Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просять визнати відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстровані позивачі та відповідач (чоловік позивача ) [PERSON] , який з 2015 року і по день звернення до суду даною позовною заявою в квартирі не проживає, зобов`язання по оплаті житлових послуг не виконує, комунальні послуги не сплачує. Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] 3 підтверджується актом депутата Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 05.09.2019 року Реєстрація відповідача у належній на праві власності позивачам квартирі, обмежує їх у володінні, користуванні та розпорядженні житлом. Крім того, позивачі змушені сплачувати комунальні платежі з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, та позбавлени права отримання субсідії. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2019 року позовна заява залишена без руху, позивачам наданий строк для усунення визначених недоліків. У встановлений судом строк недоліки заяви виправлені, на підставі ухвали суду від 30 вересня 2019 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлялись належним чином. Позивачі надали до суду письмову заяву, в якій просять справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, у разі неявки відповідача не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку, судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином. Відзив не надав, а також будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивачів, наданих ними у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, яка належно повідомлялась про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2000 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності сумісної власності [PERSON] , [PERSON] . У відповідності до інформації Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області № 659 від 03.09.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] (донька), [INFO] , [PERSON] (чоловік), [INFO] . Згідно частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі відносився до члена сім`ї власників квартири (позивачів по справі) [PERSON] , [PERSON] . На час звернення до суду з даним позовом сторони проживають окремо, відповідач за зареєстрованим місцем проживання не мешкає без поважних причин. Під час розгляду справи судом відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення перешкод з боку позивачів щодо його проживанню за місцем реєстрації. Твердження позивачів про те, що реєстрація [PERSON] у спірній квартирі порушує їх майнове право на отримання субсидії по оплаті комунальних послуг відповідачем не спростовано. Факт не проживання з 2015 року відповідача [PERSON] за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] 3 підтверджується актом депутата Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 05 вересня 2019 року. Отже, судом встановлено, що відповідач не є власником спірної квартири, на даний час не є членом сім`ї власників, без поважних причин більше року не проживає в зазначеній квартирі, доказів укладення договору з власниками про порядок проживання та утримання житла відповідачем не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що порушене право власника будинку підлягає захисту, відповідач [PERSON] є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] , а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Враховуючи заяву позивача [PERSON] , суд вважає за можливе судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 537 (одна тисяча п`ятсот тридцять сім) гривень 60 копійок віднести на рахунок позивача [PERSON] .

Outcome: approved