Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

позивачі звернулися до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS](Тургенєва) в м.Львів, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], покликаючись на те, що 31 серпня 2005 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчений договір іпотеки. Відповідно до даного договору іпотеки [PERSON] є іпотеко держателем, а вони - [PERSON] - іпотекодавець - боржник, [PERSON] - іпотекодавець майновий поручитель. Згідно вказаного договору в забезпечення виконання зобовязання в іпотеку було передано спірну квартиру [ADDRESS](Тургенєва) в м.Львів. Насправді вона, [PERSON] позичали в серпні 2005 року у [PERSON] суму грошей, які до вересня повернула разом із процентами. Однак [PERSON] будучи не задоволеною впродовж вересня 2009 року - листопада 2010 року неодноразово погрожувала фізичною розправою, психологічно тиснула, вимагала подальшої сплати процентів і сплати суми, яка в декілька разів перевищувала суму боргу. В листопаді 2010 року [PERSON] повідомила про те, що вона підготувала всі необхідні документи та те, що потрібно зявитись до нотаріуса і підписати документи, які стосуються продовження дії договору іпотеки. Вони під психологічним тиском відповідача зявилися до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] і поставили підписи на договорі, який вони взагалі не читали. Через деякий час в спірну квартиру зявилася [PERSON] і вимагала щоб вони негайно звільнили квартиру, та повідомила, що вони не є власниками квартири, тому що 29.11.2010 року у вказаного приватного нотаріуса підписали договір купівлі-продажу даної квартири. Вважають, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] має бути визнаний недійсним, оскільки в квартирі зареєстровані та проживають з 2002 року дочка [PERSON], [INFO] та внучка [PERSON], [INFO]. В звязку з тим, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня внучка, яка має право користування житловим приміщенням то вони, якщо б мали намір продати квартиру зобовязані були надати в розпорядження нотаріуса дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири. Такого дозволу в розпорядження нотаріуса під час посвячення такого договору не надавалось, а тому вони змушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Просять позов задоволити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних та доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими, та пояснила, що позивачами не представлено суду жодних доказів щодо здійснення [PERSON] будь-яких неправомірних дій по відношенню до позивачів, які змусили б їх укласти спірний договір. Позивачі з власної волі, свідомо, при повному розумінні правових наслідків уклали договір купівлі-продажу квартири 29.11.2010 року, про що особисто підтвердили своїми підписами на цьому договорі. Не заслуговують також доводи щодо вчинення правочину під впливом обману із сторони відповідача, а навпаки обман був здійснений саме позивачами, що підтверджується вироком Франківського районного суду м.Львові від 26.06.2013 року. Натомість, предявлення цього позову про визнання недійсним договору зумовлено розглядом судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення з квартири, що в даному випадку розцінюється як спосіб затягування розгляду справи. Крім цього, наголосила, що позивачами було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, поважності причин пропуску строку звернення до суду не встановлено та просила такий застосувати. Просить у позові відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судому засіданні не заперечив щодо задоволення позову, але просив суд врахувати інтереси дітей при вирішення позову, оскільки вони як орган стоять на захист інтересів дітей. Просить винести рішення згідно чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи. Однак подав пояснення на позовну заяву від 30.05.2015 року, в якому просив розглядати справу за його відсутності, а тому суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або інтересів, тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Судом встановлено, що між [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку укладений 29.11.2010 р. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS](Тургенєва) в м.Львові. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2010 року, такий договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 3867, продавці [PERSON] та [PERSON], продали, а покупець [PERSON] купила, дану спірну квартиру (а.с.9-10). Такий договір купівлі-продажу квартири від 29.11.2010 року укладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально згідно вимог ст. 745 ЦК України. 26.05.2011 року, відповідно до витягу №30092859 про державну реєстрацію прав, за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на вказане нерухоме майно. Тому було після укладення договору проведено його державну реєстрацію відповідно до ч.3\~ст. 640 ЦК України. За умовами цього договору відчуженню підлягало нерухоме майно. До набувача перейшло право власності на спірну квартиру з моменту державної реєстрації договору (ч.4\~ст. 334 ЦК України). Продаж даної квартири було вчинено за 476280 грн., що еквівалентно становить 60000 дол. США, які продавці - позивачі отримали від покупця відповідача до підписання даного договору, що підтверджується п.3 даного Договору. Як вбачається із пояснень приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] для укладення договору продавцями [PERSON] та [PERSON] було подано документи, які підтверджували право власності продавців на квартиру [ADDRESS](Тургенєва) в м.