Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивачка 04.07.2014 року звернулася з позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів 735,00 грн. інфляційних втрат та 1638,00 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання по поверненню авансового платежу, 14096,86 грн. завданих збитків, 20000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 10.01.2013 року між нею та відповідачами було укладено попередній договір купівлі-продажу офісу, який розташований по [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області, за умовами якого позивачкою було внесено авансовий платіж у розмірі 105000,00 грн. Згідно з п.1 попереднього договору сторони у майбутньому до 09.04.2013 року після отримання відповідачами документів, необхідних для відчуження нежитлового приміщення (офісу), зобов'язувалися укласти основний договір купівлі-продажу та нотаріально посвідчити його. Однак, як зазначає позивачка, основний договір купівлі-продажу нерухомого майна 09.04.2013 року між сторонами укладено не було з незалежних від неї причин. 16.04.2013 року вона направила відповідачам нотаріально посвідчену заяву з проханням повернути авансовий платіж у розмірі 105000,00 грн., проте дане звернення відповідачами було проігнороване, в добровільному порядку повернути авансовий платіж вони відмовилися. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року за позовом позивачки було стягнуто з відповідачів на її користь грошові кошти у розмірі 105000,00 грн. Позивачка вважала, що, окрім повернення авансового платежу, вона має право вимагати від відповідачів за порушення зобов'язання, встановленого попереднім договором, сплати неустойки шляхом відшкодування понесених нею збитків у вигляді сплати суми відсотків та комісії за період з травня 2013 року по травень 2014 року за отриманий нею в травні 2013 року кредит на споживчі цілі в сумі 46450,00 грн. терміном на 3 роки, інфляційного збільшення суми боргу за час прострочення за період з квітня по листопад 2013 року та 3% річних від простроченої суми за той же період на підставі ст. 625 ЦК України, а також моральної шкоди. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що з пред'явленого позову взагалі не вбачається, які саме права позивачки були порушені та про захист яких вона просить в судовому порядку, оскільки позивачкою не наведено жодного посилання на будь який договір чи норму закону, відповідно до якої б відносини між позивачкою та відповідачами забезпечувалися б неустойкою. Представники відповідачів вважали, що стягнення 3% річних можливе тільки у кредитних відносинах, однією із сторін в яких завжди виступає кредитна установа, а норми диспозиції ст. 625 ЦК України не поширюються на повернення авансового платежу внаслідок не укладання основного договору, оскільки за визначенням Пленуму Верховного суду України боргове зобов'язання та авансовий платіж мають різну правову природу. Крім того, вважали недоведеними вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, т. я. позивачкою не було надано жодних доказів на підтвердження її заподіяння та не наведено обґрунтування правових підстав її компенсації. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.01.2013 року було укладено попередній договір купівлі-продажу офісу, який розташований по [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області, між позивачкою з однієї сторони та з другої сторони відповідачами [PERSON] та [PERSON], яким належить по Ѕ частині вказаного нежитлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу офісу від 24.12.2011 року. Згідно з п.1 попереднього договору сторони зобов'язувалися у майбутньому в строк до 09.04.2013 року після отримання відповідачами документів, необхідних для відчуження нежитлового приміщення (офісу), укласти договір купівлі-продажу офісу (Основний договір) та нотаріально посвідчити його. На виконання п. 2.6 вищезазначеного договору позивачкою було сплачено відповідачам 105000,00 грн. Встановлено, і це не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що Основний договір купівлі-продажу офісу укладений сторонами не був. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.11.2013 року за позовом позивачки на її користь було стягнуто з відповідачів грошові кошти по 52500,00 грн. з кожного. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно ч.2 ст. 22 ЦК України є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зі змісту ст. 623 ЦК України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності. Тобто, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Разом з тим, позивачкою під час розгляду справи не було доведено факту заподіяння збитків, не надано доказів на підтвердження того, що збитки, яких вона, як вона зазначала, зазнала у зв'язку із отриманням нею кредиту на її споживчі потреби, знаходяться у причинному зв'язку із протиправною поведінкою відносно неї відповідачів, тому вимоги про їх відшкодування задоволенню не підлягають. Крім того, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, правила ст. 625 ЦК встановлюють особливості відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Слід зазначити, що предметом виконання грошових зобов'язань є певна грошова сума, що має бути сплачена за будь-яким оплатним договором, договором, предметом якого виступають безпосередньо гроші; за зобов'язаннями по відшкодуванню позадоговірної шкоди (гл.82); за зобов'язаннями, що виникають у зв'язку з набуттям та збереженням майна без достатньої правової підстави (гл.83). Проте, зобов'язання, що виникли між сторонами на підставі попереднього договору купівлі-продажу офісу, не були по своїй правовій суті грошовими зобов'язаннями та не встановлювали строк та порядок повернення авансового платежу. Між тим, відповідно до положень ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Однак умовами Попереднього договору купівлі-продажу офісу від 10.01.2013 року не визначено дату повернення авансового платежу у випадку не укладення основного договору, а жодних інших обставин як правових підстав з приводу нарахування індексу інфляції та 3% річних за вказаний нею період як наслідків прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачами виконання грошового зобов'язання позивачкою не викладено та не надано належних доказів на їх підтвердження, тому суд не вбачає правових підстав для покладення на відповідачів відповідальності, передбаченої положеннями ст. 625 ЦПК України. Також позивачка вказувала на спричинення їй моральної шкоди за тих обставин, що внаслідок неповернення грошових коштів вона перебувала у психологічному стресі, втратила спокій та моральну рівновагу, а також вимушена була отримувати кредит для задоволення своїх споживчих потреб. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак ні позивачкою, ні її представником суду не надано належного обґрунтування правових підстав відшкодування моральної шкоди, компенсація якої ані умовами наданого попереднього договору, ані законодавством, що регулює дані правовідносини, не передбачена, а також відсутні докази тому, що позивачці винними діями відповідачів завдано моральну шкоду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що викладені позивачкою правові підстави відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, а вимоги про таке такими, що також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed