Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивачка 28.08.2019 року звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності на спадкове майно, що залишилося після смерті її батька - [PERSON] на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2011 року ( справа № 2 - 1509/11 ). Згідно до Витягу про Державну реєстрацію прав, за нею зареєстровано право приваної власності на вказаний вище будинок 21.12.2011 року ( реєстраційний номер 35601594, номер запису 421, в книзі 23 ). На сьогоднішній день вона бажає продати будинок, однак зробити це не має можливості, оскільки в ньому з 1997 року зареєстрована її донька - [PERSON] . До України вона з донькою приїхали на постійне місце проживання в 1997 році. Вона була зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , хоча фактично мешкала та проживала у своїх батьків в с. Пожарна Балка Полтавського району за вказаною вище адресою. Донька ж виявила бажання бути зареєстрованою у її батьків, хоча мешкала в місті Полтаві. В 2002 році померла мама позивачки, в 2005 році помер її тато, а вона залишилася проживати в їхньому будинку. Рішенням Полтавського районного суду від 14.09.2011 року за нею визнано право власності на будинок її батьків в порядку спадкування. В 2012 році її донька вийшла заміж і переїхала проживати зі своїм чоловік до орендованої квартири. З того часу вони жодного разу не бачилися та не спілкувалися, ніяких відносин вони не підтримують, її місце проживання позивачці не відоме. На сьогоднішній день в будинку мешкає позивачка одна, однак зареєстрованою за вказаною адресою являється її донька - [PERSON] , хоча ніколи там не проживала. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності ( ч.2 ст. 321 ЦК України ). В свою чергу відповідачка, яка не проживає за адресою своєї реєстрації, втратила право на користування житлом, внаслідок відсутності без поважних причин понад один рік. Усі ці обставини примусили її звернутися до суду з даним позовом. Ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до «Конвенції…», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою ), свідоцтва про смерть». Прохала визнати [PERSON] , 1979 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання сторони у справі не з`явилися. Позивачка та третя особа, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, де позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити,не заперечувала щодо розгляду справи в заочному порядку у відсутності відповідача ( а. с. 27, 42, 43 ). Відповідачка повторно не з`явилась в судові засідання з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлялась належним чином про день та час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації, про що маються докази у справі у вигляді повернутої на адресу суду поштової кореспонденції суду з відмітками пошти «інші причини, що не дають можливість вручення повістки» ( а. с. 29-30, 39-41 ). Щодо неї на сайті суду опублікованого оголошення про її виклик. Від неї не надійшло відзиву на позов, будь-яких заяв про поважність причин не явки або про відкладення слухання справи. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи в заочному порядку згідно ст. 223, 280-281 ЦПК України. Судом встановлено всі обставини, на які послався в позові позивач і вони підтверджуються матеріалами справи на а. с. 6 -19. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню відповідно до ст. 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, так як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Outcome: approved