Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивачі звернулася до суду із позовною заявою про зобов`язання Відповідача, [PERSON] , не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкод у користуванні спільним майном, а саме квартирою що знаходиться за адресою [ADDRESS] , шляхом передачі ключів від вхідних дверей, а також кодів від сигналізації. Встановити частки у спільному сумісному майні, а саме в квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , по 1/3 частини кожному із її співвласників, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; Визначити порядок користування спільною квартирою таким шляхом: Виділити в особисте користування [PERSON] житлову кімнату № 14 та санвузол №17 (згідно плану квартири з технічного паспорта) Виділити в особисте користування [PERSON] в особисте користування житлові кімнати № 16 , 18 комірку №19 та санвузол №6 Виділити в особисте користування [PERSON] житлові кімнати №2, 5 та санвузол №3,4 Кухню №8 коридор №1, 13, кімнату №7, котельню №15, підвал та сходову клітку №12 залишити у спільному користуванні Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] , та його доньці - [PERSON] та колишній дружині - [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 14.12.2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження № 2351 , належить житлове приміщення - квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Загальна площа даної квартири складає 226 кв.м., а житлова площа 145, 4 кв.м. Після фактичного припинення шлюбних відносин, внаслідок постійних непорозумінь, позивач був змушений змінити місце проживання, таким чином у вищезгаданій квартирі залишились проживати тільки донька та Відповідач. Тривалий час позивач намагався мирно врегулювати спір між відповідачем з приводу користування даним житловим приміщенням, що належить нам на праві спільної сумісної власності, проте порозуміння так і не вдалось досягнути. Таким чином, Відповідач чинить перешкоди у здійсненні конституційних прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, зокрема квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. На підставі вищевикладеного, просить задоволити позовні вимоги. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.11.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 05 листопада 2018 року закрито підготовче провадження за даним позовом та призначено справу до судового розгляду. 21 грудня 2018 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі. 19.02.2020 року відновлено провадження у справі на підставі листа від Львівського Науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість проведення експертизи. 16 вересня 2020 року на адресу суду поступили пояснення від представника відповідача - [PERSON] , які мотивовані тим, що [PERSON] має повний доступ до житлового приміщення, оскільки у його розпорядженні знаходяться ключі від дверей до квартири. Сигналізація, оснащена в квартирі - відключена. Відтак, представник відповідача просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, так як відсутні перешкоди у користуванні майном. В судовому засіданні позивачі та їхній представник зазначили про те, що відсутній спір в частині вимоги усунення перешкоди в користуванні приміщенням. Інші заявлені вимоги підтримали та просили такі задоволити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , та його доньці - [PERSON] та колишній дружині - [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 14.12.2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження № 2351 , належить житлове приміщення - квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Загальна площа даної квартири складає 226 кв.м., а житлова площа 145, 4 кв.м. Даний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої сторонамна праві спільної сумісної власності належить 1/1 частка даної квартири. Згідно ст. 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У відповідності до змісту ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до змісту ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, тобто за правилами виділення майна, що перебуває у спільній частковій власності. Дана норма відповідає змісту п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5, де передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Згідно ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно норм п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про необхідності встановлення частки у спільному сумісному майні. Щодо заявленої позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні приміщенням, то суд зазначає про те, що згідно наданх пояснень позивачами в судовому засіданні та письмових пояснень відповідача, в останніх відсутній спір по даній вимозі. Щодо заявленої вимоги про визначення порядку користування квартирою, то суд зазначає про те, що 21 грудня 2018 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова призначено судову будівельно-технічну експертизу, однак відповідно до відповіді від Львівського Науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість проведення такої, суд не вбачає можливим визначити порядок користування приміщенням. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є позов підлягає до часткового задоволення. Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачів судовий збір у розмірі 640 грн. На основі вищевикладеного,

Outcome: dismissed