Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивачі звернулися до Іллінецького районного суду Вінницької області з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Південьзахідшляхбуд» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що 02.12.2002 року - [PERSON], [INFO], було прийнято водієм спеціалізованої виробничої дільниці Іллінецький спецкар'єр ВАТ «Південьзахідшляхбуд», а наказом від 20.03.2014 року № 110- Кр звільнено з 21.03.2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України внаслідок зміни істотних умов праці. Він мав право на отримання невиплаченої йому заробітної плати в день його звільнення, проте заробітну плату відповідач не виплатив йому за період з 01.10.2013 року по 20.03.2014 року (заборгованість з 01.10.2013 року по 01.03.2014 року становить 5390,66 грн.), не сплатив компенсацію за 63 календарних днів невикористаної чергової щорічної оплачуваної основної відпустки за період роботи з 19.05.2009 року по 21.03.2014 року включно, не виплатив згідно ст. 44 КЗпП внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю мені вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в розмірі 7105,68 грн. 21.05.2007 року - [PERSON], [INFO], було прийнято водієм спеціалізованої виробничої дільниці Іллінецький спецкар'єр ВАТ «Південьзахідшляхбуд», а наказом від 31.03.2014 року № 131- Кр звільнено з 31.03.2014 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України внаслідок зміни істотних умов праці. Він мав право на отримання невиплаченої йому заробітної плати в день мого звільнення. Заробітну плату відповідач не виплатив йому за період з 01.10.2013 року по 31.03.2014 року (заборгованість з 01.10.2013 року по 31.03.2014 року становить 4103,38 грн.), не сплатив компенсацію за 30 календарних днів невикористаної чергової щорічної оплачуваної основної відпустки та за 03 календарних дні додаткової відпустки за важкі та шкідливі умови праці за період роботи з 19.05.2009 року по 31.03.2014 року включно, не виплатив згідно ст. 44 КЗпП внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю йому вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в розмірі 7110,68 грн. Позивачі разом із іншими працівниками зверталися до керівництва ПАТ «Південьзахідшляхбуд» з вимогою виплатити заробітну плату за період з 01.10.2013 року по 21.03.2014 року та провести остаточний розрахунок з ними при звільнені, згідно КЗпП України, надати довідки про роботу та заробітну плату, копії наказів про звільнення, але їх неодноразові звернення щодо надання довідок відносно розміру заборгованості ПАТ «Південьзахідшляхбуд» ігнорує. Таким чином, дії посадових осіб ПАТ «Південьзахідшляхбуд» суперечать чинному законодавству, а саме: у відповідності з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України; Позивачі в судове засідання не з'явились, проте надіслали заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задоволити. Представник відповідача - ПАТ «Південьзахідшляхбуд», будучи належним чином повідомленим про день час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на зміст заяв позивачів, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до копій трудових книжок (а..5,8), позивачі дійсно перебували в трудових відносинах із відповідачем, позивачі працювали на відповідних посадах, та відповідно їм нараховувалась заробітна плата. Відповідно до наказів генерального директора ПАТ «Південьзахідшляхбуд» Лисого І.П. № 131 - Кр від 31 березня 2014 року та № 130 Кр від 31 березня 2014 року (а.с.9-11), позивачів звільнено у зв'язку з відмовою від продовження роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 81-87, 88). З розрахункової відомості по ПАТ «Південьзахідшляхбуд» за жовтень-березень 2014 року вбачається, що перед позивачами у ПАТ «Південьзахідшляхбуд» дійсно існує заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку (платежам, що працівникам при звільненні не виплачені) у відповідному розмірі по кожному з позивачів (а.с. 12). За таких обставин суд приходить до висновку, що дії службових осіб ПАТ «Південьзахідшляхбуд» з невиплати платежів, які мали бути компенсовані працівникам при звільненні, суперечать чинному законодавству, а саме ч. 1 ст. 47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги позивачів, в частині стягнення з відповідача на їх користь компенсації за моральну шкоду, яка спричинена неправомірними діями службових осіб ПАТ «Південьзахідшляхбуд», кожному з працівників на рівні 5000 гривень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються ст. 23 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права захищаються законом і є непорушними (ст. 21 Конституції України). Тому обов'язок відшкодування моральної шкоди виникає із самого факту протиправної поведінки щодо позивачів. Цілком зрозуміло, що протиправна поведінка службової особи, яка наділена правом прийому, звільнення з роботи по відношенню до позивачів викликала в них обурення, душевні страждання та відчуття розпачу, що підтверджується доводами, викладеними в позовній заяві. Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Виходячи із зазначених норм Конституції України та Цивільного кодексу України, суд вважає, що позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної невиплати заробітної плати та інших платежів, на які позивачі мають право відповідно до Закону. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приймає до уваги доводи позивачів про те, що протиправними діями відповідача з невиплати їм заробітної плати, їм завдано моральних та фізичних страждань. Також зважає на те, що керівництву юридичної особи відповідача було відомо, що при звільненні вони мають здійснити кінцевий розрахунок з позивачами, однак таких дій вчинено не було. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховано вимоги розумності і справедливості, характер порушення прав позивачів, глибину їх фізичних та душевних страждань, а також ступінь вини особи, яка допустила зазначене порушення КзпП України. Наведене вище приводить суд до висновку, що заявлений розмір моральної шкоди є непомірно великим, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі по 400 (чотириста) гривень, що буде достатнім для компенсування тих душевних страждань, які було пережито позивачами. Також, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial