Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача та просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 158 331,79 гривень, з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 158 331,79 гривень та майнову шкоду у розмірі 138 000,0 гривень, з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 158 331,79 гривень, з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 158 331,79 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що в квітні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської і Донецької областей України, позивачі були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2010 року. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачі втратили житло та інше майно, і як наслідок змушені були переселитись у вересні 2014 року на підконтрольну територію України - м.Львів, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Зазначають, що смт.Станиця Луганська Луганської області включена до переліку населених пунктів, які визнані постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII тимчасово окупованими територіями. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області. Вказаними вище діями Російської Федерації позивачам завдано істотної моральної та майнової шкоди. Навесні 2014 року на території Луганської області почались масові проросійські мітинги, учасники яких виступали за відокремлення Донбасу від України та приєднання його до Росії. Після захоплення Станиці Луганської у травні 2014 року, [PERSON] особисто спостерігала за рухом по центральній частині колони вантажівок з озброєними військовими без розпізнавальних знаків. Після приходу у місто окупантів почалось масове залякування проукраїнського населення регіону. Зважаючи на це, багато місцевих жителів були змушені покинути своє помешкання та переїхати у безпечні місця. Неодноразово лунали звуки обстрілів та вибухи снарядів. З початком окупації смт.Станиці Луганської економічна та соціально-побутова ситуація погіршилась: ціни на продовольчі товари зросли, розпочались масові грабежі, напади на місцевих жителів з боку окупантів. Перестала працювати банківська система, почались проблеми із фінансуванням та зростанням безробіття. Вказані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в смт.Станиці Луганській, а тому у вересні 2014 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України позивачі змушені були залишити своє житло і переїхати до м.Львова з метою безпеки та забезпечення нормальних умов проживання. Внаслідок переїзду позивачі втратили налагодженні соціальні зв`язки. Підставою звернення до суду із позовом є численні порушення Російською Федерацією основоположних прав і свобод людини. Зокрема, порушений побут та налагоджене повноцінне життя. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України порушені їх права на життя, повагу до честі та гідності, свободу і особисту недоторканість, повагу до приватного і сімейного життя, свободу думки, совісті і релігії. З врахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень зі сторони Російської Федерації прав, свобод та інтересів позивачів, на підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, моральна шкода для кожного із них становить 35 000,0 євро, що станом на підписання позову становить 1 158 331,79 гривня. Також збройною агресією Російської Федерації [PERSON] завдано майнову шкоду, оскільки порушено її право щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Зокрема, позивача [PERSON] позбавлено можливості користуватися належним їй майном та передавати належну їй квартиру [ADDRESS] в оренду. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири у Луганському регіоні з урахуванням періоду за який [PERSON] зазнала збитків. Позивач [PERSON] є одноосібним власником вказаної квартири та була позбавлена можливості розпоряджатись нею у період з вересня 2014 року по вересень 2018 року. Середня місячна вартість оренди двокімнатної квартири у даному регіоні становила 2875,0 гривень. Таким чином, у зв`язку із неможливістю передати в оренду належну [PERSON] двокімнатну квартиру та отримувати відповідний дохід, упущена вигода, завдана їй збройною агресією Російської Федерації становить 138 000,0 гривень, що є еквівалентом 4169,79 Євро. Відповідальність держави Російської Федерації відповідно до принципів і норм міжнародного права за завдану Україні майнову чи немайнову шкоду внаслідок збройної агресії Російської Федерації визначена Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганських областях». Враховуючи наведене просять позов задовольнити у повному обсязі. Справа поступила до суду 30 січня 2019 року. Ухвалою суду від 14 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подавши при цьому клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених вище. Проти ухвалення заочного рішення у справі заперечив, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не скерував. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши в їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з наступних підстав. Відповідно до довідки від 09 жовтня 2018 року № 1370 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.24), фактичним місцем перебування/проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Крім цього, позивач [PERSON] відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1309001369 від 04 квітня 2016 року (а.с.25), фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.18) та свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.19), у [PERSON] є двоє неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Частино 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року (а.с.26-31), скасовано рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18 січня 2018 року. Ухвалено нове рішення, яким встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у вересні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2010 року (а.с.20-21), [PERSON] , [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла квартиру [ADDRESS] . Згідно зі ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 ст.386 ЦК України зазначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України, позивач [PERSON] фактично позбавлена розпоряджатися квартирою [ADDRESS] квартал, що завдало позивачу майнову шкоду у вигляді неотриманих доходів, які б позивач могла б реально отримати за обставин, які б не порушували її право власності. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири [ADDRESS] , в оренду, згідно з представленого суду розрахунку за період часу з вересня 2014 року по вересень 2018 року становить 138 000,0 гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ становить 4169,79 Євро. Даний розмір розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири в Луганському районі, з врахуванням періоду, в який [PERSON] зазнала збитків. А тому, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога про стягнення з держави Російська Федерація на користь [PERSON] майнової шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім цього, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). У відповідності до вимог ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року у справі № 463/3243/17 встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від імені та в інтересах яких діє [PERSON] є громадянами України, зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] . До початку воєнної агресії з боку Російської Федерації, як повноправні громадянин своєї країни, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у смт.Станиця Луганська, а тому в серпні 2014 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України заявники змушені були переїхати до м.Львова, залишивши житло у смт.Станиця Луганська Луганської області, змінивши власний побут та спосіб життя. Переселення відбулося задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру , де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Судом встановлено, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено конституційні права [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітніх дітей, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Крім цього, із представлених суду доказів вбачається, що позивачі тимчасово проживають та зареєстровані у м.Львові. На даний час відчувають себе у безпеці, але вимушені прилаштовуватися до нових умов життя, шукати заробіток. Однак, не мають повноцінного відпочинку, оскільки порушено їх законні права. Постійно відчувають розчарування внаслідок тривалого порушення прав, безсилля та безпорадність, що також причиняє їм моральну шкоду. Вимушені витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Враховуючи наведене вище, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ними спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну кожному з позивачів моральну шкоду у розмірі 1 158 331,79 гривень, яка на день пред`явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 35 000,0 Євро. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 9605,0 гривень.

Outcome: approved