Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування, усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13.07.2020 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про встановлення порядку користування та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення залишено без розгляду в частині позовних вимог про встановлення порядку користування. З урахуванням уточнень від 21.08.2020 (а.с. 124-127), позивачка просить усунути їй перешкоди у користуванні майном, а саме 1/2 частиною будинку [ADDRESS] шляхом вселення до будинку. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області у справі № 2-1006/07 від 26.12.2017 за [PERSON] визнано право власності на частину жилого будинку, господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частина будинку належала [PERSON] , який [INFO] помер. На цю частину майна претендує відповідачка - [PERSON] , яка є спадкоємицею за заповітом на все майно [PERSON] . Крім того, на цей час у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області знаходиться справа № 317/2232/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. У справі № 317/22/32/19 [PERSON] просить суд визнати недійсним заповіт, який був складений [PERSON] . Фактично проживати в своїй частині будинку позивачка не може, оскільки відповідачка чинить їй перешкоди і не дає можливості навіть зайти до будинку. Позивачка неодноразово приїжджала до будинку з метою проживання в ньому, однак відповідачка влаштовувала сварку, виганяла її з будинку. Позивачка викликала поліцію, щоб та вплинула на [PERSON] і відповідачка перестала чинити їй перешкоди у проживанні в цьому будинку. Так, в матеріалах справи знаходиться копія доповідної записки т.в.о. начальника СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області І. Васильчука, в якій зазначено, що 24.09.2019 до Запорізького РВП надійшло повідомлення із служби 102. Під час проведення перевірки було здійснено виїзд за адресою ( [ADDRESS] ), де до співробітників поліції із заявою звернулась [PERSON] з проханням притягнути [PERSON] до відповідальності, оскільки остання не дає [PERSON] зайти до будинку, який належить заявниці на праві власності. Крім того, події 24.09.2019 були заактовані. Зайти до будинку позивачка спробувала і 06.10.2019, однак [PERSON] поводила себе так само, вселенню перешкоджала, внаслідок чого знову довелось викликати поліцію. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні 08.10.2020 позов підтримала, зазначила, що хоче проживати у спірному житловому будинку. Вона стала власником 1/2 частини на підставі рішення суду. Інша частина належала [PERSON] . В житлі де вона проживає зараз, проживає три сім`ї. Їй важко жити з трьома сім`ями, тому вирішила вселитись у будинок. Ще до реєстрації по [ADDRESS] , вона проживала там з чоловіком. Також там жила їх онука з чоловіком. Починаючи із жовтня 2019 року вона намагається вселитись до будинку. Вільного доступу до будинку вона не має. У неї були ключі, проте [PERSON] змінила замки. Починаючи із жовтня 2019 року відповідачка чинить перешкоди. Влітку 2020 року вона також там була. У будинку є санвузол, а за документами немає. Вони з чоловіком добудовували коридор у 2016 році. Вона вчиняла дії щодо вселення. З жовтня 2019 року почались перешкоди. У неї був свій ключ, тож вона зайшла до будинку до першого коридору. Будинок відчиняла у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Також був майстер, який повинен був поставити двері. Вони вирізали вікно і поставили двері в коридорі. Попросили [PERSON] звільнити кімнату, вона пообіцяла звільнити. Двері вона поставила, щоб був окремий вхід. Ці двері [PERSON] зняла. На вхідних дверях вона поставила нові замки. Це показала їй [PERSON] , коли позивачка приїхала днів через п`ять вселятись до будинку. У той день вона викликала поліцію. Поліція рекомендувала звернутись їй до суду. Більше вона не намагалась вселятись. Представник позивачки, адвокат Кузнєцов Д.О., у судовому засіданні 08.10.2020 позов підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. У подальшому представник позивачки участі у розгляді справи не брав. У заяві від 12.01.2021 адвокат Кузнєцов Д.О. просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. У судовому засіданні 08.10.2020 представник відповідачки, адвокат Косякова З.М., заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Зазначила, що після 2007 року позивачка не проживала у спірному будинку. Лише після смерті колишнього чоловіка вона висловила намір проживати у будинку. За технічними характеристиками будинок складається з двох кімнат, інші приміщення є службовими. Обираючи собі місце проживання, позивачка обрала собі більшу кімнату. Для відповідачки цей будинок є постійним місцем проживання. Переселяти її у кімнату площею 6 кв.м не можна, оскільки вона не відповідає вимогам. Сторони по справі не є родичами. Вселення у житло колишньої дружини спадкодавця вважає неможливим. [PERSON] забезпечена житлом, адже має 1/4 частину квартири. Вселення порушить інтереси [PERSON] , право на приватне життя. Вона може реалізувати своє право шляхом викупу частини будинку. Відповідачка повідомляла представника про те, що позивачка прийшла до будинку, вирізала вікно, вставила двері, тим самим дала зрозуміти, що вона буде проживати у будинку у кімнаті площею 15 кв.м. Зі слів відповідачки ключів у [PERSON] не було і не могло бути. [PERSON] не змінювала замки. Востаннє замки змінювали ще за життя [PERSON] . Чи має доступ [PERSON] до будинку та чи має вона ключі від нього представник не знає. Вони готові надати ключі, щоб позивачка мала змогу заходити до будинку. Чи буде перешкоджати відповідачка позивачці залежить від того з ким і навіщо вона прийде до будинку. Надалі представник відповідачки участі у розгляді справи не брала. Після судового засідання 08.10.2020, у якому адвокат Косякова З.