Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із указаною позовною заявою. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що у період з 24 січня 2011 року по 03 жовтень 2020 року [PERSON] працював в ПрАТ «Черкасирибгосп» та був звільнений за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Позивач [PERSON] працював у ПрАТ «Черкасирибгосп» у період з 11.04.2018 року по 31.07.2019 року та був звільнений за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При цьому зазначають, що при звільненні Відповідачем не було виплачено у повному обсязі заробітні плати. Крім того, у день звільнення [PERSON] не було виплачено грошову компенсацію за невикористану ним відпустку. Згідно з довідками № 33 від 27 травня 2021 року, № 34 від 27.05.2021 року заборгованість Товариства перед [PERSON] складає 113 014,42 грн., перед [PERSON] - 17299,67 грн. За вказаних обставин, позивачі був змушені звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 липня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений судом строк не надіслав відзив на позов. Представник позивачів - адвокат Вовк С.П. після відкриття провадження у справі надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивачів. Заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принцип достатності доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом установлено, що наказом № 3 від 24 січня 2011 року [PERSON] 24 січня 2011 року був прийнятий до ВАТ «Черкасирбгосп» Гірський Тікич , яке в подальшому було перейменовано на ПрАТ «Черкасирибгосп». 03 жовтня 2020 року на підставі наказу № 27 від 02.10.2020 [PERSON] був звільнений з посади за власним бажанням за ст. 36 КзПП України, що підтверджується даними трудової книжки. За даними довідки № 33 від 27 травня 2021 року, виданої ПрАТ «Черкасирибгосп» за підписом голови правління Пінчук Д.Ю., заборгованість Товариства перед [PERSON] за період з січня 2020 року по жовтень 2020 року складає 113 014, 42 грн. Відповідно до довідки ПрАТ «Черкасирибгосп» № 34 від 27 травня 2021 року за підписом голови правління Пінчук Д.Ю., [PERSON] дійсно працював на підприємстві рибоводом у період з 20.05.2020 по 15.09.2020. Заборгованість Товариства перед [PERSON] за період з травня 2020 року по вересень 2020 року становить 17299,67 грн. Суд приймає указані вище довідки № 33 та № 34 від 27 травня 2021 року в якості належних та допустимих доказів існування заборгованості відповідача перед позивачами у відповідному розмірі. Не погоджуючись з невиплатою заробітної плати, позивачі звернулися до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Вказані положення закону кореспондуються зі статтями 15 та 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначає зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (статті 1, 3 частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Статтею 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, передбачено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України (відповідно до преамбули цього Кодексу). Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 21 КЗпП України закріплено обов`язок власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичної особи виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Нормами частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має частина 1 статті 115 Кодексу законів про працю України. У рішенні від 01 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Крім того, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. При цьому, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з вимогами частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Враховуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків та сплати заборгованості на користь позивачів, не спростував обставини, викладені в позові, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є доведеними, а тому підлягають до повного задоволення. При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити рішення суду про присудження працівникові виплати заробітної плати до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відтак, у порядку статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивачів, які звільнені від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 1816,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Враховуючи наведене та

Outcome: approved