Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вказаною позовною заявою, відповідно до якої просили: визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане 25.09.2015 року ПН ДМНО [PERSON] за реєстраційним номером № 2169; витребувати від [PERSON], ІПН [NUMBER], квартиру, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., № 107 в будинку № 1 по вул.Калинова в м.Дніпро, та припинити за ним право власності на вказану квартиру; визнати право власності в порядку спадкування за [PERSON], ІПН [NUMBER], на 1/3 частину спірної квартири; визнати (поновити) право власності за [PERSON], ІПН [NUMBER], на 1/3 частину спірної квартири; визнати (поновити) право власності за [PERSON], ІПН [NUMBER], на 1/3 частину спірної квартири. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] (онука), [PERSON] (невістка) та [PERSON] (бабця та свекруха відповідно) були співвласниками квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку № 1 по вул. Калинова в м. Дніпро. В березні 2017 року від слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області позивачі дізнались про існування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016040000000131 щодо невстановлених осіб агентства нерухомості «Вільний простір», які у вересні 2015 діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, перебуваючи у місті Дніпро, шляхом шахрайства заволоділи квартирою, розташованою за адресою: м Дніпро, [ADDRESS]. Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області [PERSON] від 29.03.2017 року позивачів було визнано потерпілими у вказаному кримінальному провадженні. На теперішній час право власності на вищевказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON], який придбав її у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2015 року, посвідченого ПН ДМНО [PERSON] за реєстраційним номером № 2076, з якого вбачається, що [PERSON] ця квартира належала на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого 25.09.2015 року ПН ДМНО [PERSON] за реєстраційним номером №2169. В той же час, відносно позивачів та [PERSON], належного їм майна, жодних виконавчих проваджень, прилюдних торгів, не існувало. 02 січня 2016 року співвласник квартири [PERSON] померла та спадкова справа після її смерті не заводилась. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/3 частину спірної квартири та спадкоємцем якої є позивач у справі [PERSON], оскільки доводиться померлій онукою. Наведене зумовило позивачів звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2017 року, головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року, відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та зобовязано Сьому дніпропетровську державну нотаріальну контору надати суду належним чином завірену копію спадкової справи №181/2010, заведеної після смерті [PERSON], який помер 14 лютого 2010 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2017 року доручено начальнику Державної установи «[PERSON] установа виконання покарань №4» вручити позовну заяву з додатками та допитати в якості відповідача [PERSON], [INFO]. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року провадження у цивільній справі на підставі клопотання представника відповідача, було зупинено до набрання законної сили вироком у кримінальній справі за обвинуваченням\~[PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст.209 КК України, яка розглядається в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська справа № 200/5842/17, провадження 1-кп/200/372/17. Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представником позивачів [PERSON], подано апеляційну скаргу, яку постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року задоволено та скасовано ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року, а справу передано для продовження розгляду по суті. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів від Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори. 06.07.2018 року на виконання Ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи №181/2010, заведеної після смерті [PERSON], який помер 14.02.2010 року. Відповідач [PERSON] міська рада подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання свідоцтва недійсним, витребування майна, визнання права власності, відповідно до якого просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що між позивачами та [PERSON] міською радою відсутній предмет спору, оскільки позивачі з приводу заявлених вимог до міської ради не звертались. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Суду надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем права власності на квартиру [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідно до листа Державної установи «[PERSON] установа виконання покарань №4» доручення щодо допиту [PERSON], котра тримається в ДУВП №4 виконано. Позовні вимоги [PERSON] не визнала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Представник [PERSON] міської ради [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала доводи, наведені у відзиві на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причину неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, представників, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були співвласниками квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., № 107 в будинку № 1 по вул.Калинова в м.Дніпропетровську. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2011 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 2-3159, [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., № 107 в будинку № 1 по вул.Калинова в м.Дніпропетровську. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 11.10.2011 року за реєстровим №34326630. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2011 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 2-3157, [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку №1 по вул.Калинова в м.Дніпропетровську. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 11.10.2011 року за реєстровим №34326630. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2011 року, виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за №2-3083, [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 35,1 кв.м., №107 в будинку №1 по вул.Калинова в м. Дніпропетровську. Право власності було зареєстровано в КП «ДМБТІ» 11.10.2011 року за реєстровим №34326630. Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстром № 2169 на підставі акту про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 44548354, запис №11337772 (т.1, а.с.а.с.23-29). Як вбачається із акту проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна трикімнатної квартири №107 в буд.1 по вул. Калинова, 1 в м. Дніпропетровську від 10.05.2014 року реалізація здійснена при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №45239946 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-3100 від 03.10.2012 року про стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користь [PERSON] у розмірі 230129,00 грн. Згідно з Договором купівлі-продажу від 25 вересня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованому в реєстрі за №2076, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.34,35). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна №150153167 від 19.12.2018 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 73459971210167, номер запису про право власності 11343792. 02 січня 2016 року [PERSON] померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 681024, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1, а.с.84). 23 лютого 2016 року СУ ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12016040000000131 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном. Згідно з листом Начальника АНД ВДВС м.Дніпропетровська ГТУЮ [PERSON] від 22 квітня 2016 року, державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не відкривалось виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-3100, виданого 20 вересня 2012 року Амур-Нижньодніпровським районним судом про стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у звязку із чим квартира [ADDRESS], відділом ДВС на реалізацію не передавалась, договір від 10 травня 2014 року між АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ та філією 04 ПП «[PERSON]Ш.» не укладався, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не складався та начальником відповідного відділу не затверджувався (т.1, а.