М. брала участь, вона зверталась до суду: - із заявою від 02.11.2020 про відкладення розгляду справи 03.11.2020 у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні; - із заявою від 18.11.2020 про відкладення розгляду справи 19.11.2020 у зв`язку з перебуванням на самоізоляції; - із заявою від 09.12.2020 про відкладення розгляду справи 11.12.2020 у зв`язку з перебуванням на самоізоляції; - із заявою від 11.01.2021 про відкладення розгляду справи 12.01.2021 у зв`язку з посиленням карантинних заходів. Жодних документів, які б вказували на поважність причин неявки у вказані судові засідання, представник відповідачки не надавала. У зв`язку з необхідністю додержання розумних строків розгляду справи, неодноразового відкладення судових засідань за клопотанням представника відповідачки, враховуючи, що на час подання цих заяв представник відповідачки вже скористалась своїм правом на вступне слово, приймала участь у судовому засіданні при дослідженні письмових доказів у справі, суд вважає за можливе продовжити та закінчити судовий розгляд за відсутності відповідачки [PERSON] та її представника, адвоката Косякової З.М. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи третя особа, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, що не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши доводи позивачки [PERSON] , представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.12.2007 у справі № 2-1006/07 здійснено поділ житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] - кожному по 1/2 частині. Також вказаним рішенням за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Право власності на означену частку житлового будинку зареєстровано за [PERSON] в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18538431 від 16.04.2008. Як видно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 04.06.2019, [PERSON] помер [INFO] . Заповітом від 28.07.2016 [PERSON] заповів все своє майно, зокрема, 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Заявою від 29.01.2019 [PERSON] прийняла спадщину за заповітом, відкриту після смерті [PERSON] . Також до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, відкритої після смерті [PERSON] , звернулась [PERSON] , а [PERSON] подала заяву по відмову від спадщини. На час розгляду даної справи відомостей про отримання [PERSON] , чи іншою особою, як спадкоємцем [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку спадкова справа не містить. Наразі у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] . За змістом наявної у справі копії доповідної записки щодо розгляду повідомлення [PERSON] , складеної т.в.о. начальника СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Ігорем Васильчуком, 24.09.2019 під час проведення перевірки було здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS] , де до співробітників поліції із заявою звернулась [PERSON] , в якій просила органи поліції притягти до відповідальності [PERSON] , яка не дає заявниці зайти до будинку. Під час проведення перевірки було встановлено наявність ознак цивільно-правових відносин, які не входять до компетенції органів Національної поліції, у зв`язку з чим припинено перевірку. За змістом наявної у справі доповідної записки щодо розгляду повідомлення, складеної начальником СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] , 06.10.2019 до Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] , у тещі конфлікт з сусідами. У ході збору матеріалу було встановлено, що у [PERSON] конфлікт виник у зв`язку з розподілом майна. Під час проведення перевірки було встановлено наявність ознак цивільно-правових відносин, відсутність ознак, котрі б вказували на наявність кримінального правопорушення, у зв`язку з чим припинено перевірку. Як видно з акту від 24.09.2019, складеного [PERSON] за участі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 24.09.2019 [PERSON] із вказаними особами прибула до будинку [ADDRESS] з метою вселення у будинок. [PERSON] чинила опір - замкнула вхід до двору на воротах та в будинок, погрожуючи металевою трубою та газовим балоном. Даний акт був запропонований [PERSON] для підписання, але вона відмовилась він підпису та отримання акту. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла . Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права позивачки, як співвласниці житлового будинку, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У ст. 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у різні часи були дружинами [PERSON] . Частини співвласників у натурі в будинку, як за життя [PERSON] , так і після його смерті, не виділялись, порядок користування житловим будинком не визначався. Спадщина після смерті померлого [PERSON] в установленому законом порядку не оформлена, проте суд виходить із того, що застосуванню підлягають положення ст. 1268 ЦК України. Як наявні у справі докази, так і пояснення представника відповідачки, адвоката Косякової З.М., вказують на те, що [PERSON] дійсно не має змоги проживати у спірному житловому будинку, через відсутність доступу до нього, перешкоди з боку відповідачки. Під час судового розгляду 08.10.2020 судом вкотре було запропоновано сторонам добровільно врегулювати спір, на що представник відповідачка зазначила, що вони готові надати ключі позивачці, щоб та мала змогу заходити до будинку. Відомостей про те, що на час розгляду справи 12.01.2021 позивачці були надані ключі від спірного житлового будинку, матеріали справи не містять. Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Як, позивачка, так і відповідачка, мають право на проживання у спірному житловому будинку. На переконання суду у жодної зі сторін спору немає пріоритету у балансі інтересів. Із наявної у справі копії технічного паспорту судом встановлено, що житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких наразі проживає [PERSON] . Під час розгляду справи судом не встановлено неможливості спільного проживання позивачки та відповідачки в одному будинку. Наявність особистих неприязних стосунків не підтверджена матеріалами справи. Фактично спір між сторонами стосується не права власності, а лише порядку користування житловим будинком, адже і позивачка і відповідачка бажають проживати у більшій кімнаті. Сам по собі факт того, що вільна житлова кімната має розмір 6,6 кв.м у жодному разі не може бути перешкодою для вселення позивачки до будинку. Сторони не позбавлені можливості у подальшому вирішувати питання володіння та користування майном. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості - вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд констатує, що де-юре спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності чи визначення порядку користування майном. Саме лише вселення позивачки [PERSON] до житлового будинку не порушить прав відповідачки, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з вселенням, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved