Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якій просили визнати за ними з 14.02.2015 право власності та право вимоги па грошові кошти в розмірі 4 840,00 доларів США, що еквівалентно сумі 125 445,54 гри. по курсу НБУ 25,9185 грн. за 1 долар США на день укладення договору, які [PERSON] набула відповідно до Договору відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 від 14.02.2015 за договором № 005-28618-020215 Банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 02 лютого 2015 року укладеним між [PERSON] і ПАТ «Дельта Банк» - з приводу отримання від Банку грошових коштів в доларах США з рахунку, на якому обліковуються гроші, що вказаний в договорі банківського вкладу (депозиту), що відкритий [PERSON] в Банку згідно п. 1.6. вказаного договору банківського вкладу, з набуттям [PERSON] за договором № 005-28618-020215 Банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладеним між [PERSON] і ПАТ«Дельта Банк» (скорочене найменування - АТ «ДЕЛЬТА БАНК», далі - Банк; 01133,м. Київ, вул. Щорса, буд, 36- Б) на суму 4 840,00 доларів США, що еквівалентно сумі 125 445.54 грн. по курсу НБУ 25.9185 грн. за 1 долар США на день укладення Договору) права власності та права вимоги на вказану частину вкладу та статусу вкладника у значенні п. 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 14.02.2015. В судове засідання позивачі не з»явилися, однак надали заяви про слухання справи в їх відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також до суду не з»явилися, однак надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та визнання позову. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється судом за відсутності цих осіб та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦП К України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачами та [PERSON] 14.02.2015 був укладений договір відступлення права вимоги (цесії) № 14022015 (далі - Договір). Згідно п. 1 Договору в рахунок погашення заборгованості відповідача (цедента) перед позивачами (цесіонаріями) в порядку та на умовах, визначених цим договором. Цедент відступає в певній частині цесюнаріям, а цесіонарії набувають в певній частині право вимоги та право власності на грошові кошти, належні цедентові, у зв'язку з чим цесіонарії стають вкладником в певній частині, яка далі зазначена в Договорі, за договором № 005-28618-020215 Банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладеним між цедентом і ПАТ «Дельта Банк» - з приводу отримання від банку грошових коштів в доларах США з рахунку, на якому обліковуються гроші, що вказаний в договорі банківського вкладу (депозиту), відкритий цедентом в банку згідно п. 1.6. вказаного договору банківського вкладу (копія додається). Банк надалі іменується «боржник», а вказаний договір банківського вкладу - договір з банком. За вказаним договором (п. 2) кожен з позивачів набув право вимагати від банку сплатити суму боргу в розмірі [PERSON] - 4 840,00 доларів США, що еквівалентно сумі 125 445,54 гри. по курсу НБУ 25.9185 гри. за 1 долар США па день укладення договору, який виник у зв'язку з наданням цедентом боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за договором з банком та [PERSON] - 4 800.00 доларів США, що еквівалентно сумі 124 408.80 гри. по курсу НБУ 25,9185 грн. за 1 долар США на день укладення договору, який виник у зв'язку з паданням цедентом боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за договором з банком. Згідно п. 3 Договору з моменту підписання цього договору сторонами кожен позивачів набув статус вкладника стосовно грошових коштів, зазначених в п. п. 1,2 договору, у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-У1 від 23.02.2012 року, а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». Пунктом 4 договору було передбачено, що право вимоги та право власності на суму боргу (на грошові кошти), визначену у п. 2 договору, перейшло від [PERSON] до позивачів з моменту підписання цього договору сторонами, тобто з 14.02.2015. Право вимоги, що відступив відповідач позивачам, підтверджується вищезазначеним договором з банком - згідно п. 5 договору. 20.06.2015року [PERSON] надала позивачам письмове повідомлення «Про розірвання Договору», в якому зазначила, що вважає помилковим укладання Договору, розриває його та вважає припиненим з 20.06.2015 року. Також [PERSON] повідомила позивачам, що у зв'язку з припиненням вказаного договору грошові кошти, право вимоги та право власності на які вона раніше відступала, вона вважає своєю приватною власністю (не визнає право власності та право вимоги позивачів на них у зв'язку з розірванням вказаного договору), грошові кошти з банку має намір отримати самостійно, щодо погашення заборгованості запропонував розглянути інші варіанти. На вказане повідомлення [PERSON], позивачі заперечували та не погоджувались - з відповідачкою, проводились перемовини щодо її неправомірної відмови від договору. Вказані перемовини виявились безрезультатними. 30.06.2015 року [PERSON] повторно направила позивачам лист про розірвання Договору, в якому зазначила, що Договір вона вважає припиненим з 20.06.2015 року, грошові кошти вважає своєю власністю, заперечення позивачів відхиляє. Також [PERSON] повідомила позивачам, що 25.06.2015 грошові кошти за договором № 005-28618-020215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладеним між нею і ПАТ «Дельта Банк», вона подарувала [PERSON] і, що гроші у сумі 9 640.00 доларів США переходять у його власність. У разі незгоди запропонував звертатися до суду. Позивачі отримали від [PERSON] письмове повідомлення про те, що 25.06.2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно п. 1 якого [PERSON] передала [PERSON] у власність грошові кошти за договором № 005-28618-020215 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 02 лютого 2015 року, укладеним між нею та ПАТ «Дельта Банк» на суму 9 640,00 доларів США. [PERSON] повідомив, що право власності на грошові кошти тепер належить саме йому, а тому нібито позивачі втратили право вимоги та право власності на вищевказані грошові кошти, заборонив звертатися до банку з приводу отримання вказаних коштів. Як вважають позивачі, така поведінка відповідачів є незаконною, суперечить нормам чинного законодавства України та порушує право власності та право вимоги позивачів. Зокрема, відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором не встановлено право [PERSON] відмовлятися від нього в односторонньому порядку. Згідно п. 9 договору [PERSON] мав право повідомити банк про відступлення права вимоги. Неповідомлення [PERSON] банку про заміну вкладника у зобов'язанні або неодержання банком такого повідомлення не є підставою для невиконання банком свого обов'язку позивачам або визнання договору неукладеними або недійсними. Договором з банком не передбачено отримання від банку згоди на відступлення права вимоги за договором. Укладення договору цесії та відступлення права власності та права вимоги на грошові кошти, що знаходилися на його особовому рахунку (рахунок на вимогу), [PERSON], позивачам здійснюється без згоди боржника та не зачіпає інтереси банку взагалі. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призупиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю. Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 4 договорів право власності на частину суми боргу в розмірі, визначеному у п. 2 договору, перейшло від відповідача до позивача з моменту підписання договору сторонами, тобто з 20.01.2015 року. Як встановлено в ході розгляду справи позивач, реалізуючи своє право власності намагався оформити перехід права власності на частку вкладу, як це передбачено умовами договору, проте відповідачем не вчинено жодних дій щодо реалізації такого права позивача. Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з огляду на вищевказані норми закону, суд вважає за можливе визнати за позивачами право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках розміщених [PERSON] на депозиті в ПАТ «Дельта Банк» з набуттям ними статусу вкладника в сенсі п.4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року, який передбачає, що вкладник фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Оцінюючи обраний позивачами спосіб захисту своїх інтересів, суд приймає до уваги наступне. В матеріалах справи є нічим не спростовані письмові докази вчинення відповідачами дій щодо невизнання прав позивачів, наявності певних перешкод у реалізації позивачами своїх законних прав, набутих за умовами чинних і неоспорених цивільно-правових угод. Тому суд виходить при вирішенні справи з наявного конфлікту майнових інтересів, що викликано спробою відповідача [PERSON] передати право власності на грошові кошти окрім позивачів також і іншій особі відповідачеві [PERSON], їх бездіяльністю у забезпеченні реалізації прав позивачів на фактичне отримання коштів, тобто негаторний позов підлягає вирішенню за вимогами ст.391 ЦК України. Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»). Крім того, при наданні правової оцінки цього позову суд враховує і рішення ЄСПЛ від 30.05.2000 року у справі «Бельведере Альберєра проти Італії», рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс проти Сполученого Королівства», А98 (1986). Заміна кредитора у зобов'язанні щодо депозитного договору із відповідача [PERSON] на позивачів не змінила суть зобов'язання та не потребувала згоди боржника банку в силу приписів ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 04.09.2013 року у справі № 6-67цс13. За таких обставин, суд вважає, що визнання позову відповідачем не порушує права третьої особи і не суперечить закону. Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пунктом 21 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року встановлено: «Суд нагадує, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами». Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.4 ст.12 ЦК України особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі крім випадків, встановлених законом. Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. В силу положень глави 13 ЦК України гроші є одним із видів майна (речей), тому на них розповсюджується можливість судового захисту шляхом визнання права власності. Відповідно до ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Системний аналіз приписів протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод ст.4і п.7 ст.92 Конституції України, ст.ст.177, 193, 328, 1058, 1066, 1074 ЦК України, ст.340 ГК України, ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», дозволяє зробити висновок про те, що кошти на депозиті в банку вважаються власністю вкладника, яка передана банку лише на зберігання в управління, вклад це частка власного майна вкладника, за ним зберігається право вільно розпоряджатись своїм майном, зокрема шляхом відчуження права власності на грошові кошти, при цьому будь-якими нормами права не встановлено положень, за яких право власності вкладника на відповідні кошти припиняється. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-535цс15. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині визнання права власності позивачів на грошові кошти, оскільки матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття підтверджені належними і допустимими доказами, а діями відповідачів позивачі обмежуються у реалізації такого права. При цьому, факт визнання позову відповідачами не може слугувати підставою для відмови у судовому захисту інтересів позивачів, оскільки відповідач раніше неодноразово вчиняв дії щодо невиконання прав позивачів, до початку судового розгляду не визнавав такі права, тому така позиції відповідачів не може гарантовано унеможливити повторне порушення цих саме прав позивачів, що обумовлює необхідність вирішення спору в судовому порядку із забезпеченням права позивачів на ефективний судовий захист і відновлення своїх порушених прав. Визнання за позивачами права власності на кошти в судовому порядку не суперечить закону, тому звернення позивачів до суду можливо визнати обгрунтованим і правомірним. Достатніх правових підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЩІК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачами відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому визнання позову відповідачем не суперечить закону, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати слід стягнути з відповідачів в повному обсязі в рівних частинах відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved