Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позов, в обгрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15.03.2000 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, їм у власність було передано квартиру [ADDRESS] . В подальшому ними було з`ясовано, що вказана квартира була відчужена невідомими особами та на цей час належить відповідачці [PERSON] ,, що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, витребування майна, скасування державної реєстрації та визнання права власності. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.07.2018 року позов було задоволено, визнано недійсним з моменту кладення договір купівлі-продажу квартири від 26.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасовано в Державному реєстрі речових прав запис про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , визнано за ними право спільної сумісної власності на квартиру та витребувано її у [PERSON] на їх користь. Після набрання рішенням законної сили за позивачами було зареєстровано право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, відповідачі, продовжують проживати в квартирі, виселятись та зніматись з реєстрації не бажають. Посилаючись на вказані обставини, а також, що відповідачі не є членами їх сім`ї та договору найму з ними не укладався, а їх небажання виселитись з квартири та знятись з реєстрації чинить перешкоди позивачам у вільному користуванні майном, позивачі просили суд позбавити відповідачів права користування квартирою [ADDRESS] та виселити з неї; зняти відповідачів з реєстрації в квартирі та поновити реєстрацію в ній позивачів. Представник відповідачів у наданому відзиві посилався на те, що родина [PERSON] 24.06.2016 року придбала у власність квартиру [ADDRESS] для проживання сім`ї. Квартира була придбана на ім`я [PERSON] . Оголошення про продаж квартири було розміщено на сайті OLX. Договір купівлі-продажу квартири укладений у встановленому законом порядку та посвідчений нотаріально. Квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 26.05.2016 року та право власності останнього на квартиру у встановленому порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За квартиру продавцю було сплачено повну вартість, збір до пенсійного фонду, податкові та інші платежі. Після придбання квартири сім`я [PERSON] в ній постійно проживала, робила ремонт. В квартирі зареєструвались [PERSON] та неповнолітня [PERSON] , 2006 р.н. З листопада 2016 року [PERSON] несе витрати по утриманню квартири, сплачує комунальні послуги. Позивачі за квартиру комунальних послуг ніколи не сплачували. В кінці листопада 2016 року до квартири подзвонила жінка, яка представилась [PERSON] та заявила, що вона є власником квартири. В подальшому позивачі звернулись до суду із позовом про витребування квартири. Суду позивачі пояснювали, що вони є громадянами Російської Федерації, документів про право власності на квартиру не надавали, посилаючись на їх викрадення. Як громадяни Російської Федерації останні не мали права на приватизацію квартири. Також останні не могли набути громадянства України, оскільки на момент проголошення незалежності України мали громадянство Російської Федерації, постійно там проживали, працювали та навчались. Станом на 15.03.2000 року [PERSON] мав тільки паспорт громадянина Російської Федерації, паспорта громадянина України не мав та останній йому було видано тільки 29.06.2000 року, більше ніж через три місяці після видачі розпорядження та свідоцтва. [PERSON] було пред`явлено паспорт громадянина України, виданий 16.11.2016 року, в той час, як вона в`їхала на територію України 21.11.2016 року. До цього щонайменше п`ять років на територію України не в`їжджала, а тому не могла робити фото, особисто подавати заяву про видачу паспорта, здійснювати інші дії, необхідні для отримання паспорту, які мають бути виконані виключно особисто. Під час розгляду цивільної справи №203/5919/16-ц було встановлено, що в Департаменті житлового господарства розпорядження від 15.03.2000 року не містить відомостей про передачу квартири у спільну або часткову власність [PERSON] та [PERSON] ; заява про приватизацію від 28.02.2000 року не містить підпису [PERSON] , а має дописку про довіреність, але коли та ким була зроблена ця дописка невідомо; довідка про склад сім`ї наймача містить інформацію про прописку в квартирі [PERSON] та [PERSON] , проте на звороті довідки зазначено, що [PERSON] має паспорт громадянина Російської Федерації, виданий 29.06.2000 року (через три місяці після видачі розпорядження про приватизацію та свідоцтва, які датовані 15.03.2000 року). На даний час питання законності приватизації квартири та видачі паспорта громадянина України [PERSON] розглядається у кримінальних провадженнях, в яких [PERSON] є потерпілою. Враховуючи необхідність встановлення балансу інтересів позивачів, які є громадянами іншою держави та не могли набути у власність квартиру в порядку приватизації та сім`ї відповідачів з неповнолітньою дитиною, вважають, що в задоволенні позову має бути відмовлено. В наданих письмових поясненнях Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради посилався на норми СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», з огляду на які зазначав про необхідність участі у розгляді справи про виселення дитини органу опіки та піклування, а також отримання попереднього дозволу органу опіки для вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Просили врахувати вказані пояснення та винести законне та обгрунтоване рішення за наявними у матеріалах справи доказами. Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради письмових пояснень по суті справи не надало. Ухвалою від 14.08.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 18.12.2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в наданій заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності, зазначивши про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Представником Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було подано заяву, а представником Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради клопотання, про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі в призначене на 29.03.2021 року судове засідання не з`явились, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили. Клопотань про перенесення розгляду справи не надали. Представник відповідачів адвокат Тесля А.М., в направленому на електронну адресу суду клопотанні просила відкласти розгляд справи та не розглядати останню за її відсутності через хворобу. Суд враховує, що відповідно до ст.2 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~ \~ \~ \~Згідно ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відкладення розгляду справи\~є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а\~неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Верховний Суд в своїй постанові від 01.10.2020 року у справі справа №361/8331/18 (провадження №61-22682св19) зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд враховує, що підготовчі дії по справі було проведено та справу призначено до розгляду по суті. Під час підготовчого судового засідання відповідачі через свого представника подали відзив на позовну заяву, де висловили свою думку щодо заявленого позову, надали відповідні докази в обгрунтування заперечень, ознайомлені із доказами, наданими іншими учасниками. Представник відповідачів та відповідачка [PERSON] приймали участь під час розгляду справи по суті, надали свої пояснення у вступному слові. В судовому засіданні 04.03.2021 року судом було оголошено перерву перед дослідженням письмових доказів, з якими сторона відповідачів, як зазначалось вище ознайомлена. Про день та час наступного судового засідання, призначеного на 29.03.2021 року, відповідачка [PERSON] та представник відповідачів були ознайомлені під розписку. Відповідачі в призначене на 29.03.2021 року судове засідання не з`явились, не повідомивши про поважність причин своєї неявки, клопотань про перенесення слухання справи через хворобу їх представника не заявляли. За вказаних обставин, а також враховуючи стадію та тривалість судового розгляду, достатність наявних матеріалів справи для перевірки доводів та заперечень сторін і прийняття рішення по суті спору, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки учасників. Судом встановлено, що відповідно до довідки №9461 від 02.12.2016 року КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради Орловська Н.Ф., її чоловік [PERSON] та син [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 1982 по 1987 роки, з 1987 по 1991 роки, з 1991 року по 2016 рік. 28.02.2000 року [PERSON] , діючи від свого імені та за довіреністю від імені [PERSON] , подала до органу приватизації заяви з метою безоплатного одержання у власність спірної квартири. Згідно розпорядження органу приватизації від 15.03.2000 року №5/102-2000 та виданого на підставі вказаного розпорядження 15.03.2000 року виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів свідоцтва про право власності, квартиру було передано у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] 26.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Грамс О.В. за реєстровим №1748 було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). У вказаному договорі зазначено, що спірна квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м.Дніпропетровська 11.03.1997 року на підставі розпорядження №5/102-1997 від 11.03.1997 року, зареєстрованого КП «ДМБТІ» у реєстровій книзі за №54п-77-156. При цьому у матеріалах нотаріальної справи з посвідчення вказаного договору, маються копія свідоцтва про право власності на житло від 11.03.1997 року та копія листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19.05.2016 року №6557, згідно яких право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] . Згідно копії інвентарної справи №48765ю на спірну кватиру в матеріалах справи відсутні як свідоцтво про право власності на житло від 11.03.1997 року, так і лист від 19.05.2016 року №6557. Крім того, саме свідоцтво про право власності на житло від 11.03.1997 року одночасно містить взаємовиключні відомості про те, що спірна квартира належить по праву спільної сумісної власності, і в той же час, що її власником є одна фізична особа [PERSON] . Будь-яких доказів того, що виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів приймалось розпорядження №5/102-1997 щодо приватизації житла [PERSON] та на підставі нього видавалось свідоцтво про право власності на житло від 11.03.1997 року немає. Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14.02.2018 року №28/1.1/76 за результатами судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12016040670001843, підпис від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу від 26.05.2016 року, за реєстром №1746, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Крім того, в договорі купівлі-продажу від 26.05.2016 року зазначений номер облікової картки платника податків « [NUMBER] » як належний [PERSON] , а в матеріалах нотаріальної справи з посвідчення цього договору є копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера з такими ж даними. В той же час, згідно відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 23.08.2017 року, вказаний ідентифікаційний номер належить іншій особі 1973 р.н. Також, згідно документів з місця роботи, на день укладання вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] перебував на роботі в Російській Федерації. \~ \~ \~ \~24.06.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим №1421 посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем). Право власності на квартиру за вказаним договором зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 24.06.2016 року, номер запису про право власності 30203997; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 936630412101. Вказані обставини були встановлені судовими рішеннями у цивільній справі №203/5919/16-ц, провадження №2/0203/79/2018 та в силу ч.4 ст.81 ЦПК України не потребують доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.07.2018 року у цивільній справі №203/5919/16-ц, провадження №2/0203/79/2018, яке набрало законної сили, було задоволено позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] треті особи приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., [PERSON] , КП «ДМБТІ», Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності. Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 26.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. за реєстровим №1748. Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.05.2016 року №14767634 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] квартиру та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №15127354 від 24.06.2016 року про реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON] . В задоволенні позовних вимог до відповідачки [PERSON] відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним розпорядження від 15.03.2000 року, визнання недійсним та скасування та свідоцтва про право власності від 15.03.2000 року, визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності на квартиру відмовлено. Статтею 8 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~ст.150 ЖК УРСР\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частинами 1 та 2 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями\~ст.391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у т.ч. шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод в користуванні власністю. Як встановлено судом, позивачі [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації від 15.03.2000 року №5/102-2000 та виданого згідно цього розпорядження 15.03.2000 року виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів свідоцтва про право власності, були власниками квартири [ADDRESS] . В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2016 року квартира вибула із володіння позивачів поза їх волею у власність [PERSON] , яким за договором купівлі-продажу від 24.06.2016 року відчужена на користь [PERSON] . \~ \~ \~ \~На підставі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.07.2018 року у цивільній справі №203/5919/16-ц, провадження №2/0203/79/2018, порушене право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру було поновлено, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.05.2016 року, скасування в Державному реєстрі речових прав записів про право власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] , визнання за позивачами права спільної сумісної власності на квартиру та її витребування на користь останніх із володіння [PERSON] . \~ \~ \~ \~Згідно довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради №9461 від 02.12.2016 року вбачається, що після набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру [ADDRESS] , позивачі 07.06.2016 року були зняті з реєстрації за вказаною адресою та в останній з 28.11.2016 року по теперішній час зареєстровані відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] . \~ \~ \~ \~Останні, а також відповідачка [PERSON] до теперішнього часу квартиру не звільнили, з реєстрації в квартирі відповідачі [PERSON] та [PERSON] не знялись. \~ \~ \~ \~Ухвалені судами рішення у цивільній справі №203/5919/16-ц з приводу спірної квартири, зокрема про її витребування, свідчать про вибуття квартири з володіння позивачів поза їх волею, відповідно, не можна вважати про наявність волевиявлення останніх на вселення та реєстрацію відповідачів в квартирі. Вказане дає можливість дійти висновку про незаконність вселення у спірну квартиру відповідачів, їх реєстрації та проживання в ній. Таким чином, встановивши, що власниками спірної квартири є позивачі, відповідачі не набули законного права на володіння та користування цією квартирою, однак безпідставно продовжують у ній проживати, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. При цьому, суд враховує, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~визначено,\~що зняття\~з реєстрації\~місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З урахуванням фактичних обставин справи та підстав пред`явленого позову, суд вважає, що заявлена позивачами вимога про позбавлення відповідачів права користування квартирою, не є належним та ефективним способом захисту порушеного права, оскільки позбавлення такого права само по собі не усуне позивачам перешкод в користуванні квартирою за умови проживання в ній відповідачів та не бажання їх звільнити займане житлове приміщення. Крім того, суд враховує, що відповідачі фактично не набули такого права користування у передбаченому законом порядку. Таким чином, в даному випадку належним та ефективним способом захисту порушених прав позивачів, з метою усунення їм перешкод у вільному володінні та користуванні належною на праві спільної сумісної власності квартирою, є виселення з неї відповідачів, що забезпечить можливість позивачам вільно користуватись своєю власністю. Що стосується заявлених позивачами вимог про зняття відповідачів [PERSON] та [PERSON] з реєстрації в квартирі, суд враховує, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про їх виселення є підставою для зняття останніх з реєстрації, а тому відповідні вимоги є передчасними. В частині заявлених вимог про поновлення реєстрації в квартирі позивачів, суд враховує, що останні, як власники квартири, мають можливість безперешкодно зареєструватись в останній, подавши відповідну заяву та необхідний пакет документів до відповідного органу реєстрації. Будь-яких доказів щодо неможливості такої реєстрації через відмову в цьому уповноваженого органу або з інших підстав та, відповідно, необхідності захисту такого права в судовому порядку, позивачами суду не представлено. Крім того,\~під час\~розгляду справи\~позивачка [PERSON] \~повідомила суду,\~що на\~теперішній час\~вона зареєструвалась\~в квартирі.\~ Таким чином, позов слід задовольнити в частині заявлених вимог про виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Що стосується заперечень сторони відповідачів щодо не набуття позивачами громадянства України на момент приватизації спірної квартири, підробки документів та незаконності приватизації, суд враховує, що ці обставини були предметом перевірки під час розгляду цивільної справи №203/5919/16-ц,\~судами їм\~надано відповідну\~правову оцінку\~та відповідні\~доводи [PERSON] \~було відхилено,\~а також\~відмовлено в\~задоволенні заявлених\~нею вимог\~про визнання\~незаконними розпорядження\~органу приватизації\~та виданого\~на його\~підставі свідоцтва\~про право\~власності від\~15.03.2000\~року. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, а також, що відповідачка [PERSON] є неповнолітньою, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. на користь позивачки [PERSON] , якою він фактично був сплачений.

Outcome: partial