Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивачка 04 лютого 2021 року звернулася до суду із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона уклала шлюб з відповідачем 17 червня 2014 року, сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач два роки проживає з іншою жінкою, у зв`язку з чим подальше збереження шлюбу неможливе, тому позивачка просить шлюб між нею та відповідачем розірвати та відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON] . Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила розірвати шлюб без надання строку на примирення (а.с.17). Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, строк на примирення просив не надавати (а.с.20). Оскільки учасники справи висловили свою позицію щодо заявлених вимог у поданих до суду заявах та їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали шлюб 17 червня 2014 року(а.с.3), сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Згідно зі статтею 51 Конституції України та статтею 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно з ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Положеннями ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивачка скористалася своїм правом на добровільність шлюбу та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, тому суд вважає встановленим, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому вимоги позивачки щодо відновлення їй дошлюбного прізвища підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст.110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved