Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивачка 20 липня 2016 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом, в якому зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1999 року їй, її матері, [PERSON], та її рідному брату, [PERSON], кожному належить право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Дніпропетровську). [INFO] року померла [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/3 частину вищезазначеної квартири. На момент смерті разом зі спадкодавцем проживали та були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], тому вони обидва фактично вступили в управління спадковим майном, чим відповідно до положень ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину прийняли та кожному з них відповідно до положень ч.2 ст. 548 ЦК УРСР належить в порядку спадкування по 1/6 частині зазначеної квартири. Позивач 08.07.2016 року отримала після своєї матері свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину вищезазначеної квартири. Натомість відповідач отримувати аналогічне свідоцтво бажання не виявив. Більш того, він більше 15 років не проживає у спірній квартирі, не сплачує за неї комунальні послуги та не приймає участі в підтриманні в належному стані належної йому частки квартири. Тому позивач згідно уточннень просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 67,9 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м., 1/3 частина якої раніше належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1999 року, а 1/6 частина зазначеної квартири [PERSON] відповідно до положень ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР фактично прийняв в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері, [PERSON], [INFO] року. Також просила скасувати запис про державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Дніпропетровську) за [PERSON] та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] (Дніпропетровську) за [PERSON]. Усунути їй перешкоди у користуванні власністю, шляхом позбавлення [PERSON], права користування квартирою [ADDRESS] зі зняттям його з реєстрації за вищезазначеною адресою. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач, в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я». Третя особа - Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, в судове засідання не з'явилася та надала заяву в якій просила розглядати справу без участі їхнього представника. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, тому суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд віслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1999 року позивачу, її матері, [PERSON], та відповідачу, [PERSON], кожному належало право власності по 1/3 частині квартири [ADDRESS] (Дніпропетровську). Згідно відповіді КП ДМБТІ від 30.06.2016 р. № 8750 вищезазначене свідоцтво про право власності на житло від 10.01.1999 року було зареєстровано в КП ДМБТІ (а.с.6-8). [INFO] року померла [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/3 частину вищезазначеної квартири. Згідно довідки № 13551 від 23.06.2016 р. на день смерті [PERSON] разом з нею проживали та були зареєстровані її діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9,11). Згідно копії спадкової справи, після смерті [PERSON], спадщину фактично прийняли її діти: [PERSON] та [PERSON](а.с.80-94). Позивач 08.07.2016 року отримала після своєї матері свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину вищезазначеної квартири, в якому зазначено, що іншим спадкоємцем є [PERSON], але свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/2 частину спадкового майна (1/6 частину спірної квартири) ще не видано. До цього часу відповідач отримувати свідоцтво про право на спадщину бажання не виявив, хоча його мати померла ще [INFO] року (а.с.10). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом встановлено, що позивач та відповідач вступили у володіння спадковим майном, адже проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в належній спадкодавцю квартирі. Відповідно до роз'яснень ВССУ, наданих в п. 3.1 Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із Листом ВССУ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до «Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій…» від 29.01.2009 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Тому відповідно до положень ч.2 ст. 548, 549 ЦК УРСР, ст. 5 ЦК України, ч.4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідачу в порядку спадкування належала 1/6 частина вищезазначеної квартири, незалежно від того отримував він свідоцтво про право на спадщину чи ні. Всього, з врахування зазначеного відповідачу належала ? частина спірної квартири: 1/3 частина згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1999 року та 1/6 частина в порядку спадкування після смерті його матері, [PERSON]. Також з пояснень самої позивачки, допитаної судом в якості свідка за її клопотанням, та показань, допитаних в якості свідків сусідів позивачки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], встановлено, що більше 15 років відповідач в зазначеній квартирі не проживає. [PERSON] не сплачує за комунальні послуги, не приймає участі в підтриманні в належному стані належної йому частки квартири. За весь цей час відповідач до спірної квартири не з'являвся та жодних претензій на свою власність не заявляв. Де на даний час мешкає відповідач ні позивачу, ні його сусідам, допитаним судом в якості свідків, не відомо. Весь цей час позивач постійно проживає та зареєстрована у спірній квартирі, тому вона більше 15 років вимушена безпідставно переплачувати за комунальні послуги. Також позивач вимушена за власні кошти підтримувати в належному стані не тільки свою 1/2 частину квартири, а й належну відповідачу 1/2 частину квартири (а.с.96-162). Також свідки підтвердили, що позивач постійно, більш ніж як 15 років, відкрито та безперервно та добросовісно користується 1/2 частиною квартири відповідача як своєю власною. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. В той же час відповідно до ч.3 ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Також відповідно до положень ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Кожен з власників (співвласників) має не лише суб?єктивні права, але й несе відповідальність за належне використання цих прав перед громадою, суспільством, іншими співвласниками майна. Таким чином формується правосвідомість не лише самих власників, але й інших учасників правовідносин власності. Адже не можуть залишатися роками неврегульованими суспільні відносини щодо нерухомого майна, власник якого не бажає здійснювати свої правомочності власника щодо належного йому майна. Саме тому у Цивільному кодексі України містяться правові норми (ст. 344, ст. 365 ЦК України), які передбачають можливість припинення права власності поза волею власника майна (без жодної грошової компенсації - ст. 344 ЦК України чи з відповідною грошовою компенсацією - ст. 365 ЦК України). Верховним Судом України в узагальненні та аналізі розгляду деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ за 2013рік «Набувальна давність (ст. 344 ЦК)» було зазначено: Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності». Враховуючи, що позивач в жодні правовідносини з приводу спірної частини квартири з відповідачем не вступав, тому у позивача відсутній будь-який титул (підстава) для володіння майном та набуття нею на нього права власності. Також враховуючи, що позивач більше 10 років відкрито, постійно та добросовісно користується 1/2 частиною квартири, що належить відповідачу, суд вважає, що є усі підстави для визнання за нею права власності на належну відповідачу частку квартири за набувальною давністю. Вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності відповідача на належну йому частку в спірній квартирі є похідною від вимоги про визнання за позивачем права власності, а тому теж підлягає задоволенню. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 щодо застосування положень ст. 391 ЦК України ВСУ зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач вже 15 років не є членом сім'ї позивача, тому правовою підставою для позбавлення права користування та зняття з реєстрації відповідача є не ч.2 ст. 405 ЦК України, яка визначає підстави втрати права користування членами сім'ї, а є саме ст. 391 ЦК України, яка передбачає усунення будь-яких перешкод власнику в користуванні його майном. Тому вимога про позбавлення права користування та зняття з реєстрації відповідача теж підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved