Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2012 позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/2 частини квартири [ADDRESS], яке посвідчено державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., зареєстроване в реєстрі за № 5-1470. Позивачі неодноразово звертались до відповідача з проханням звернутись в центр надання адміністративних послуг Деснянської РДА в м. Києві із заявою про зняття з реєстрації та надання власникам квартири користування своїм майном. 06.01.2018 у [PERSON] та [PERSON] був конфлікт, про що вказує наявність в провадженні Деснянського УП ГУНП в м. Києві матеріалів кримінального провадження внесених до ЄРДР за № 12018100030000229 від 07.01.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. 17.04.2018 постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Соломченко О.В. закрито кримінальне провадження. Однак на зазначену постанову подано скаргу слідчому судді. За таких обставин, [PERSON] довелось змінити місце проживання та винаймати квартиру [ADDRESS]. Відповідач з серпня 2018 року не проживає в спірній квартирі, але з реєстрації місця проживання не знявся та продовжує бути зареєстрований в квартирі і до теперішнього часу, чим створює суттєві перешкоди для позивачів у користуванні квартирою, оскільки позивачі будуть вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. Посилаючись на викладене, позивачі просять суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 99 по пр. Лісовому, буд. 22 в місті Києві та усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення. 25.10.2018 відповідач надав в судовому засіданні відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що реєстрацію місця проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та саме за ініціативою [PERSON], як власника 1/2 частини квартири. За час проживання [PERSON] та [PERSON] вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, разом проводили своє дозвілля та відпочинок. Щодо обставин порушеного кримінального провадження відповідач зазначає, що побутовий конфлікт, який відбувся 06.01.2018 було спровоковано саме [PERSON], але орган досудового розслідування не встановив обставин та фактів, які могли бути підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. 07.11.2018 від представника позивачів - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які міститься в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив в задоволені відмовити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2012 позивачі прийняли спадщину по 1/2 частини квартири [ADDRESS] після померлого [PERSON], яке посвідчено державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, Прядко Т.А., зареєстроване в реєстрі за №5-1470. Позивачі неодноразово звертались до Центру надання адміністративних послуг Деснянської РДА в м. Києві та відповідача з вимогою про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом зняття з реєстрації, що підтверджується заявами від 23.06.2018. З Договору оренди квартири від 23.05.2018 вбачається, що [PERSON] орендувала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно із відповіді Деснянської РДА в м. Києві № 102122130-6350 станом на 11.07.2018 у квартирі [ADDRESS] зареєстровано чотири особи. Відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з серпня 2018 року, що не заперечувалось сторонами по справі. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 19.07.2018 року задоволено скаргу адвоката [PERSON] та скасовано постанову слідчого Деснянського УП ГУНП в м. Києві Соломченка О.В. від 17.04.2018 року про закриття кримінального провадження за № 12018100030000229 за ч. 1 ст. 125 КК України. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Отже, суд критично ставиться до доводів представника відповідача, що поданий позов до Вишгородського районного суду Київської області в жовтні 2018 році про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя є доказом, що відповідач був вселений та зареєстрований як член сім'ї, оскільки підтвердження цього в ході судового засідання не знайшло, представником відповідача не надано доказів, які б суд міг покласти в основу достатності доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України. Крім того, суд зауважує, що позов до Вишгородського районного суду Київської області був поданий вже після відкриття провадження по даній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Також судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідач порушує право власності позивачів, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивачі обмежені у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивачів в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. Водночас, суд звертає увагу, що в постанові від 01 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. У зв'язку з цим, у суду не має законних підстав для задоволення позовних вимог в частині примусового зняття з реєстрації та виселення відповідача. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 704,80грн.

Outcome: partial