Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивачі просили суд визнати за ними право спільної сумісної власності на автомобіль БМВ 5231, 1996 року випуску, державний номер [NUMBER], зареєстрований на ім»я співвласника [PERSON] і стягнути з них на користь держави грошову компенсацію в рахунок конфіскації даного автомобіля в розмірі 1/3 частки вартості автомобіля. Зняти арешт з автомобіля і виключити його з опису. Зупинити реалізацію автомобіля державною виконавчою службою. В обґрунтування позовних вимог [PERSON], [PERSON] зазначили, що Вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 28.04. 2016 року їх сина [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. І85 КК України, ч. І ст. 304, ст.70, 75 КК України до 3-х років позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком І рік 6 місяців. Автомобіль БМВ-523І, державний номер [NUMBER], 1996року випуску, належний [PERSON], конфісковано в дохід держави, як засіб вчинен\-ня кримінального правопорушення. Даний автомобіль арештований ухвалою слідчого судді Піщанського райсуду Вінницької області від 28.01.2016 року і зберігається на арештмайданчику [PERSON] відділення поліції. 14.07.2016 року старшим державним виконавцем Піщанського райвідділу ДВС автомобіль описаний. Конфіскований автомобіль є власністю сина формально. Фактично він є спільною сумісною власністю їх сім»ї, оскІльки придбаний за спільні кошті та в інтересах сім»ї. Автомобіль придбаний за спільні 70000 гривнів. Вони пов»язані спільним побутом, у них спільний бюджет, дотримуються по відношенню один одного сімейно правових обов»язків. Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю. Отже конфіскований автомобіль є спільною сумісною власністю їх сім»ї. Виходячі з цього вважають, що право власності відповідача [PERSON] складає 1/3 частину вартості автомобіля, яка і може бути конфіскована. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги і просив про їх задоволення з підстав зазначених позивачами. Представник відповідача [PERSON] відділення Могилів-Подільського ОДПІ ГУ ДФС України у Вінницькій області [PERSON] не заперечувала проти позову. Третя особа - [PERSON] райвідділ ДВС ГУ юстиції у Вінницькій області, покладалася на думку суду у вирішенні спору. Свідок [PERSON], [PERSON], [PERSON] стверджували, що позивачі шукали позичити грошей для придбання автомашини синові. [PERSON] пояснив, що у розмові із відповідачем [PERSON], той повідомив нібито автомашину йому купили батьки щоби він заробляв ізвозом, чим він намагався займатися. Заслухавши сторін, перевіривши їх вимоги доказами, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивачі не є власниками описаного та арештованого майна, а оскільки вони вважають, що майно належить їм, а не боржникові, вони мають право звернутися до суду із позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження». Строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦПК України (три роки) позивачами не пропущений. Предметом позову, зважаючи на вимоги позову, є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертається конфіскація ч. 2 ст. 183 ЦК України. Разом із тим, одноосібним власником спірного майна автомашини є відповідач [PERSON], оскільки Крижопільським ВРЕР 23.11.2013 року була здійснена реєстрація його права власності на предмет конфіскації, що відповідає правилам встановленим ч. 4 ст. 334 ЦК України про те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. З дня реєстрації права власності, протягом майже трьох років, позивачі не оспорювали своє право на неподільну річ і не заявляли про нього при здійсненні реєстрації. Оскільки майно, яке підлягає конфіскації, було набуто за твердженням позивачів спільними коштами, вони б мали надати суду такі докази. Разом із тим, позивачі стверджують про те що придбання автомашини здійснено за рахунок заробітної плати, одержаної ними всіма у 2011-2013 роках. При цьому відповідач [PERSON] у 2011-2012 роках проходив військову службу і участі у зароблянні коштів не приймав. Не було позивачами із відповідачем укладено будь якої угоди про створення спільної сумісної власності. Відповідач користувався власним майном на свій розсуд, не погоджуючи даного питання із позивачами. Позивачі, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], шукали осіб у яких мали позичити кошти для придбання автомобіля синові. За твердженнями позивачки [PERSON], вони позичили 18 тис. гривнів у матері; 30 тис. гривнів у доньки. Разом із тим, а ні договорів позики, а ні розписок, які б підтвердили її показання суду не надала. Таким чином, позивачі не довели свій намір на створення спільної сумісної власності та своє право власності на автомашину належну відповідачу [PERSON]. Суд розцінює їх вимоги як бажання уникнути виконання судового вироку про конфіскацію автомашини як знаряддя вчинення злочину. Враховуючи недоведеність позовних вимог,

Outcome: dismissed