Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Малиновеького районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з останнього боргу за договором позики в розмірі 29 300 доларів США, що в еквіваленті на день подачі позову складає 226 489 грн. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вона пояснила, що 3 вересня 1998 року між нею, [PERSON], та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг грошову суму в розмірі 28 100 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути гроші з відсотками, що загалом становить 34 300 доларів США. Строк повернення боргу не був вказаний, оскільки сторони домовились про повернення коштів тоді, коли відповідач буде матеріально спроможний це зробити. В 1998-1999 році [PERSON] справно сплачував відсотки і приблизно виплатив 500-600 доларів. В 2000 році відповідач повернув гроші в розмірі 5 000 доларів США. Згодом, у позивачки виникла необхідність у отриманні своїх грошових коштів, але вона тривалий час не могла знайти відповідача. Вона дізналась, що він був на лікуванні, довгий час його не було на території України. Проте, 5-6 років тому [PERSON] з чоловіком зустріла [PERSON] на базарі. Останній визнав свій борг та пообіцяв повернути, але ніяких дій з цього приводу не робив, а нещодавно сказав, що не буде повертати борг взагалі. Такі обставини вимусили [PERSON] звернутись до суду, оскільки [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки і не бажає повертати борг. Позивачка просила з метою забезпечення виконання рішення заборонити відповідачеві виїзд за кордон України до остаточного розрахунку по боргу. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово, проте конверти повертались за закінченням терміну зберігання, за телеграмами та повідомленнями відповідач на пошту не приходив. В останнє судове засідання [PERSON] був викликаний за телефоном. Інформація була передана через його сина. Враховуючи неодноразову неявку відповідача в судове засідання, суд, при згоді позивачки, вважає можливим постановити рішення в заочному порядку, що відповідає вимогам ст. 225-226 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки, оглянувши матеріали справи, вважає можливим задовольнити позовні вимоги на підставі наступного. В судовому засіданні встановлено, що 3 вересня 1992 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] суму в розмірі 28 100 доларів США. [PERSON] зобов'язався виплатити борг з відсотками на загальну суму 34 300 доларів США, проте строк в розписці зазначений не був. Це підтверджується копією розписки, що знаходиться в матеріалах справи. Сторони усно домовились, що всю суму [PERSON] поверне, коли буде мати змогу, приблизно через два-три роки, у зв'язку з чим кінцевий термін повернення боргу зазначений не був. Встановлено, що в 2000 році відповідач виплатив гроші в сумі 5000 доларів США, а за весь час повернув відсотків на 600 доларів США. Це підтвердила позивачка, отже, розмір боргу зменшився та складає 28 700 доларів США. Даючи правову оцінку відносинам сторін, що склалися, суд керується нормами ЦК УРСР на підставі наступного. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року він застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після його вступу в Щ 3S силу. Оскільки договір позики був укладений в 1998 році, тобто до прийняття нового ЦК, то необхідно при визначенні відносин сторін застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР. Згідно зі ст. 374 Цивільного кодексу УРСР. за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошей (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду та якості. Відповідно до ст. 161 Цивільного кодексу УРСР, зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і закону. Прийняті на себе зобов'язання по договору у частині своєчасного погашення заборгованості за договором позики і нарахованим по ньому відсоткам відповідач [PERSON] не виконав, тому відповідно до ст. 203 ЦК УРСР порушив зобов'язання, оскільки прострочив виплату позики. Відповідно до ст. 165 ЦК УРСР, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в любий час. Боржник зобов'язаний виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня предявлення вимоги кредитором. В даному випадку має місце зобов'язання з невизначеним строком виконання, за яким кредитору надається право вимагати виконання в будь-який час. Але саме виконання може бути проведено боржником протягом семи днів з дня предявлення такої вимоги. Враховуючи, що строк повернення боргу не був визначений, що підтверджується розпискою та поясненнями позивачки, суд вважає правомірною вимогу позивачки щодо повернення їй грошових коштів поза спливом загального строку позовної давності. Крім того, семиденний строк повернення боргу, який встановлений законодавством, після першої вимоги кредитора, вже вийшов. Аналізуючи вищевикладені обставини суд прийшов до висновку, що з матеріалів справи вбачається порушення суб'єктивного права [PERSON] на отримання нею її грошових коштів, і позов підлягає задоволенню. Судом визначена сума заборгованості в еквіваленті 228 739 грн. за офіційним курсом НБУ на день постановлення рішення. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд може визначити порядок виконання судового рішення. Так. згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові може бути тимчасово обмежений виїзд за межі України, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань. На думку суд\\ таке обмеження є співмірним із заявленими позовними вимогами та є доцільним при виконанні судового рішення, оскільки виконання рішення не може бути забезпечено майном [PERSON], тому що за останнім рахується лише автомобіль ВАЗ 2101, держномер К 8840 ОД, 1973р.в., вартість якого не зможе покрити наявний борг. У зв'язку з чим суд зазначає, що це рішення, після набрання ним законної сили, є підставою для заборони виїзду за кордон України громадянинові України [PERSON], 1958р.н.

Outcome: approved