Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування належного їм (по Ѕ частки) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладеного 30 вересня 2017 року (надалі - Договір). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивачам на праві спільної часткової власності належав будинок [ADDRESS] . У вересні 2017 року між сторонами по справі було укладено Договір, який позивачі вважали договором довічного утримання. Після підписання Договору позивачі продовжували виконувати усі повноваження як власники будинку, фактично проживали в ньому, сплачували комунальні послуги та податок на землю, а відповідач деякий час піклувалася про них. Протягом останнього року відповідач перестала надавати їм допомогу, тому 23 вересня 2020 року вони звернулися до нотаріуса, яка надала їм копію Договору. Після ознайомлення зі змістом Договору, позивачі просять визнати його недійсним, оскільки він був укладений внаслідок помилки щодо природи правочину. Як на підставу для задоволення позову, позивачі посилаються на те, що вони є особами похилого віку і через стан свого здоров`я потребували догляду і сторонньої допомоги, тому вони і уклали оспорюваний за предметом позову правочин, вважаючи його договором довічного утримання. Також позивачі наголосили на тому, що фактична передача спірного Будинку за оспорюваним Договором відповідачу не відбулася, тому що вони і надалі продовжують проживати у вказаному об`єкті нерухомості. У поданому суду відзиві на позов, відповідач висловила свою незгоду із заявленими позовними вимогами, зазначаючи, що спірний Договір було укладено сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства, без будь-яких погроз, примусу чи насильства. Позивачі повністю усвідомлювали, що вони укладають договір дарування, а право постійного пожиттєвого проживання прописано сторонами у Договорі. Також відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. Від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення щодо безпідставності позовних вимог, оскільки сторони договору особисто вчинили спірний правочин, позивачам та відповідачу перед підписанням Договору було роз`яснено всі наслідки вчинюваного правочину та його відмінність від договору довічного утримання. У поданій до суду відповіді на відзив позивачі позовні вимоги просять задоволити, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів, а строк позовної давності не є пропущеним, оскільки примірник оскаржуваного Договору ними отримано лише 23.09.2020 В судове засідання позивачі та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про відкладення судового розгляду справи. Подання заяви про відкладення судового засідання розцінюється судом як затягування судового розгляду справи, який триває з 12 жовтня 2020 року. Крім того, така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. З урахуванням строку перебування справи в провадженні суду, в позивача було достатньо часу на практичну реалізацію своїх процесуальних прав. Таким чином, з урахуванням положень частини третьої ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, а також у зв`язку з практичною реалізацією учасниками даного судового процесу наданих їм цивільним процесуальним законом прав щодо подання доказів, висловлення своїх позиції щодо суті спору у відзивах, запереченнях, поясненнях та клопотаннях протягом тривалого періоду часу, а також з огляду на процесуальне вирішення та оформлення питань, пов`язаних з розглядом справи по суті, судове рішення по справі прийняте на підставі наявних у ній доказових матеріалів. Відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи без їх участі, в задоволенні позову просить відмовити. Від позивача [PERSON] надійшла заява, у якій зазначено, що підписуючи договір дарування 30.09.2017, вона насправді вважала, що підписує договір довічного утримання. Ухвалою суду від 03.12.2020 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, задоволено клопотання представника позивачів про виклик свідків та закрито підготовче провадження по справі. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо визнання недійсним Договору. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваного за предметом Договору недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Наявні у справі доказові матеріали (копія інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 22.09.2020 №2249911867, а.с. 28-29) свідчать про те, що Будинок належав на праві власності позивачам (по Ѕ частки). 30 вересня 2017 року між сторонами по справі було укладено договір дарування, на підставі якого позивачі передали безоплатно у власність (подарували) відповідачу у дарунок Будинок (а.с. 23-24). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним Договір з підстав помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін через похилий вік та стан здоровя. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; - наявність підстав для оспорення правочину; - встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Згідно зі статтею 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 744 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Фактичний аналіз наявних у справі доказових матеріалів дає суду підстави для висновку про те, що укладаючи спірний договір дарування, позивачі помилялися щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання передаючи належну кожному з них частину Будинку відповідачу. Про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) свідчить те, що позивачі є особами похилого віку (а.с. 26, 27), за станом здоров`я потребують стороннього догляду і матеріальної допомоги, укладаючи з відповідачем договір дарування належного їм на праві власності Будинку діяли під впливом помилки, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ними. Після укладення договору дарування [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати у спірному Будинку, сплачувати комунальні платежі, тобто передача Будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останніх на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. При цьому, наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначити не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й з такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №638/4764/16-ц. Обставини у даній справі у повній мірі узгоджуються з вищевказаною позицією Верховного Суду. Не заслуговують на увагу також доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності, з огляду на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статі 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, відповідно до п. 5 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу). В свою чергу, до вимоги про визнання договору дарування недійсним застосовується загальна позовна давність тривалістю 3 роки. Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини п`ятої статі 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. З даних відстеження поштового відправлення №8960009812493 вбачається, що позовна заява подана позивачами до суду через засоби поштового зв`язку 28.09.2020. В свою чергу, оспорюваний договір дарування укладений 30 вересня 2017 року, тому строк позовної давності не пропущений. Крім того, п.15 Договору передбачено, що цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а інший примірник видається обдарованій. Отже, дарувальникам (позивачам), копія договору не вручалась. Таким чином, позивачі дізналися про те, що мав місце договір дарування, а не договір довічного утримання, після отримання примірника такого у вересні 2020 року. З огляду на викладене, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, позивачем належними та допустими доказами доведено, а відповідачем не спростовано, що мала місце місце помилка щодо природи правочину та прав і обовязків сторін. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 1681,60 гривень слід стягнути з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved