачених ст. 375 ЦК України, для визнання за позивачами [PERSON] та [PERSON] права власності на прибудови загальною площею 193,2 кв.м. по [ADDRESS], оскільки такі прибудови збудовані не тільки без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, але і на земельній ділянці, що взагалі не була відведена для будь-якої мети. Тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed