Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 15.11.2019 року до суду з позовною заявою до Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, користування житловим приміщенням та укладення договору найму. Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , з якою вона проживала однією сім`єю з 01.01.2019 року по 04.07.2019 рік за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивачка [PERSON] , з померлою вони мали спільний побут, вели спільне господарство, мали спільний помали спільний бюджет, купували разом речі першого вжитку, разом харчувалися, відпочивали, підтримували квартиру в належному стані, купували майно в квартиру, фактично виконували права та обов`язки сім`ї. За життя померлій [PERSON] , яка померла [INFO] , належало право користування квартирою [ADDRESS] на підставі договору найму житлового приміщення, укладеного з Управлінням житлово-комунального господарства смт Сергіївки. Згідно заповіту, посвідченого 26.06.2019 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрованого в реєстрі за №944, померла [PERSON] заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право - [PERSON] , [INFO] . Однак, як зазначає позивачка [PERSON] , через відсутність в установленому законом порядку підтвердження факту її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , позивачка не взмозі укласти з Сергіївською селищною радою Білгород-Дністровського району договір найму житлового приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] та продовжити користуватись цим житлом. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.11.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.03.2020 року було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2021 року було задоволено клопотання позивачки [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2021 року було відмовлено у задоволенні заяви позивачки [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.10.2021 року було відмовлено у задоволенні заяви адвоката Гафійчук С.Д., який діє в інтересах третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про повернення до підготовчого провадження по даній справі. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні адвокат Клименко С.Ю., який діє в інтересах позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, оскільки вона має медичну освіту, що дозволило їй належним чином доглядати за померлою [PERSON] , тому що після перенесених двох інсультів вона не могла сама себе обслуговувати та ніхто не хотів за нею доглядати. Син померлої - [PERSON] не піклувався про свою матір, хоча проживав з нею в одному під`їзді. Також позивачка зауважила, що у померлої не було світла та каналізації та були великі борги за комунальні послуги, які вона сама сплачувала, окрім того завезла до спірної квартири меблі, пральну машинку, свої особисті речі. Померла склала на неї заповіт, однак після її смерті [PERSON] селищна рада та син померлої - [PERSON] почали чинити їй перешкоди у оформленні її права користування на спірну квартиру. В судове засідання представник відповідача Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради не з`явився, однак надав на адресу заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності з врахуванням поданого відзиву. Згідно поданого на адресу суду відзиву, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] , оскільки з доданих до позовної заяви документів не вбачається, що позивачка проживала з померлою однією сім`єю, доданий до позову Типовий договір найму житлового приміщення, а саме спірної квартири укладено з [PERSON] , доказів що остання змінила прізвище на « [PERSON] », позивачем не надано. Окрім того, оскільки позивачка не мешкала в спірній квартирі, не була там зареєстрована та не є членом сім`ї померлої, правові підстави для укладення з нею договору найму спірної квартири відсутні. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] не з`явився, однак адвокат Гафійчук С.Д., який діє в його інтересах проти задоволення позовних вимог позивачки заперечував у повному обсязі, оскільки докази того, що позивачка проживала спільно з померлою [PERSON] відсутні, свідки підтвердили тільки те, що позивачка доглядала за померлою. Окрім того, комунальні послуги за спірну квартиру сплачувалися з банківської картки померлої, а після її смерті - її сином [PERSON] .. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 17.10.2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №814. Згідно Типового договору найму житлового приміщення в будинках державного та громадського житлового фонду Молдавської РСР, [PERSON] було надано у користування житлове приміщення №102, яке складається з двох кімнат, загальною площею 38,9 кв.м, у тому числі житловою площею 22,1 кв.м у будинку [ADDRESS] . Відповідно до копії акту про укладення шлюбу №32 від 11.05.1990 року, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, прізвище померлої [PERSON] було змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] . Згідно Довідки, виданої КП «ЖКГ смт Сергіївка», заборгованості по комунальним послугам за користування квартирою [ADDRESS] станом на 02.07.2019 року немає. Згідно Довідки №06-17/666 від 04.10.2019 року, [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05.03.1980 року по день смерті. Згідно заповіту, посвідченого 26.06.2019 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрованого в реєстрі за №944, померла [PERSON] заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право - [PERSON] , [INFO] . Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №58009374 від 22.10.2019 року, 22.10.2019 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С. було заведено спадкову справу №47/2019 відносно майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя померлою [PERSON] було видано довіреність на позивачку [PERSON] та/або [PERSON] з наданням повноважень представляти інтереси померлої в усіх державних, комунальних та інших установах та організаціях, органах державної адміністрації та місцевого самоврядування та ін.. Згідно повідомлення Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану №838/60-20 від 12.03.2021 року, у архіві відділу відсутні актовий запис про народження та смерть [PERSON] . Також з матеріалів справи вбачається, що згідно Довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією серії 12 ААБ, позивачка [PERSON] має на утриманні сина [PERSON] , [INFO] , який є інвалідом з дитинства групи «Б» та потребує постійного стороннього догляду. Згідно Акту обстеження на предмет проживання від 06.09.2021 року встановлено, що позивачка [PERSON] раніше фактично проживала у спірній квартирі, коли доглядала за хворою [PERSON] , залишеною у безпорадному стані. Допитана у якості свідка у судовому засіданні [PERSON] повідомила, що є сусідкою померлої [PERSON] , яка зверталась до неї з прохання її доглядати, за що обіцяла після своєї смерті залишити свою квартиру, проте вона відмовилась, тому що це велика відповідальність та у неї на це не було часу. Потім вона звернулась до соціальної служби, щоб там допомогли знайти людину, яка б могла доглядати померлу. Після цього вона неодноразово бачила позивачку [PERSON] , яка покупала продукти для померлої, прала білизну, завезла свої меблі до спірної квартири. Як стверджує [PERSON] , у померлої не було грошей, тому що вона навіть її просила купляти їй ліки. Допитана у якості свідка у судовому засіданні [PERSON] повідомила, що до неї звернулась [PERSON] для того, щоб допомогти померлій [PERSON] , за якою ніхто не доглядав. Однак свідок пояснила, що оскільки у померлої був син, вона не могла взяти її на дільницю для надання допомоги та знайшла [PERSON] .. Коли позивачка [PERSON] зайшла до квартири, де проживала померла, там було не прибрано, багато мотлоху, не було водопостачання. Померла запропонувала позивачці переїхати до неї, однак та відмовилась. Позивачка [PERSON] провела інтернет у спірній квартирі, світло, каналізацію, погашала усі борги померлої, купляла ліки для померлої та кожного дня готувала їжу для померлої. Син померлої - [PERSON] ніяк не допомагав своїх померлій матері, тому вона скаржилась весь час на нього. Натомість до позивачки відносилась дуже добре, розповідала їй, що позивачка купляє за свої гроші їй продукти харчування та ліки. Допитана у якості свідка у судовому засіданні [PERSON] повідомила, що знає позивачку [PERSON] декілька років, вона працювала медсестрою у школі. Померлу [PERSON] знає близько 40 років, вона працювала завідуючою відділенням пошти, її померлий чоловік був порядною людиною, вони працювали двірниками, оскільки отримували дуже маленьку пенсію, яку витрачали на ліки. Позивачку [PERSON] вона бачила дуже часто, вона доглядала за померлою. Допитаний у якості свідка у судовому засіданні [PERSON] повідомив, що знає позивачку [PERSON] більше 10 років, оскільки вона голова громадської організації інвалідів, у нього у самого дитина-інвалід, він теж є інвалідом. Їх громадська організація завезла до квартири померлої [PERSON] меблі для інвалідів, щоб покращити їй життя. Позивачка навідувалась до померлої [PERSON] , яка була в дуже важкому стані кожного дня, готувала для неї їжу, купляла за свої гроші продукти харчування. Син померлої [PERSON] ніяк їй не допомагав. Допитана у якості свідка у судовому засіданні [PERSON] повідомила, що була знайома з померлою [PERSON] , яка їй постійно розповідала, що її син їй нічим не допомагає, натомість позивачка [PERSON] за нею дуже добре доглядала, прала білизну, готувала їжу, купила пральну машинку для меблі для інвалідів, тому вона хотіла залишити спірну квартиру після своєї смерті позивачці. У квартирі померлої завжди прибирала позивачка, інших осіб, які би допомагали або доглядали би за померлою не було. Суд не приймає до уваги надані стороною захисту [PERSON] докази, які надійшли після закриття підготовчого провадження по справі, а саме: флеш-карту з записами телефонних розмов осіб, які підписали акт від 06.09.2021 року про фактичне проживання [PERSON] у спірній квартирі, акт обстеження на предмет проживання від 29.03.2021 року, довідку про причину смерті [PERSON] , копії квитанцій з оплати ритуальних послуг та сплати комунальних послуг за період з жовтня 2014 року по травень 2019 року, довідку КП «Житлово-комунальне господарство смт Сергіївка» №14/09-1 від 14.09.2021 року, оскільки право на подання доказів до суду учасниками справи втрачається із закриттям підготовчого провадження по справі та відповідно до положень ч.2 ст.126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно ч. 2 ст. 315 ЦПК Україниу судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України у пунктах 2, 23 Постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» звернув увагу на те, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд звертає увагу на роз`яснення, які містяться у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК Українипро те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. При цьому ст. 2 СК містить відкритий перелік осіб, які належать до членів сім`ї. Як передбачено ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року №5-рп/99, в якому зазначив, що обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (п. 6 рішення). Отже, юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково рішенням суду. Нотаріус не має можливостей для того, щоб безспірно встановити зазначені обставини. Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що судом достеменно встановлено, що позивачка [PERSON] сплачувала комунальні послуги за квартиру, в якій проживала померла [PERSON] , купувала для неї продукти харчування, ліки, готувала їжу, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг, актом обстеження на предмет проживання від 06.09.2021 року та показами свідків, тобто спадкодавець з позивачкою були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, а отже позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім`єю її з [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , у період часу з 01.01.2019 року по 04.07.2019 року, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині визнання за нею права користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язання Сергіївську селищну раду Білгород-Дністровської міської ради Одеської області укласти із нею договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд заначає наступне. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Судом достеменно встановленоя, що згідно заповіту, посвідченого 26.06.2019 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., зареєстрованого в реєстрі за №944, померла [PERSON] заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право - [PERSON] , [INFO] . Питання дотримання права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин регулюється Житловим кодексом УРСР (далі - ЖК УРСР). Відповідно до ст. 1 ЖК України, громадяни мають право на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статей 2,318 ЦК України - річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно зі ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Статтею 6 Житлового кодексу УРСР встановлено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Згідно положень ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 64 ЖК Української СРСР члени, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Статтею 65 Житлового кодексу УРСР встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім`ї наймача належать чоловік/дружина наймача, їх діти і батьки. При цьому поняття члена сім`ї, яке застосовується у Сімейному кодексі України не можна ототожнювати з поняттям члена сім`ї наймача за ЖК України. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України - до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом із ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. Відповідно до 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Причиною для зміни договору найму може бути, зокрема, смерть наймача. Водночас, право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні, в тому числі і неповнолітні в особі законних представників. У разі наявності спору, він може бути вирішений в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 817 Цивільного кодексу України: наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Згідно ст.ст. 810, 811, 820 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Так, згідно ч.3 ст. Закону України «Про Про житлово-комунальні послуги», до повноважень органів місцевого самоврядування належать: 1) затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм; 2) встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону; 3) затвердження норм споживання комунальних послуг; 4) інформування населення відповідно до законодавства про стан виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, а також про відповідність якості житлово-комунальних послуг нормативам, нормам, стандартам та правилам; 5) здійснення моніторингу стану виконання місцевих програм розвитку житлово-комунального господарства; 6) встановлення одиниці виміру обсягу наданих послуг з поводження з побутовими відходами. Предметом доказування у справах про визнання права користування приміщенням, зміну, розірвання договору найму відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» є: укладення наймачем договору найму жилого приміщення; вселення позивача у спірне приміщення у встановленому порядку і фактичне проживання в ньому коло осіб, які володіють самостійним правом користування спірним приміщенням на момент вселення, їх згода на вселення; умови та порядок вселення позивача, користування ним спірним приміщення. Також постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», пункт 9, роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У п. 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих звязків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.1995 року у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, користування житловим приміщенням та укладення договору найму є обґрунтованими, доведеними, такими, що ґрунтуються на дійних обставинах справи, тобто такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved