Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на самочинне будівництво, мотивуючи свої вимоги тим, що за договором дарування від 16.02.1999 року вони отримали від СП «Заставнівський коопзаготпромторг» в дар незавершене будівництвом житловий будинок [ADDRESS], а саме: позивачі [PERSON] та [PERSON] отримали по ј частці будинку, а позивач [PERSON] - Ѕ частку. У 2001 році позивачі завершили будівництво житлового будинку та звели господарські споруди та будівлі до нього, а саме: вбиральню під літ «Б», вбиральню під літ «В», вбиральню під літ «Г», хвіртку-ворота №1, 2, огорожу №3, яму вигрібну №4, криницю під літ «К». Рішенням Заставнівської міської ради Чернівецької області №103/6-2018 від 18.09.2018 року позивачам передано безоплатно у спільну сумісну власність під уже збудований будинок земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площе. 0,1 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та знаходиться по [ADDRESS]. 21.11.2018 року позивачі звернулися до відповідача із заявами про прийняття в експлуатацію спірного будинку, проте відповідач їм відмовив, посилаючись на те, що згаданий будинок є самочинним будівництвом. З вказаних підстав просять визнати за ними право власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями до нього. Представник позивачів в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, х підстав вказаних в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу у його відсутності. Відповідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також визнання відповідачем позову, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому судовому засіданні. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачів, врахувавши письмові пояснення відповідача та його заяву, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 16.02.1999 року відповідно до договорів дарування позивачі [PERSON] та [PERSON] отримали від СП «Заставнівський коопзаготпромторг» в дар по ј частці незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS], а позивач [PERSON] отримала в дар Ѕ частку цього ж будинку (а.с. 10-15). У 2001 році позивачі завершили будівництво вищевказаного житлового будинку та звели господарські споруди та будівлі до нього, а саме: вбиральню під літ «Б», вбиральню під літ «В», вбиральню під літ «Г», хвіртку-ворота №1, 2, огорожу №3, яму вигрібну №4, криницю під літ «К». Вказане знайшло підтвердження з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого за станом на 04.01.2018 року Заставнівським РБТІ на замовлення позивачів (а.с. 17-25). Згідно рішення Заставнівської міської ради Чернівецької області №103/6-2018 від 18.09.2018 року позивачам безоплатно у спільну сумісну власність передано земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площе. 0,1 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 26) Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №139852996, №139852600 та №139852791 (а.с. 27-29) за позивачами зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку. Згідно звіту від 20.11.2018 року про проведення технічного обстеження житлового будинку та довідки сектору регіонального розвитку, містобудування та архітектури Заставнівської РДА №110 від 321.10.2018 року, спірний житловий будинок та господарські споруди збудовані в межах ділянки позивачів; під час технічного обстеження на предмет можливості надійної та безпечної експлуатації будинку встановлено його повну готовність до експлуатації (а.с. 30-49). 29.11.2018 року Управління ДАБІ у Чернівецькій області, розглянувши звернення позивачів щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованого житлового будинку, повідомило останніх, що введення в експлуатацію самочинно побудованого об'єкта будівництва можливо лише після визнання права власності на цей об'єкт за рішенням суду (а.с. 67-69). В ст. 328 ЦК України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Таким чином, житловий будинок [ADDRESS], який збудований позивачами без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та належно затвердженого проекту, є об'єктом самочинного будівництва. На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Окрім цього, як передбачено ч.5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Тобто, виходячи з положень статті 376 Цивільного Кодексу, право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному на підставі рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. В п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 4 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. В письмових поясненнях відповідача (а.с. 73-75) зазначено, що 21.11.2018 до Управління надійшла заява позивачів про прийняття в експлуатацію об'єкта, побудованого без дозвільного документу на виконання будівельних робіт. Листом Управління позивачам було роз'яснено, що статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено: прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (CCI), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Враховуючи, що до Управління не було подано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, форма якої встановлена Порядком прийняття а експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, а тільки заява та інвентарна справа, Управлінням надано обґрунтовану відповідь. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції від 10.06.2017) замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (CCI), та щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками. Відповідно до п. 17 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 (далі - Порядок № 461), замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних та дозвільних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідно до п. 10 Порядку № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта. Технічне обстеження проводиться суб'єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат. Відповідно до п. 11, п. 12 Порядку № 461 датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Експлуатація об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється. Таким чином, замовник будівництва може визнати право власності на самочинно побудований об'єкт будівництва у судовому порядку, проте зобов'язаний ввести його в експлуатацію шляхом подання до органу державного архітектурно- будівельного контролю декларації про готовність об'єкта до експлуатації або акта готовності об'єкта. Слід наголосити, що органи державного архітектурно-будівельного контролю не оспорюють право власності на об'єкт будівництва, оскільки можливість державної реєстрації речових прав на об'єкт самочинного будівництва випливає з ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області визнає та не оспорює право власності на нерухоме майно, то спір між сторонами відсутній. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на самочинно побудоване майно пред'явлені до належного відповідача, тобто Управління ДАБІ в Чернівецькій області, з огляду на наявність письмового роз'яснення відповідача про вирішення питання щодо визнання права власності на житловий будинок, як об'єкт самочинного будівництва в судовому порядку. Дану письмову відповідь Управління ДАБІ в Чернівецькій області на звернення позивачів суд розцінює як відмову у прийнятті в експлуатацію, а відтак наявність спору між сторонами. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Як зазначалося вище, позивачі є власникам земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, при цьому у відповідності з її цільовим призначенням. Самочинно збудований будинок повністю готовий до надійної та безпечної експлуатації, будівництво здійснено з дотриманням державних, будівельних, протипожежних, санітарних норм та не порушує прав інших осіб, про що свідчить позиція відповідача. Саме тому, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved