Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], який відбувся 18 липня 2006 року між позивачами, з одного боку, і донькою позивачів [PERSON] з другого. В заяві зазначили, що відповідно до оспорюваного правочину позивачі подарували належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], а відповідачка прийняла зазначену квартиру в дар. Позивачі просять визнати договір недійсним як укладений під впливом помилки, оскільки позивачі була переконані, що укладають договір довічного догляду, у звязку з яким як непрацездатні за віком особи розраховували на отримання від доньки майнової допомоги, продуктів харчування, ліків, іншої допомоги в організації їхньої життєдіяльності. Проте донька за спливом пяти років після укладення правочину переїхала до іншого населеного пункту, своє відношення до батьків змінила, прийняті на себе обовязки утримання батьків не виконує. В звязку з викладеним просять визнати договір дарування зазначеної квартири недійсним, бо він не відповідає їхньому дійсному волевиявленню. До суду позивачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, не зявилися. Їх представник надала суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без її участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить визнання прозову, звернулась до суду відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 158, 169 ЦПК України є підставою для вирішення спору у відсутність осіб, які беруть участь у справі. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час і місце вирішення справи, до суду не зявився, не надавши повідомлення про згоду на участь у справі. За згаданих обставин у відповідності до ст. 36 ЦПК України суд вважає за можливе вирішення справи без участі представника третьої особи. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що 18 липня 2006 позивачі подарували, а відповідач прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (а. с. 8-9). Зазначений договір посвідчено державним нотаріусом пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], а право власності на квартиру за відповідачкою 1 серпня 2006 року зареєстровано ОП «ЗМБТІ» (а. с. 11). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК, а відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки, передбачені статтею 229 ЦК України, згідно з якою якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому істотне значення, зокрема, має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Оцінюючи правовідносини, які склалися, суд вважає, що, укладаючи оспорювану угоду, дарувальники помилялися відносно її природи, бо вони вважали, що вони укладають договір довічного утримання. Оскільки в даному випадку волевиявлення дарувальників, виражене в зазначеній угоді, не відповідало їхній внутрішній волі, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Як випливає зі змісту ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У звязку з викладеним, визнаючи договір недійсним, суд вважає за необхідне застосувати правила реституції, тобто повернути сторони в первісне становище, і визнати за позивачами право власності на спірний обєкт нерухомості.

Outcome: approved