Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом, в якому просить припинити встановлені рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2015 року часи зустрічей [PERSON] з онукою - [PERSON], [INFO], з 18 годин 00 хвилин четверга до18 годин 00 хвилин суботи щотижня, за місцем проживання [PERSON], а саме: [ADDRESS]. При цьому позивачка вказує, що 24 жовтня 2009 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу вони мають дитину - доньку [PERSON], [INFO]. 05 жовтня 2012 року рішенням суду між ними було розірвано. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 23 лютого 2015 року було встановлено часи зустрічей відповідачки з онукою - [PERSON], [INFO], з 18 годин 00 хвилин четверга до18 годин 00 хвилин суботи щотижня, за місцем проживання [PERSON], а саме: [ADDRESS]. Вважає, що спілкування відповідачки з її малолітньою дитиною шкідливо впливає на її стан здоров'я та психологічний стан і тому звернулася до суду за захистом законних інтересів її дитини. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надала. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та прийняти рішення на підставі наявних у справі документів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, 24 жовтня 2009 року між позивачкою [PERSON], та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1010. Від цього шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO], (а.с.9). Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2012 року шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано. Судом встановлено, що мати колишнього чоловіка позивачки, відповідач по справі [PERSON], виявила бажання бачитися з онукою. Перший час жодних перепон для спілкування позивачка не створювала, але під час їх зустрічей відповідачка провокувала сварки, нецензурно висловлювалась в її адресу та налаштовувала дитину проти неї. Публічні та показові сварки відповідачки з позивачкою, дискредитування її як матері в очах дитини не могло позитивно відобразитись на психіці її доньки. Через таку поведінку відповідачки позивачка вирішила обмежити спілкування дитини з нею. Однак відповідачка, не погоджуючись з рішенням позивачки, звернулась з позовом до суду. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою онукою, за участю третьої особи - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради, було зобов'язано мене усунути перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні з онукою [PERSON], [INFO], шляхом встановлення часу зустрічей [PERSON] з онукою - [PERSON], [INFO], з 18 годин 00 хвилин четверга до 18 годин 00 хвилин суботи щотижня, за місцем проживання [PERSON], а саме: [ADDRESS], про що свідчить копія рішення, (а.с.11-12). Після вказаного рішення позивачка справно допускала відповідачку до виховання та спілкування з онукою. Однак, навіть після усунення позивачкою перешкод, відповідачка продовжувала сварки та лайки в її адресу в присутності дочки. Після стресової ситуації, яка виникла внаслідок чергової сварки, у дитини стали проявлятися такі симптоми: плаксивість, дратівливість, неспокійний сон, моргання очима, сіпання плечима. Знепокоївшись такими симптомами вона звернулась з дитиною до невролога і 27 травня 2015 року, дитині було поставлено діагноз «невроз». Крім того, з метою надання оцінки психологічного стану, виявлення причин нервової поведінки дочки та корекції її психологічного стану позивачка [PERSON] зверталася до психолога дитячого садку -ДНЗ № 47 «Берізка» комбинового типу ММР Запорізької області, який відвідує її дочка. Висновок щодо психологічного стану дитини додається до матеріалів справи, (а.с.21). Також, після перебування у бабусі, дитина неодноразово скаржилася на біль у животі, а 08.08.2015 року о 09 годині 17 хвилин машина швидкої медичної допомоги госпіталізувала дитину до інфекційного відділення КУ «Мелітопольської міської лікарні №2» з діагнозом «гострий гастроентероколіт», що підтверджується копією листа-відповіді № 01-02/349, (а.с.19). Після цього випадку, відповідачка не схаменулася та продовжувала провокувати сварки, лаятись на позивачку та нецензурно виражатись, через що, донька, яка зазвичай була свідком даних інцидентів, стала ще більш нервовою, почали виникати істеричні припадки. Також, на очах у дитини відповідачка неодноразово намагалась застосувати силу до позивачки, порушувала її фізичну недоторканність, що підтверджується копією вироку від 09 листопада 2015 року, в якому [PERSON] було визнано винуватою за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Всі ці вказані обставини свідчать про те, що негативне відношення відповідачки до позивачки, безпосередньо, віддзеркалюється на психічному та фізичному здоров'ї дитини, відображається на її поведінці та її відношенню до матері. Дитина знаходиться у віці в якому вона лише пізнає цей світ, починає усвідомлювати своє місце в суспільстві та дає першу оцінку діям найближчих її родичів, подібні нервові та психічні навантаження є категорично недопустимими. Згідно ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ч.2 ст.6 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч.1 ст. 19 Конвенції про права дитини, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ч.2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно ст. 263 Сімейного кодексу України, спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що спілкування відповідачки з малолітньою дитиною шкідливо впливає на її стан здоров'я та психологічний стан, тому суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню На підставі викладеного та

Outcome: approved