Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики Свій позов мотивувала тим, що 25.02.2006 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб і на даний час вони мають двоє дітей, проживають разом, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет. Нещодавно вона дізналась, що її чоловік у 2009 році уклав договір позики, згідно якого передав [PERSON] кошти в сумі 4200 євро. Незважаючи на те, що наприкінці 2011 року [PERSON] повернув частину боргу - 200 євро, основна частина коштів до цього часу залишилась у нього. Відповідач [PERSON] укладаючи договір позики не отримав її згоду і вона навіть гадки не мала, що їх спільно зароблені кошти передані сторонній особі. У зв'язку з тим, що вищевказаний договір позики не є дрібним побутовим, вона вважає, що його слід визнати недійсним, а тому вимушена була звернутись до суду. Позивачка [PERSON] прохає суд визнати недійсним договір позики №1 від 21.09.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 66023 гривні 31 копійка. Також прохає стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, прохали задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав, щодо задоволення позову не заперечує, пояснивши, що дійсно, без згоди дружини - позивачки [PERSON] позичив відповідачеві [PERSON] кошти в сумі 4200 євро, з яких 200 євро відповідач [PERSON] вже повернув. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, через засоби масової друкованої інформації на підставі ч.9 ст.74 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Крім цього, в матеріалах справи мається повідомлення про вручення відповідачеві [PERSON] копії позову з додатками, а також судової повістки. Заслухавши сторони, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 25.02.2006 року у відділі РАЦС по м.Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції зареєстрували шлюб (а.с.5). З часу одруження сторони проживають разом, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет, що ними визнається і не заперечується. 21.09.2009 року відповідач [PERSON] уклав договір позики з відповідачем [PERSON], згідно якого надав останньому позику в сумі 4200 євро (а.с.6). Зі слів відповідача [PERSON] на даний час відповідач [PERSON] повернув йому кошти в сумі 200 євро, тобто сума боргу залишилась 4000 євро. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і в ч.3 ст.368 ЦК України зазначена аналогічна норма права. Статтею 65 СК України визначено, що дружина та чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладанні договору одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Статтею 369 ч.4 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Надані відповідачем [PERSON] грошові кошти у позику належать на праві спільної сумісної власності подружжю, ніяких домовленостей між сторонами щодо вищевказаних спільно зароблених коштів, а також іншого майна, у сторін не було, тобто відповідач [PERSON] розпорядився спільними коштами сім'ї без згоди своєї дружини. Викладені обставини свідчать проте, що договір позики №1 від 21.09.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним, оскільки його зміст суперечить Цивільному кодексу, а також іншим нормам цивільного та сімейного законодавства. Крім цього, статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки визнання правочину недійсним, а саме: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до довідки ПАТ «Полтава-Банк» від 05.08.2014 року курс гривні до євро станом на дату звернення до суду становить 1650,5827 гривень за 100 євро (а.с.20), тобто підлягає поверненню сума боргу в розмірі 4000 євро, що еквівалентно 66023 гривні 31 копійки. Також при подачі до суду матеріалів позову, позивачкою [PERSON] було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 903 гривні 83 копійки (а.с.1,16), а також витрати за подання оголошення в газету «Урядовий кур'єр» про виклик відповідача [PERSON] в сумі 630 гривень (а.с.**). Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки в рівних частках, а витрати щодо розміщення оголошення про виклик відповідача [PERSON] через його неявку до суду, суд вважає - слід стягнути з відповідача [PERSON]

Outcome: approved