Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками [ADDRESS], на праві приватної спільної сумісної власності. На теперішній час [PERSON] має намір продати свою частку вищевказаної квартири, проте при зверненні до нотаріуса з метою посвідчення договору купівлі-продажу частки квартири, йому було відмовлено у зв`язку з тим, що частки кожного із співвласників на квартиру не визначені, а при посвідченні договору купівлі-продажу на частку квартири в договорі необхідно зазначити розмір частки відчужуваного майна. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] в добровільному порядку відмовляється від нотаріального посвідчення договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності, у зв'язку з тим, що у свідоцтві на право власності на житло, не визначені розміри часток квартири, що належить кожному із співвласників даної квартири, позивачі вимушені звернутися до суду для вирішення даного питання. На підставі вищенаведеного позивачі просили суд визначити частку кожного в спільному сумісному майні. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча був належним чином сповіщений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням, розміщенним судом на офіційній сторінці Новоайдарського районного суду Луганської області веб-порталу судової влади України, що міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить [ADDRESS], на праві приватної спільної сумісної власності, яка складається з 3 (трьох) кімнат, загальною площею 61.9 кв. м, житловою площею 36.3 кв. м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.10) та копією технічного паспорта (а.с. 11, 12). В зв'язку з тим, що у свідоцтві на право власності на житло, не визначені розміри часток квартири, що належить кожному із співвласників даної квартири позивачі вимушені звернутися до суду для вирішення даного питання. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі зазначали, що спірна квартира є спільною сумісною власністю їх та відповідача, їх частки у спільній квартирі є рівними, однак оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється від нотаріального посвідчення договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності, позивачі вимушені звернутися до суду для вирішення даного питання. Так, статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що між сторонами відсутній договір щодо визначення розміру часток у спільному майні, суд виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, вважає, що частка кожного із сторін у спільному майні складає по 1/4 частці у [ADDRESS]. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 77-83 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, у тому числі доказів щодо відсутності рівності часток кожного із співвласників у спірній квартирі, а також договору щодо визначення розміру часток. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із визначенням часток кожного із співвласників у праві власності на спірну квартиру відповідно в розмірах по 1/4 частці за кожним.

Outcome: approved