Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно. Позов мотивують тим, що [INFO] померла [PERSON], яка доводиться [PERSON] - дружиною, [PERSON], [PERSON] - матір'ю. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS], земельні ділянки площею 0,85 га та 1,97 га. Вказує, на те що вони є спадкоємцями першої черги. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли шляхом звернення з відповідними заявами до нотаріуса. Однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, а у зв'язку з тим, що будівля, котра розміщена на зазначеній земельній ділянці не зареєстрована в БТІ, свідоцтво на право власності на земельну ділянку видати не можливо. Враховуючи те, що спадкове майно було набуте за час шлюбу, воно є спільним майном подружжя, то спадкуванню підлягає відповідна частка з нього, яка належала спадкодавцю. Просили визнати в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, подали заяви про розгляд справи у їхній відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили позов задовольнити. Від відповідача Лаврівської сільської ради на адресу суду надійшла заява про визнання позову. У своїй заяві просить розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16), спадкодавець [PERSON] померла [INFO]. З свідоцтва про одруження (повторне) серії [NUMBER] (а.с. 18) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10.02.1957 року. З довідки Лаврівської сільської ради від 20.11.2015 року № 585 вбачається, що згідно запису погосподарської книги за 2015 рік за [PERSON] значиться: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS]; земельна ділянка загальною площею 0,85 га; земельна ділянка площею 1,97 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 19). За час перебування в шлюбі, на підставі рішення Лаврівської сільської Ради народних депутатів № 11-2/2 від 28.03.1997 року, [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,85 га в с. Лаврів Луцького району для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (0,25 га), ведення особистого підсобного господарства (0,60 га), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с. 27). З матеріалів справи вбачається, що за життя подружжям здійснено будівництво житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами на вищевказаній земельній ділянці. З повідомлення КП «ВО БТІ» від 05.11.2015 року №1562 встановлено, що дерев'яний житловий будинок за адресою [ADDRESS] - зруйновано, а на його місці побудовано новий - цегляний, житловою площею 55,6 кв.м.(а.с. 20). Наявність його в натурі підтверджена матеріалами справи (а.с. 21-25). Внаслідок проведеної інвентаризації адреса житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] змінився на «[ADDRESS] (а.с. 66). З технічного паспорта на будинковолодіння по [ADDRESS] вбачається, що будинковолодіння складається з житлового будинку «А-1, а, а1», погріба з шийкою «Б-1», хліва «В-1», хліва-прибудови «в», гаража «Д-1», гаража-прибудови «д», вбиральні «Г», літньої кухні «Е-1», хліва-прибудови «е», колодязя «Ж», огорожі «1». Відповідно до зроблених відміток, приміщення «А-1, а», «В-1», «в», «е», «Д-1», «д», «Е-1» є самочинно збудованими (перебудованими) приміщеннями. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України, чинного на момент отримання у користування земельної ділянки та проведення будівництва житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки, вищевказане нерухоме майно, яке входить до складу спадщини, набуте за час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, то воно належить їм на праві спільної сумісної власності. Виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, на момент смерті [PERSON] їй як спадкодавцю та її чоловіку [PERSON] належало по 1/2 частині будинковолодіння кожному та по 1/2 кожної із земельних ділянок. Отже, після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку , який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,85 га та 1/2 частини земельної ділянки площею 1,97 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Заповіт на спадкове майно померла [PERSON] не складала. А тому, в даному випадку спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON] є її чоловік - [PERSON] та діти - [PERSON], [PERSON] Факт родинних відносин позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з спадкодавцем підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 13-15,18). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частин 1-3, 5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При вирішенні справи суд враховує правову позицію викладену в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року з питання застосування норм процесуального та матеріального права, які підлягають застосуванню в даній справі. Згідно з абз. 7 п. 3.2 зазначеного інформаційного листа - право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право постійного користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом зазначених роз'яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК України і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України). Таким чином, якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК України) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК України є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216,1218 ЦК України. Суд вважає, що за життя спадкодавець [PERSON] мала право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно перейшло до позивача у порядку спадкування, відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. На даний час, у зв'язку зі смертю матері, позивачі можливості отримати дозвіл на узаконення самочинних будівель не мають. Власником земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , на якій розташований житловий будинок, була [PERSON], яка отримала її на підставі рішення Лаврівської сільської Ради народних депутатів № 11-2/2 від 28.03.1997 року. Ввести в експлуатацію самочинне будівництво від імені [PERSON], також вже не можливо, у зв'язку з її смертю. Позивачі прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, що відповідає вимогам ст. 1269 ЦК України. Однак свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку не отримали, оскільки житловий будинок, який розташований на ній не зареєстрований в установленому законом порядку. Відповідач у справі позовні вимоги визнав та не заперечує щодо задоволення позову. Оформити спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON], позивачі не мають можливості, оскільки при житті мати не узаконила самочинне будівництво та не провела його відповідну реєстрацію, тобто право власності на самочинно збудоване майно може бути визнане тільки рішенням суду. Отже, враховуючи, встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що за позивачами необхідно визнати право власності на самочинно побудовані споруди в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Оскільки спадкуванню підлягає 1/2 частка житлового будинку та 1/2 частка земельної ділянки, як частка у спільному майні подружжя, то за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 4/6 частин (1/2 - частка у спільному майні подружжя + 1/6 - успадкована частка після смерті дружини) у спадковому майні, за позивачами [PERSON], [PERSON], за кожним зокрема, по 1/6 частини з усього спадкового майна. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про те, що за позивачами слід визнати право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], яка померла [INFO], а саме на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS] та на земельну ділянку, що розташована в с. Лаврів, відповідно до визначених часток кожному із позивачів.

Outcome: approved