Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивачка 31.07.2018 р. звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, під час фактичних шлюбних відносин у них народилась дитина - [PERSON] [INFO] На теперішній час вона з відповідачем проживають окремо. Проживають вони в м. Донецьк Донецької області в зоні проведення АТО. Відповідач [PERSON] відмовився надавати згоду на вивезення малолітньої дитини [PERSON], через лінію розмежування в зоні АТО, пояснивши це відсутністю вільного часу та матеріальної можливості виїхати на підконтрольну Україні територію для оформлення відповідного дозволу у нотаріуса. Оскільки бабуся дитини проживає на узбережжі Азовського моря, а саме в с. Білосарайська коса Мангушівського району Донецької області, вона має намір її відвідувати, з метою оздоровлення дитини та відвідування родичів. Крім того, вона планує виїжджати за межи України. Оскільки відповідач добровільно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, вона не має змоги отримати відповідний дозвіл. Просить надати дозвіл малолітньому [PERSON] [INFO], на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області, а також за межи України у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], протягом одного року. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2018 р. відкрито провадження у цивільній справі. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у підготовче судове засідання не з'явились, надавши заяву про підтримання пред'явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON], який про дату, час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, в підготовче судове засідання не з'явився, надавши заяву про визнання пред'явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що пред'явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 22.11.2017 року, Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного теиторіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №7606, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За таких обставин, суд вважає за можливе надати дозвіл на в'їзд/виїзд з тимчасово неконтрольованої території Донецької області, малолітньому [PERSON] [INFO], у супроводі матері [PERSON], без дозволу і супроводу батька [PERSON], з дня набрання рішення суду законної сили і до [INFO] року. Щодо позовних вимог про тимчасовий виїзд [PERSON] [INFO], за межи України у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], строком на один рік, суд зазначає наступне. Статтею 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи. Отже, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини, тож в цій частині у в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial