Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивачі звернулася до суду з позовом, в якому просять суд виселити з приміщення № 13 буд. 25 [PERSON], [PERSON] та інших мешканців, які зареєстровані в [INFO] без надання іншого житлового приміщення в м. Одесі; вселити [PERSON] в приміщення № 13 по вул. Ленінградській, буд. 25 в м. Одесі при участі [PERSON] міської ради на підставі Рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси № 170 від 07.04.1989 року; визначити статус приміщення № 13 буд. 25 по вул. Ленінградській м. Одеси; судові витрати по справі покласти на [PERSON], [PERSON]. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради позовні вимоги не визнав. Заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що згідно листа КП «ЖКС «Порто-Франківський» вих. № 1400/11 від 01.07.2015 року (арк. справи № 140), що громадянка [PERSON], яка являється матірю відповідачки [PERSON] була зареєстрована в кв. 1а будинку № 25 по вул. Ленінградській в місті Одеса з 10.08.1967 року до дня смерті 11.04.2012 року. Також, встановлено що на підставі рішення Центральної районної ради народних депутатів Виконавчого комітету № 577 від 19.10.1979 року (арк. справи № 117), будинок № 25 по вул. Ленінградській в місті Одеса був визнаний ветхим. Розпорядженням Центральної районної адміністрації Виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів № 360 від 28.12.1996 року (арк. справи № 86), [PERSON] була надана квартира [ADDRESS] під підсобне приміщення. Таким чином, зазначена квартира № 13 була переведена зі статусу житлового приміщення в нежитлове. В 1997 році [PERSON] приватизувала квартиру № 1а в будинку № 25 по вул. Ленінградській в місті Одесі про що свідчить Свідоцтво про право власності на житло від 14 квітня 1997 року (арк. справи № 40). До площі квартири № 1а ввійшла площа квартири № 13 на підставі Розпорядження Центральної районної адміністрації Виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів № 360 від 28.12.1996 року, що вбачається з технічного паспорту (арк. справи № 42). У судовому засіданні встановлено, що в 2010 році [PERSON] за згодою своєї матері [PERSON] вселилася до її квартири № 1а, яка на той час належала [PERSON] на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1997 року, виданого на підставі Розпорядження органа приватизації № 96200 (арк. справи № 40). А отже, вселення [PERSON] до квартири № 1а в будинку № 25 по вул. Ленінградській в місті Одесі не є самоправним та незаконним. Відповідно до ст. 150 ЖК України і ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Пізніше, на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 05.03.2013 року свідоцтво про право власності на житло від 14.04.1997 року, було визнано недійсним в судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України на яку посилаються в своїй позовній заяві позивачі, виселенню без надання іншого жилого приміщення підлягають особи, які самоправно зайняли жиле приміщення. Позивачі вимагають виселити відповідачів без надання іншого житла. Вказані норми матеріального права не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами по справі, а тому відсутні підстави для задоволені позову в частині виселення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За даних обставин позивачі не довели що відповідачі, проживають в [INFO]. Також, не довели, що ця обставина порушує їх права чи інтереси. Позивачі також не надали суду докази стосовно того, що на теперішній час квартира [ADDRESS] взагалі існує, в якому статусі (житлова чи нежитлова), і хто фактично там проживає. В позовній заяві позивачі також просять суд вселити [PERSON] в приміщення № 13 по вул. Ленінградській, буд. 25 в м. Одесі. Судом встановлено, що багатоквартирний будинок 25 по вул. Ленінградській в місті Одесі відноситься до комунальної власності [PERSON] міської ради. Відповідно до ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається громадянинові виконавчим комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЖК України, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. В матеріалах справи є листи Приморської районної адміністрації [PERSON] міської ради на адресу Приморського районного суду, які стосуються позовних вимог щодо вселення в квартиру. В листі Приморської районної адміністрації вих. № 01-12/1038 від 10 червня 2015 року (арк. справи № 75) зазначено що з 2003 року квартира родині гр. [PERSON] чи членам його родини райадміністрацією не розподілялась, ордер не видавався. В листі Приморської районної адміністрації вих. № 01-12/1194 від липня 2015 року (арк. справи № 134) зазначено що гр. [PERSON] та членам його родини [PERSON], [PERSON], [PERSON] ордера на квартири райадміністрацією не видавалися. В матеріалах справи є також лист Приморської районної адміністрації вих. № Н-2/3 від 24 квітня 2013 року (арк. справи № 68), в якому зазначено що гр. [PERSON] який відноситься до родини [PERSON] на квартирному обліку за місцем проживання при Приморській райадміністрації не перебуває. Також зазначено, що гр. [PERSON] неодноразово рекомендувалось звернутися до Приморської районної адміністрації з питання прийняття на квартирний облік, але станом на 10.04.2012 року такого звернення не надходило. Отже, ігноруючи неодноразові рекомендації органу, який уповноважений вирішувати питання стосовно прийняття на квартирний облік та видачі ордеру на квартиру, позивачі безпідставно звертаються до суду. Відповідно до ст. 191 ЖК України, житлові спори вирішуються відповідно до закону. Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частинами 2, 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином на підставі наведеного суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON].

Outcome: dismissed