с.31). Як зазначали позивачі у своїй позовній заяві, в рамках кримінального провадження № 12016040000000131, Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром на підставі постанови слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 10 травня 2016 року було проведено експертизу, згідно з висновком 13/1.1,2.3-216/217 від 19 травня 2016 року якої: підпис від імені [PERSON] у акті про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна - трикімнатна квартира загальна площа 60,8 м2, житлова площа 35,1 м2, яка розташована: [ADDRESS] від 10.05.2014 року - виконаний не [PERSON], а іншою особою (т.1, а.с.32-33). На даний час в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальна справа № 200/5842/17, провадження 1-кп/200/372/17 за обвинуваченням\~ [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст.209 КК України. Відповідно до постанови від 18 листопада 2015 року (справа № 6-1884цс15) Верховний Суд України зазначив, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, установлених частиною першою\~ст.215 ЦК України. Нерухоме майно передається на реалізацію з прилюдних торгів за ціною та в порядку, передбаченому\~Законом України «Про виконавче провадження», при цьому умови, процедура підготовки та порядок проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а також розрахунків за придбане майно й оформлення результатів торгів визначено Тимчасовим положенням. Таким чином, дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов'язковою умовою правомірності правочину. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі\~ст.228\~ЦК України\~правочин вважається\~таким,\~що порушує\~публічний порядок,\~якщо він\~був спрямований\~на порушення\~конституційних прав\~і свобод\~людини і\~громадянина,\~знищення,\~пошкодження майна\~фізичної або\~юридичної особи,\~держави,\~Автономної Республіки\~Крим,\~територіальної громади,\~незаконне заволодіння\~ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Оскільки державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не відкривалось виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-3100, виданого 20 вересня 2012 року Амур-Нижньодніпровським районним судом про стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у звязку із чим квартира [ADDRESS], відділом ДВС на реалізацію не передавалась, договір від 10 травня 2014 року між АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ та філією 04 ПП «[PERSON]Ш.» не укладався, акт про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна державними виконавцями АНД ВДВС Дніпропетровського МУЮ не складався та начальником відповідного відділу не затверджувався, отже відсутність виконавчого провадження з приводу стягнення з позивачів заборгованості та відсутність акту про проведення прилюдних торгів, та беручи до уваги, що спірна квартира не була предметом продажу на прилюдних торгах, виходячи з викладеного свідоцтво за результатами цих торгів є недійсним та відповідно [PERSON] не мала законних підстав в подальшому відчужувати спірну квартири, що дає підстави для визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Виходячи із вищевикладеного підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про визнання (поновлення) права власності за позивачами по 1/3 частині спірної квартири, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Розглядаючи позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 частину спірної квартири за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], суд виходить з наступного. В ході судового розгляду встановлено, що 02 січня 2016 року один із співвласників спірної квартири - [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй за життя 1/3 частину квартири [ADDRESS]. В ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON], оскільки доводиться померлій онукою, що підтверджено відповідними свідоцтвами про народження позивача та її батька, матірю якого є померла [PERSON] Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У свою чергу, позивач [PERSON] відповідних дій, спрямованих на прийняття спадщини, не вчинила, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не зверталася, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, що підтверджується даними позовної заяви, та безпосередньо підтверджено представником позивача в судовому засіданні, хоча про факт смерті спадкодавця позивачу було достовірно відомо. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Отже, суд не вбачає підстав для вирішення питання про визнання за позивачем права на спадщину, оскільки спір щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. На підставі викладеного, та беручи до уваги, що наразі не визначено коло спадкоємців після смерті [PERSON], та [PERSON] пропущено строк для прийняття спадщини, тому суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 частину квартири за позивачем [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON], є передчасними та задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги в частині витребування від [PERSON] з незаконного чужого володіння спірної квартири та припинення за ним права власності, суд виходить з наступного. Як вбачається із копії Довіреності від 03 липня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №300 [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником у відповідній нотаріальній конторі з питань оформлення спадкових прав після померлого [PERSON], який помер 14 лютого 2010 року, а після оформлення спадщини продати за ціну і на умовах на свій розсуд належну їй в результаті успадкування частину жилої квартири №107, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, будинок, 1 (т.2 а.с.44). Відповідно до копії попереднього договору від 11 вересня 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] сторони зобовязуються в майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] ( т.2 а.с. 46). Як вбачається із Обвинувального акту у кримінальному провадженні щодо обвинувачення [PERSON] за ч.5 ст.27 КК України, ч.3 ст.358 КК України, ч.4 ст.358 КК України, ч.4 ст.190 КК України, ч.4 ст.358 КК України, ч.3 ст.358 КК України, ч.4 ст.190 КК України, ч.2 ст.209 КК України потерпілими визнано: [PERSON], [PERSON] та територіальну громаду міста Дніпро. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст.\~388\~ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Отже, для застосування статей 387,388\~ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами. При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду). В Постанові пленуму\~ВСУ №\~2\~від 12.06.2009\~року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 [PERSON] «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388\~ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11). Щодо заявленої позовної вимоги в частині витребування майна з володіння [PERSON], то суд бере до уваги, що уже фактично розглянув дану вимогу, шляхом поновлення за [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], щодо 1/3 частини спірного майна, яке належало на праві власності померлій [PERSON], то зазначена частка наразі ніким не успадкована. Також суд бере до уваги, що правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої\~статті 3 цього Закону\~права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частин першої, другої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позовні вимоги щодо скасування запису №11343792 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] позивачами не заявлялися. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст.\~76-83\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що вимоги [PERSON],\~[PERSON]\~про визнання\~свідоцтва недійсним,\~витребування майна,\~визнання права\~власностіпідлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути з відповідачів: [PERSON],\~[PERSON]на користь позивачів сплачений судовій збір у розмірі 1280,00 грн., тобто по 320,00 грн. з кожного на користь позивача [PERSON] та по 320,00 грн. з кожного на користь позивача [PERSON], пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial