Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивачі звернулися з зазначеним позовом до суду. В обґрунтування позову вказали, що квартира № 75, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-3, буд.1, корп. 3, належить на праві спільної сумісної власності позивачам. 24 червня 2010 року державним виконавцем Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-473 описано та накладено арешт на 1/4 частину вказаної квартири. В звязку з завершенням виконавчого провадження позивач [PERSON] 14.10.2014 року звернувся до відповідача з заявою про зняття арешту. Однак відповідачем було надано відповідь, що відносно [PERSON] виконавчі провадження не знаходяться. З урахуванням зазначеного, позивачі просять суд звільнити 1/4 частину квартири № 75, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-3, буд.1, корп. 3, та належить на праві спільної сумісної власності позивачам, з-під арешту, який накладений Бабушкінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції в рамках виконавчого провадження на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.03.2010 року № 17-481/10. В судове засідання зявився представник позивачів, наполягав на задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату судового засідання сповіщений належний чином, заперечень та пояснень на позов не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, \~вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає \~цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 \~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.05.2000 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів[ADDRESS], що знаходиться за адресою: м. Дніпро, ж/м Тополя-3, буд.1, корп. 3, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2010 року у справі № 1-473/09 [PERSON] засуджений по ст.ст. 309 ч.2, 307 ч.2 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного особисто йому майна. Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 26532154, постановою про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, 17-481/10 від 17.03.2010 року Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON], накладено арешт на все майно боржника [PERSON]. Разом з тим, згідно повідомлення державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 20.08.2015 року, відносно [PERSON] на примусовому виконанні у зазначеному відділі ДВС згідно даних ЄДРВП відкриті виконавчі провадження не знаходяться. Постановою державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 11.11.2010 року виконавчий лист № 1-473, виданий Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію на користь держави всього майна, яке належить [PERSON], на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу, в звязку з тим, що у ході примусового виконання виконавчого документу належні боржнику майно та доходи, на які можливо звернути стягнення, не виявлені. Згідно повідомлення державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 02.10.2014 року виконавче провадження за виконавчим листом № 1-473 від 16.12.2009 року про конфіскацію на користь держави всього майна, яке належить [PERSON] закінчено та повернуто стягувачу за п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин та подачі цього позову до суду) у разі закінчення\~\~виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про\~\~визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення\~\~виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Відповідно до ч.1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Виходячи з наведеного суд вважає, що арешт майна позивачів, накладений на підставі постанови державного виконавця від 17.03.2010 року підлягає скасуванню, оскільки жодного виконавчого провадження станом на день розгляду справи, де боржником є позивач [PERSON], немає, а майно підлягає звільненню з-під арешту. Спосіб захисту, запропонований позивачами, передбачений ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», а тому є обґрунтованим. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню На підставі ст.ст. 321, 391 ЦК України, ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved