Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ворошиловського районного суду м. Донецька з позовною заявою до [PERSON], третя особа відділ опіки та піклування виконавчого комітету Ясинуватської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон особи, що не досягла 16-річного віку, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] в період з 15 червня 2002 року по 16 жовтня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В цьому шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, син проживає з позивачкою і перебуває на її повному утриманні, оскільки відповідач призначені рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області аліменти на утримання дитини не сплачує, жодної матеріальної допомоги не надає. Наприкінці літа 2009 року, позивачка разом з дитиною переїхала на тимчасове місце проживання до м. Санкт-Петербург Російської Федерації і на сьогоднішній день має намір продовжити там, оскільки з 07 квітня 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Росії - [PERSON], [INFO]. При цьому позивачка зазначає, що вона та її чоловік у м. Санкт-Петербурзі мають постійне місце роботи, проживають разом із дитиною, з 09 червня 2012 року позивачка отримала вид на проживання іноземного громадянина строком до 04 червня 2017 року [NUMBER] та має намір у подальшому отримати громадянство Російської Федерації і придбати власне житло, а дитина має доступ до безкоштовного навчання, а саме відвідує школу №240 Кіровського району Санкт-Петербурга, а отже має можливість отримати повну середню освіту, а у подальшому і вищу освіту у Російській Федерації. За роки проживання [PERSON] разом із сином у м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації, позивачка кожного літа привозить дитину в Україну у м. Ясинувата для літнього відпочинку на канікулах та відвідування бабусі і батька , жодних перешкод у спілкуванні між сином та батьком не створює. Кожного року наприкінці літа, коли позивачці разом з дитиною потрібно виїжджати до м. Санкт-Петербург Російської Федерації (дитині на навчання, а позивачці на роботу), між позивачкою та відповідачем виникають суперечки стосовно отримання дозволу на вивіз дитини за межі України. Такі суперечки ініціює відповідач, ставлячи перед позивачкою різноманітні умови, за яких він надасть [PERSON] нотаріальну заяву про дозвіл вивозу за межі України, і такі умови вперш за все стосуються аліментних зобов'язань щодо утримання дитини. Так, у 2011 році, позивачка для отримання раніш зазначеного дозволу на 2011-2012 роки за умовами відповідача була вимушена відкликати виконавчий лист, щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, а у 2012 році для отримання дозволу на 2012-2013 роки, передала останньому оригінал цього документу безпосередньо у нотаріуса, щоб він підписав відповідну нотаріальну заяву. В обґрунтування своїх умов, відповідач у грубій формі вимагає від [PERSON] докази того. що в подальшому вона не буде звертатися до виконавчої служби для стягнення з нього аліментів на утримання дитини, хоча оригінал відповідного виконавчого документу знаходиться у нього, мотивуючи це своїм низьким матеріальним становищем, вимагає гроші і навіть придбання для нього в Україні житла, в обмін на вивіз дитини. Таким чином, відповідач на компроміс не йде і турбується лише про своє матеріальне забезпечення. Позивачка зазначає, що вона хоче мати можливість без перешкод привозити сина до України та вивозити його за межі України в будь-який час по мірі необхідності, крім того, [PERSON] має реальну можливість, а дитина бажання відпочивати та оздоровлюватися на території України і за її межами, але така поведінка відповідача є основною перепоною для цього. Тому, позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом і просить суд надати [PERSON], дозвіл на вивіз малолітнього сина, [PERSON], [INFO] до Російської Федерації на постійне місце проживання за місцем проживання матері без згоди та супроводу його батька, [PERSON] з правом оформлення всіх провізних документів та всіх документів необхідних для реєстрації місця перебування дитини на території Російської Федерації до досягнення дитиною 16-ти річного віку; надати [PERSON], дозвіл на тимчасовий вивіз з території України малолітнього сина, [PERSON], [INFO] у супроводі [PERSON] або супроводі будь-якої іншої повнолітньої особи за вибором позивача до досягнення дитиною 16-ти річного віку на відпочинок та оздоровлення без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь позивачки судовий збір у розмірі 114,70 грн. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також зазначила, що позовні вимоги вона підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить оголошення в газеті (відповідно до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України). Представник третьої особи відділ опіки та піклування виконавчого комітету Ясинуватської міської ради в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить судова розписка. В матеріалах справи міститься рішення виконавчого комітету Ясинуватської міської ради від 27.11.2013 року №341, згідно якого орган опіки та піклування Ясинуватської міської ради вважає доцільним надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий вивіз малолітнього сина [PERSON], [INFO], в Російську Федерацію за місцем проживання матері без згоди та супроводу батька [PERSON] з правом оформлення всіх проїзних документів та всіх документів, необхідних для реєстрації місця перебування дитини на території Російської Федерації до досягнення дитиною 16-річного віку, а також дозволити тимчасовий вивіз з території України малолітнього сина [PERSON], [INFO], у супроводі матері або інших повнолітніх осіб, за вибором [PERSON], до досягнення дитиною 16 річного віку, на відпочинок, оздоровлення, навчання без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] (а.с.28-30). Зі згоди позивачки, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон особи, що не досягла 16 річного віку, не підлягає задоволенню, з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.15, зворотній бік). Від даного шлюбу у сторін є дитина - [PERSON], [INFO] року народження, підтвердженням чого є свідоцтво про народження, серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ясинуватського міського управління юстиції Донецької області (а.с.5, зворотній бік). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серія [NUMBER], виданого відділом РАГС Кіровського району комітету по справам РАГС Керівництва Санкт-Петербурга, [PERSON] 07 квітня 2010 року уклала шлюб з [PERSON] (а.с.16). Встановлено, що позивачка [PERSON] має намір мешкати зі своїм чоловіком [PERSON] в м. Санкт-Петербурзі. Так, на теперішній час, позивачка мешкає і працює в м. Санкт-Петербурзі, підтвердженням чого є вид на мешкання іноземного громадянина в Російській Федерації [NUMBER] та довідка з місця роботи (а.с.8, зворотній бік, 10, 11,13). [PERSON], мешкає разом зі своєю матір'ю і відвідує середню школу №240 (а.с.5, 13). Згідно ст.8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжя, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» в'їзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч.1 вказаних Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріального посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Отже зазначені норми закону, регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон. Статті 141 Сімейного кодексу України визначає рівність прав і обов'язків батьків, щодо дитини. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив, що позивачкою [PERSON] фактично ставиться питання про надання дозволу на вивіз дитини та перебування дитини за кордоном впродовж чотирьох років без згоди батька, яке не носить тимчасовий (одноразовий характер). Надання такого дозволу є грубим порушенням прав відповідача [PERSON] на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні, який в свою чергу не позбавлений батьківських прав відносно свого сина [PERSON] Згідно положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем постійного проживання особи вважається місце,де особа проживає більш, ніж 6 місяців на рік, проживання протягом трьох років в іншій державі слід вважати постійним. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично є спір про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом зі своєю матір'ю в м. Санкт-Петербурзі. Однак, позивачкою [PERSON] вимога про визначення місця проживання дитини з нею в Російській Федерації, не заявлялася. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, позивачкою [PERSON] не надано доказів того, що дитина [PERSON] потребує лікування та оздоровлення за кордоном, а у разі якщо потребує, то в якій країні та з яким кліматом, із зазначенням відповідного часового проміжку перебування (початок та кінець перебування). Проаналізувавши матеріали справи та наведені норми закону, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон особи, що не досягла 16-річного віку, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 року №57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №23, Заокну України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.313 ЦК України, ст. ст.8, 141,153 СК України, та

Outcome: dismissed