Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, указуючи наступне. [PERSON], [INFO], пенсіонер, інвалід з дитинства ІІІ групи, 10 грудня 2014 року, об 11 годині, на зупинці автобусів загального користування «Привокзальна площа» увійшов до автобусу, який курсує по маршруту № 1, державний № [NUMBER]. За ним увійшла незряча жінка, яку супроводжував чоловік. Незряча жінка показала водію своє посвідчення інваліда першої групи, та пояснила, що чоловік її супроводжує. Водій автобусу заявив, що в салоні вже є 2 пасажири пільгової категорії, то ж вона повинна заплатити за проїзд. Жінка не погодилася з водієм, увійшла в салон з супроводжуючим її чоловіком, та сіли на вільні місця. Пояснили водію, що діюче законодавство дає їм право пільгового проїзду в міському та приміському транспорті. Автобус відїхавши від зупинки, зупинився і водій почав вимагати сплатити гроші за проїзд. Коли отримав рішучу відмову, заявив, що автобус далі не піде, тому пасажири повинні покинути салон. На заяву [PERSON], що він буде оскаржувати незаконні дії водія, той в грубій формі вилаявся, в тому сенсі, що йому байдуже. Коли пасажири вийшли з автобусу, той рушив на вул. Леніна за своїм маршрутом. [PERSON] звернувся до [PERSON] міської громадської організації «Центр громадського контролю та захисту» за захистом своїх законних прав та інтересів. По факту інциденту був складений акт в присутності [PERSON]. Один екземпляр акту був переданий до виконкому [PERSON] міської ради для реагування та прийняття заходів. Але профілактичні заходи виконкому звелися до елементарного намагання загладити конфлікт методом переговорів та сплати компенсації. Але [PERSON] наполягав на поданні позову до суду, бо це не перший випадок порушення водіями законних прав і інтересів споживачів перевізниками, та не реагування [PERSON] виконкому на скарги споживачів. В даному випадку недоліком є відмова від виконання працівником перевізника своїх службових обовязків - взятих на себе трудових зобовязань повністю відносно вказаних пасажирів, приниження їх людської честі та гідності, впевненість в своїй безкарності, та розкраданню бюджетних коштів, виплачених державою у вигляді субвенцій за пільгові перевезення на загальну суму 3139619,00 грн., а відповідачу особисто в сумі 475749 грн. 60 коп. (згідно листа виконкому від 18.12.2014 року). Таким чином позивач та представник громадської організації просили суд скасувати договір перевезення пасажирів з перевізником - відповідачем ТЗОВ «Восток-автотранс» за невиконання взятих на себе договірних зобовязань, а також відшкодувати [PERSON] моральну шкоду за відмову у наданні послуги перевезення в повному обсязі, приниження людської честі, гідності, та затрачені життєві сили, здоровя, часу з вини відповідача ТЗОВ «Восток-автотранс» у розмірі 10000 грн. Позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в його позовній заяві. Додав, що водії автобусів постійно порушують права пільгової категорії громадян і випадок, зазначений у позові, далеко не перший. Стверджував, що водій автобуса просто не захотів везти інвалідів, які пред'явили йому свої посвідчення, а їх разом з ним, було близько шести чоловік, оскільки його заробітна плата залежить від виручки. Крім того, він хамив і голосно лаявся, вимагаючи звільнити автобус. Наполягав на відшкодування йому моральної шкоди та розірвання договору перевезення, укладеного між відповідачами, унаслідок недотримання перевізником законодавства з перевезень пільгової категорії громадян. Представник позивача [PERSON] повністю підтримав вимоги позивача [PERSON] і додав, що інваліди вимагають особливоої до них поваги, оскільки вони в силу своїх захворювань не відчувають себе рівними іншим людям, відчувають додаткові труднощі для організації свого життя. Тому вони дійсно відчувають моральні страждання, коли порушуються їхні права. Тому позивач [PERSON] дійсно повинен отримати компенсацію моральної шкоди від відповідача ПП [PERSON] в заявленій сумі. Відповідач ПП [PERSON] позов не визнав і пояснив, що він дійсно є керівником заснованого ним підприємства ТЗОВ «Восток-автотранс». Він має ліцензію на перевезення пасажирів, діє на підставі договору, укладеного між ним та місцевим органом виконавчої влади. Він знає про інцидент, що стався між його водієм автобуса [PERSON] та інвалідами 10.12.2014 року, оскільки дане питання обговорювалося на комісії в виконкому за скаргою позивача [PERSON]. Він постійно проводить бесіди з водіями і орієнтує їх на неухильне дотримання прав пільгової категорії громадян, а також на дотримання Правил дорожнього руху та на постійний огляд автобусів на предмет їх технічної справності. Вважає, що дії водія з приводу висадки з технічно несправного автобуса пасажирів, відходу з маршруту і постановки його на ремонт, є правомірним, про що він повідомив на засіданні комісії з перевезень у виконкомі. Про те, що у автобуса під управлінням [PERSON] д/з АН5120НО вийшло з ладу зчеплення і в результаті стала протікати рідина із системи зчеплення, підтверджено відповідними документами, які він надав суду, і дана несправність не дозволяла подальший його рух по маршруту. Просив в позові відмовити повністю з причини його не обґрунтованості. Представник відповідача [PERSON] міськвиконкому [PERSON] позов в частині розірвання договору про перевезення пасажирів з ТЗОВ «Восток-автотранс» не визнала і пояснила наступне. Дійсно ТЗОВ «Восток-автотранс» є перевізником пасажирів у м. Костянтинівці на підставі укладеного договору. Позивач [PERSON], зайшовши в салон автобуса, пред'явив своє посвідчення інваліда і безперешкодно зайняв своє місце в салоні, тобто мав місце публічний договір на перевезення. З боку водія до нього претензій не було. Однак, в силу того, що автобус мав несправності, водій не міг піддавати життя пасажирів на небезпеку і з не залежних від нього причин змушений був висадити пасажирів і виїхати на ремонт. Також додала, що підставою для розірвання договору перевезення пасажирів є систематичне порушення його умов однією із сторін. Однак [PERSON] не є стороною договору і не може висувати в суді вимоги про його розірвання, дані вимоги в суді можуть висувати тільки сторони даного договору, а підстав для цього вони не мають. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є інвалідом 1 групи по зору. 10.12.2015 року вона з родиною прийшла на автобусну зупинку «Привокзальна площа». З нею був чоловік інвалід 2-ї групи [PERSON] і син - інвалід 3-ї групи. Приблизно в 11:00 вони стали заходити в салон, а там уже був скандал. Коли водієві вона сказала про свою інвалідність і що з нею супроводжуючий і вони мають право на безкоштовний проїзд, то водій вийшов з себе і став ображати їх, у тому числі і нецензурно, а потім зажадав всім покинути автобус. Сказав, що нікуди не поїде, поки всі пасажири не вийдуть. Скандал тривав приблизно 30 хвилин, а коли всі вийшли, то в автобусі залишилися дві дівчини, а автобус попрямував по ходу свого маршруту. Після його від'їзду до неї підійшов позивач [PERSON] і попросив стати свідком даного інциденту і підписати відповідний акт, на що вона дала згоду. Також повідомила, що в основному всі водії інвалідам хамлять, кажуть, що автобус платний і вимагають плату за проїзд. Свідок [PERSON] дав суду показання, аналогічні показанням свідка [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є інвалідом 3-ї групи. Вона пам'ятає як у грудні 2014 року 10 числа вона стала свідком того, як водій мікроавтобуса на привокзальній площі вилаяв при неї у грубій формі пільгових пасажирів і всіх висадив. Оскільки вона заплатила за проїзд, то вона залишилася в салоні і благополучно доїхала на цьому автобусі в інший кінець міста до зупинки «Податкова інспекція». В даному випадку автобус їхав як зазвичай за маршрутом, зупиняючись на зупинках, приймаючи і висаджуючи пасажирів. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він раніше працював в ТЗОВ «Восток-автотранс» водієм маршрутного мікроавтобуса. 10.12.2014 року він автобусом д/з АН5120НО здійснював перевезення пасажирів за маршрутом №1. Приблизно в 11.00 год. він під'їхав до зупинки «Привокзальна площа». В автобус стали заходити пасажири. Позивач [PERSON], з яким він не знайомий, пред'явив посвідчення інваліда, пройшов у салон і зайняв вільне місце. Зайшли в автобус і інші пасажири, серед яких були ще інваліди. Він зажадав від них посвідчення, що надають право на пільговий проїзд, і тим, хто його не надав, він попросив оплатити проїзд. Люди, які назвалися інвалідами стали обурюватися, він не став з ними сперечатися і почав рух. Тут він відчув, що педаль зчеплення якось стала «провалюватися» і він, як водій з багаторічним стажем роботи, зрозумів, що мається протічка рідини з системи зчеплення. Він відразу зупинився і попросив всіх пасажирів вийти з салону і оголосив, що їде в гараж на ремонт. Інваліди мабуть подумали, що він не захотів везти їх безкоштовно і почали скандалити. У салоні залишилося тільки дві молоді жінки, які вийшли по дорозі руху його в гараж, тому що їм було по дорозі. Об 11.20 год. він заїхав у гараж і став на ремонт. Про це свідчить запис у журналі. Йому замінили циліндр зчеплення, шланг зчеплення і залили рідину для зчеплення. До закінчення дня автобус був на ремонті і за маршрутом він не їздив, про це свідчить заявка механіку на ремонт, дата і час його заїзду та виїзду з гаража. Від зупинки «Привокзальна площа», згідно маршрутному листу, до зупинки «Податкова інспекція» їзди 25 хвилин, а він вже через 20 хвилин заїхав у гараж, який знаходиться в іншій стороні міста. Поломка зчеплення це не така несправність, яка забороняє рух транспортного засобу до місця стоянки для ремонту, але по маршруту з пасажирами він рухатися не міг в цілях їхньої ж безпеки. Суд, заслухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] дійсно є інвалідом 3-ї групи з дитинства, про що свідчить копія його посвідчення ААА № 634149 (а.с.3). [PERSON] складено Акт-претензія без дати про те, що його та інших інвалідів 10 грудня 2014 водій автобуса АН5120НО, що належить ТЗОВ «Восток-автотранс», о 11.00 годині відмовився везти за маршрутом із зупинки ЖД вокзалу (а.с.5). Даний документ є світлокопій, не завірений, оригінал суду для огляду не наданий. Виконавчий комітет [PERSON] міської Ради розглянув за заявою [PERSON] його повідомлення про порушення прав пільговиків при їх перевезенні в громадському транспорті. З перевізниками проведено нараду і доведено до їх відома необхідність дотримання законодавства з перевезення пасажирів пільгової категорії громадян. Про це [PERSON] направлено повідомлення за вих. №111 / 25-вх25-1 / 1 від 20.01.2015р. (а.с.6). Відповідно до журналом проведення ремонтів автобусів 10.12.2014 року для водія автобуса [PERSON] були придбані та встановлені робочий циліндр зчеплення, шланг зчеплення і гальмівна рідина (а.с. 36, 48-50). Лістом технічного обслуговування, технічного та капітального ремонту зафіксований час заїзду на ремонтну базу підприємства автобуса Газель АН5120НО для ремонту системи зчеплення (а.с. 37, 47). Звіт про видачу зі складу запчастин на ремонт вказаної автобуса системи зчеплення підтверджує, що 10.12.2014 року дійсно необхідні для цього запчастини зі складу видавалися (а.с.39). Відповідно до виписки з протоколу №2 оперативної наради при заступнику міського голови від 10.02.2015 року було розглянуто повідомлення [PERSON] про те, що 10.12.2014 року водій автобуса АН5120НО відмовив у проїзді сліпий жінці, висадив всіх пасажирів і поїхав з маршруту. Запрошені керівник підприємства [PERSON] і водій [PERSON] пояснили, що сталася поломка автобуса і в цілях безпеки для пасажирів автобус пішов з маршруту на ремонт, за це принесли свої вибачення (а.с. 46). Товарний чек від 10.12.2015 року підтверджує продаж циліндра, шлага та рідини для зчеплення (а.с. 51). 19.12.2013 року між Виконкомом [PERSON] міської ради та ТзОВ «Восток-автотранс» в особі його директора [PERSON]. укладено договір на автоперевезення пасажирів по спеціально затвердженим міським маршрутам згідно з графіком. Згідно з п. 2.4.5. Договору робота «Перевізника» повинна відповідати вимогам діючого законодавства (а.с. 52-54). Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про автомобільний транспорт» основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту серед інших є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг; забезпечення якісного та безпечного функціонування автомобільного транспорту; захист прав споживачів під час їх транспортного обслуговування. Стаття 7 Закону передбачає, що організація пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, тобто у цьому випадку, - на виконавчий орган [PERSON] міської ради. Згідно ст. 11 Закону соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства. Стаття 17 Закону передбачає вимоги до персоналу автомобільного транспорту, щодо яких останній повинен забезпечувати якісне та безпечне надання послуг автомобільного транспорту з перевезення пасажирів чи вантажів; ввічливо та уважно реагувати на звернення і скарги споживачів послуг автомобільного транспорту. Обовязок додержання законодавства щодо пільгового перевезення деяких категорій громадян також визначений у ст. 37 Закону. Відповідно до статті 42 Закону договори щодо перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Пільги інвалідам передбачені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Відповідно до зазначеного Закону інваліди 3 групи, яким є позивач [PERSON], мають право на безплатний проїзд усіма видами міського громадського транспорту (крім таксі). Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачені кошти на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на рівні минулого року. У 2015 році Кабінет Міністрів України не скасував Постанову №354 від 17.05.1993 і №555 від 16.08.1994 щодо безкоштовного проїзду в громадському транспорті пенсіонерів за віком та інвалідів. Таким чином особи, що відносяться до категорій інвалідів можуть і надалі реалізовувати своє право на безкоштовний проїзд у міському та приміському транспорті. Таким чином, суд прийшов до висновку, що перевізник ТЗОВ «Восток-автотранс» працює законно, має на це дозвіл органів місцевої влади та ліцензію. Він зобовязаний дотримуватись законодавства щодо перевезення пільгової категорії громадян. Разом з тим, судом установлено, що автобус відповідача ТЗОВ «Восток-автотранс» державний № [NUMBER] 10.12.2015 року на привокзальній площі м. Костянтинівка вийшов з ладу та потребував ремонту системи зчеплення. Суд вважає даний факт доведеним і критично відноситься до свідчень [PERSON], що стверджувала про продовження водієм автобуса руху по маршруту. Її свідчення протиречать свідченням інших свідків та письмовим доказам. Відповідно до ст. 31.1 Правил Дорожнього руху в Україні технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншій нормативно-технічній документації. Вимоги до технічного стану транспортних засобів, які знаходяться в експлуатації, викладені в ДСТУ 3649-97 «Засоби транспортні дорожні. Експлуатаційні вимоги безпеки і методи контролю». Зазначеними нормативними актами забороняється експлуатація транспортних засобів, які не відповідають технічному стану, встановленому заводом виробником, тобто і при поломці системи зчеплення. Таким чином, суд дійшов висновку, що водій автобуса дійсно діяв у стані необхідності і перервав рух по маршруту не з метою порушення прав пільгової категорії громадян, а в цілях їх безпеки, що є аргументом більш вагомим. Отже, суд не вбачає причин для задоволення позову та стягнення з перевізника на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральних страждань 10000 грн., а також вимоги про розірвання договору перевезення вважає не заснованими на законі. Крім того, суд вважає, що права [PERSON] як споживача послуг не порушені, оскільки у перевезенні його як пасажира було відмовлено через технічну несправність автобуса, а не примхою перевізника. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed