Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зобовязання до вчинення дій. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.03.2014р. вказаний позов обєднано в одне провадження із позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] на стороні позивачів [PERSON], [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги неодноразово уточнювали, в кінцевому просять ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] на їх користь та користь третьої особи завдану матеріальну і моральну шкоду та втрачену вигоду у розмірі 3126517,30 грн., а саме: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану йому матеріальну і моральну шкоду та втрачену вигоду у розмірі 1250606,92 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану йому матеріальну і моральну шкоду та втрачену вигоду у розмірі 937955,19 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану матеріальну та моральну шкоду і втрачену вигоду у розмірі 937955,19 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3562,80 грн. Позовні вимоги мотивують тим, що 20.01.2012р. було укладено договір оренди житлового та нежитлового приміщення за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 2а/4 між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON]. Однак під час перевірки Договору оренди приватним нотаріусом було виявлено арешт на обєкт оренди, накладений ЛКП «Господар» за борги по комунальних послугах. Позивачі заборгованість виплатили в повному розмірі на загальну суму 13335,35 грн. Крім того, позивачі також зробили в приміщенні ремонт та привели його до належного стану для використання під хостел. Також 15.05.2012р. було укладено договір про спільну діяльність між [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON]. Після проведення ремонтних робіт позивачі звернулись до [PERSON] за допомогою в обладнанні приміщень і 17.05.2012р. між [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір суборенди приміщення. Після укладення договору суборенди [PERSON] закупив меблі та інвентар для вказаного приміщення на суму 175119 грн. Оскільки, 19.02.2012р. орендодавець [PERSON] помер, його правонаступником стала дочка [PERSON]. Так як з правонаступником було досягнуто згоду з усіх істотних умов договору оренди, то у виконання вказаного договору виплачувалась орендна плата, що становить 42000 грн. за період з 02.10.2012р. по 25.06.2013р. Однак 02.10.2013р. працівниками ТзОВ «П.Г.С.» були вчинені дії з силового захоплення орендованого приміщення, а так як на той момент була виконана підготовча та рекламна робота для використання вказаного приміщення в комерційних цілях, то факт незаконного захоплення приміщення позбавив позивачів та третю особу законних доходів, які за період з жовтня 2013р. по березень 2015р. становлять 711300 грн. Всього матеріальна і моральна шкода становлять 1563258,65 грн., а з врахуванням ст. 231 ЦК України загальна шкода становить 3126517,30 грн. Тому просять позов задоволити. У підтвердження вимог покликаються на копії договорів, розрахунок заборгованості та інші долучені до справи документи, які просять вважати вичерпними в обґрунтування вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник [PERSON], по угоді про надання правової допомоги від 25.02.2014р., також представник позивача ([PERSON]М.) [PERSON] по належній довіреності від 04.06.2014р., вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні вищенаведеним мотивам позову. Просять позов задоволити, вимоги за позовом [PERSON] вважають безпідставними. Позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] підтримали, проти задоволення не заперечили. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], по договору про надання правової допомоги від 14.11.2013р., у судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили, мотивуючи тим, що після смерті [PERSON] спадкоємцем спірного приміщення за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 2а/4 стала його дочка [PERSON] Ставши законним власником квартири [PERSON] вирішила розірвати будь-які стосунки з орендарями, оскільки вважає договір заключний з її батьком недійсним, так як договір оренди мав бути нотаріально посвідченим. Тому відповідно до ст. 216 ЦК України виникає право, як у законного власника приміщення, щодо заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В звязку з наведеним просять задоволити вимоги за позовом [PERSON], вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вважають безпідставними. Представник третьої особи ([PERSON]С.) [PERSON], по належній довіреності від 11.06.2014р., позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] підтримав. Пояснив, що 15.05.2012р. було укладено договір про спільну діяльність між [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON], ст. 9 вказаного договору встановлює, що прибуток отриманий сторонами від спільної діяльності підлягає розподілу пропорційно часткам, визначеним в ст. 7 договору / [PERSON]- 40%, [PERSON]- 30%, [PERSON]- 30%/. Після проведення ремонтних робіт позивачі звернулись до [PERSON] за допомогою в обладнанні приміщень і 17.05.2012р. між [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір суборенди приміщення. На підставі цих двох договорів [PERSON] було вкладено в ремонт та закупівлю обладнання значні кошти на суму 175119 грн., крім того сплачувалась орендна плата та проводилась підготовча робота для використання приміщення. Тому просить вказаний позов задоволити, проти вимог позову [PERSON], [PERSON] не заперечив, позов [PERSON] вважає безпідставним. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про дату судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності третьої особи. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] слід відмовити, позов [PERSON] та третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] слід відхилити, виходячи з таких мотивів. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона покликається , як на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 20.01.2012р. було укладено договір оренди житлового та нежитлового приміщення за адресою м. Львів, вул. Довбуша, 2а/4 між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON]. (а.с. 7-10 т.2) Ст. 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обовязків є у тому числі договори та інші правочини. Ст. 526 ЦК України регламентує, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). П. 3.3 Договору оренди житлового та нежитлового майна від 20.01.2012р. передбачено, що з метою належного облаштування квартири до експлуатації Орендодавець погоджується за рахунок орендної плати з 20.01.2012р. до 01.06.2012р. провести в квартирі роботи за ці кошти, орендну плату виплачувати з 01.06.2012р. /в розмірі 1000 доларів США щомісячно, що встановлено п. 3.2 Договору/ (а.с. 7-10 т.2) Отже, слід вважати встановленим, що Орендарі у виконання умов договору зробили ремонт в приміщенні за власні кошти, згідно п. 3.3 Договору оренди, та в подальшому за користування приміщенням сплачували орендну плату, відповідно до умов п. 3.2 Договору оренди. Встановлено що 19.02.2012р. орендодавець [PERSON] помер, а його правонаступником стала дочка [PERSON], що не заперечено сторонами у судовому засіданні. Згідно вимог ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. У судовому засіданні сторони пояснили, що 17.05.2012р. між [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір суборенди спірного приміщення. Статтею 774 ЦК України регламентовано, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, позивачами [PERSON], [PERSON] та третьою особою із самостійними вимогами [PERSON] на надано суду доказів про надання згоди [PERSON] щодо піднайму належних їй приміщень. Щодо посилання [PERSON] та [PERSON] на укладення трьохсторонньої угоди з [PERSON] оренди приміщення, то з долученого до матеріалів справи Додатку №1 до договору оренди житлового приміщення від 08.2013р. не вбачається засвідчення вказаного додатку підписом [PERSON] (а.с. 13 т.2) Позивачі [PERSON], [PERSON], предявляючи вимоги про стягнення матеріальної шкоди покликаються на наступний договір / Додаток №1 до договору оренди /, як на правочин, котрий породив певні зобовязання, однак підстав немає покладати на вказаного відповідача [PERSON] майнову відповідальність, котра випливає із змісту цього договору, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Враховуючи вищенаведене, суд, за відсутності факту наявності договірних відносин між сторонами, приходить до висновку про необґрунтованість позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третіх осіб [PERSON], [PERSON] про зобовязання до вчинення дій та позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів і в задоволенні таких відмовляє. Щодо вимог позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними, то слід пояснити наступне. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. З урахуванням роз'яснень,\~\~що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України\~\~№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд приходить до висновку про необхідність відхилити вимоги позову [PERSON] про визнання правочинів недійсними виключно з підстав не посвідчення їх нотаріусом, оскільки законом прямо не передбачено обовязковість їх нотаріального посвідчення.

Outcome: dismissed