Львові та реєстрацію права власності, а саме: свідоцтво про права власності на квартиру, видане Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 12.11.1996 року за №210913, та зареєстроване у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації, номер запису 22389, реєстраційний номер 32181609, а також витяг №28143569 з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 26.11.2010 року та інші документи необхідні для укладення та посвідчення договору купівлі-продажу. Ним були вчиненні всі дії, необхідні для посвідчення цього договору. При укладенні цього договору продавці свідчили що ніяких прав третіх осіб на згадану квартиру немає, і що в квартирі, крім них, жодна інша особа не зареєстрована, як за місцем проживання. При укладенні цього договору, було подано довідку з місця проживання про склад сімї і прописку, видану 18.11.20110 року ЛКП «Навколо базару» за №774, в якій зазначено, що в квартирі, що в квартирі прописані тільки [PERSON] та [PERSON] Якщо з документів (правоустановлювального документу, довідки про реєстрацію місця проживання тощо) право власності дитини на майно чи її право на користування цим майном не вбачається, то нотаріус не має права вимагати надання згоди органів опіки та піклування, а тому така згода не потрібна. А тому відсутність такої згоди у документах спірного договору є правомірним. У відповідності до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності угоди є недотримання в момент укладання угоди стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка укладає правочин, повинна мати необхідний об'єм цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угода повинна бути направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею. Правочин, який здійснюється батьками (усиновителями), не може суперечити інтересам і правам їх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних осіб. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму. Згідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Згідно із ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За положеннями п. 43 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, що діяла на час укладення спірної угоди, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Справжність підпису на заяві співвласників про їх згоду на укладення таких правочинів повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Статтею 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно зі ст. 230 ЦК України, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Частиною 1 статті 236 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину він є недійсним з моменту його вчинення. Згідно пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу квартири укладено в письмовій формі, цей договір нотаріально посвідчений, зміст правочину не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин вчинено у формі, встановленій законом. З тексту спірного договору вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору, нотаріусом перевірено дієздатність сторін, сторонам роз'яснено зміст та правові наслідки правочину. На момент укладення договору купівлі-продажу, вказана квартира належала позивачам на праві приватної власності, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.14), а тому вони розпорядилися своїм майном на власний розсуд, відповідно до вимог цивільного та сімейного законодавства, зміст яких їй був роз'яснений нотаріусом, що відображено в даному договорі купівлі-продажу квартири. Таким чином, суд виходить з того, що позивачі у судовому засіданні не довели, що оспорений договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і може бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Позивачі погодилися на умови договору, які їм запропоновані до підписання Договору і уклали Договір на запропонованих умовах, вони не можуть ставити питання про визнання договору недійсним з підстав невідповідності цих умов нормам ЦК України, тому позовні вимоги позивачів про визнання угоди недійсною задоволенню з цих підстав на які вони посилались як на підставу задоволення свої вимог не підлягають. Аналіз фактичних даних свідчить проте, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири продажу квартири від 29.11.2010 року, року підписано власноручно [PERSON], [PERSON], для укладення якого останні особисто замовляли документи в бюро технічної інвентаризації, подавали довідки, які в подальшому надали до нотаріуса, вимоги законну щодо нотаріального посвідчення договору додержані, договір відповідає вимогам діючого законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. За змістом вказаних норм наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, має підтверджуватись належними та допустимими доказами, які стороною позивача суду не представленні. [PERSON] та [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS](Тургенєва) в м.Львові, діяли відповідно до їхнього волевиявлення, яке направлене на продаж спірної квартири. Суд приходить до висновку, що позивачі не надали доказів і не довели, що [PERSON] вчинила психологічний тиск відносно позивачів для укладення спірного договору та вказане спростовується і вироком Франківського районного суду м.Львова від 26.06.2013 року. Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З вироку Франківського районного суду м.Львова від 26..06.2013 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, в тому числі дій повязанні із підробленням та використання підробленої довідки Ф-2 з місця проживання про склад сімї і прописку за №774 від 18.11.2010 року, заповнену на імя [PERSON], власника квартири [ADDRESS], та [PERSON] дружину власника, яка містить фіктивні дані, внаслідок чого укладено договір купівлі-продажу квартири від 29.11.2010 року. Як вбачається із довідки Ф-2 з місця проживання про склад сімї і прописку за №1076 від 18.05.2011 року виданої ЛКП «Навколо базару»(а.с.16), що в квартирі [ADDRESS] з 20.08.2002 року зареєстрована малолітня внучка позивачів [PERSON], [INFO], а саме під час укладення договору купівлі-продажу від 29.11.2010 року. Згідно копії будинкової книги(а.с.48-51) відносно реєстрації малолітньої [PERSON], [INFO] відсутні інформація щодо дати, підпису уповноваженої особи реєстрації дитини такої, тільки міститься штам Франківського районного відділу Львівського міського управління УМВС України у Л/о. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», яка захищає право дитини на житло, діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових при відчуженні приміщення та купівлі нового житла. По справі встановлено, що [PERSON], [INFO] права власності на спірну квартиру немає, а власниками квартири являлись [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, з матеріалів справи суд встановив, що при укладанні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2010 року не було підстав вимагати від позивачів дозволу органу опіки та піклування на вчинення відповідних дій, оскільки останні повідомили відповідача та нотаріуса про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, що мають право користування спірною квартирою, та за отриманням відповідного дозволу до органу опіки та піклування вони не зверталася. Натомість позивачі для укладення оспорюваного договору особисто надали нотаріусу довідки Ф-2 з місця проживання про склад сімї і прописку за №774 від 18.11.2010 року, за якою були зареєстровані та проживали тільки позивачі - [PERSON] та [PERSON] При цьому, наведене свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON], відчужуючи квартиру, діяли в інтересах сімї. Порушення прав [PERSON], [INFO], суд вважає, відбулось після відчуження квартири внаслідок злочинних дій [PERSON] та [PERSON], а не внаслідок укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири. Посилання позивачів, що для укладення оспорюваного договору потрібна згода органу опіки і піклування для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого майна, права користування якими має дитина, також не може бути підставою для задоволення позову, оскільки її проживання у даній квартирі є похідним від права власності [PERSON] та [PERSON] Крім цього, із захистом порушеного права малолітньої дитини [PERSON], [INFO] мав звернутись один із батьків такої дитини, а не позивачі по справі, а тому суд вважає, що позивачі не наділені правом звернення із вказаним позовом в інтересах малолітньої дитини. При цьому, [PERSON]В після укладення договору, зареєструвала своє право власності на неї, та зареєструвала себе та своїх синів [PERSON]О. та [PERSON] у спірній квартирі, що підтверджується довідкою Ф-2 з місця проживання про склад сімї і прописки від 19.05.2014 року № за №1061 виданої ЛКП «Навколо базару»(а.с.64) то підстав вважати такий договір недійним немає. Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що умисел самої [PERSON] був направлений на укладання недійсного договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS](Тургенєва) в м.Львові, укладений 29.11.2010 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] не суперечить загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до норм Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Крім цього, вирішуючи питання щодо поновлення пропущеного позивачем строку суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як визначено ч.ч.1, 3, 4 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача подано заяву від 30.05.2014 року, в якій вона просить при винесенні рішення в даній справі застосувати положення ст.267 ЦК України(а.с.47) та заявлено представником відповідача [PERSON] судому засіданні щодо застосування сплив позовної давності по вказаному спорі. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали спірний договір 29.11.2010 року, а з позовом до суду позивачі звернулася 10.04.2014 року поза строком загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України. Однак, суд вважає за можливе з урахуванням пояснень позивачів та виходячи із матеріалів справи поновити строк позовної давності для звернення до суду.

Outcome: dismissed