Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до [PERSON] міської Ради Львівської області, [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих № 301 від 20.03.1956 року будинок № 37 по вул. Коцюбинського було взято на баланс домоуправління № 11. Зазначений будинок, згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради від 11.01.1958 року було перейменовано на № 45. На підставі угоди про обмін приміщеннями з гр.. [PERSON] у квітні 1988 року, вони отримали право на користування житловим будинком з господарськими приміщеннями розташованими за адресою: м. Дрогобич, вул. Коцюбинського, 45. Ця угода набрала чинності з моменту одержання ордерів, що видалися виконавчим комітетом місцевої ради (ст. 83 ЖК України) і є дійсною в даний час. На підставі цього, з квітня 1988 року вони проживають за вище вказаною адресою, що підтверджується записами у паспортах громадянина України. 14 вересня 1989 року, між [PERSON] та [PERSON] міською радою був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами (сарай, вбиральня, огорожа) за адресою: м. Дрогобич, вул. Коцюбинського. 45. житловою площею - 42.2 кв. м., який складався з двох кімнат, та кухні. 21.12.1989 року, вони отримали рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 355 № «Про надання дозволу громадянами міста на будівництво господарських споруд, гаражів, проведення прибудов до житлових будинків, та як виняток, користування самовільно побудованими та переобладнаними приміщеннями», яким їм було надано дозвіл на проведення прибудови кімнати, санвузла і веранди загальним розміром 4.55*13,77 кв.м. та прибувати господарську будівлю розмірами 7.0*8.0 кв.м. з влаштуванням у ній літньої кухні, кладовищ, гаража та господарського сараю у домоволодінні по вул. Коцюбинського. 45. На підставі цього рішення, вони за власні кошти провели будівництво. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.10.1992 року у справі № 2-69/1992. яке залишено у силі Львівським обласним судом. Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 14 вересня 1989 року визнано недійсним. Право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дрогобич. Львівська обл.. по вул. Коцюбинського, 45 на земельній ділянці площею 600 кв.м., на якій розташований один житловий будинок цегляний, житловою площею 42,2 кв.м. визнано за [PERSON]. У ході розгляду справи №№ 2-69/1992 судом виділено у окреме провадження вимогу про їх виселення. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 25 червня 2001 року по справі № 2- 20/2001 правонаступнику [PERSON] - [PERSON] відмовлено у їх виселенні із вищевказаного житлового будинку, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2001 року залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Ухвалою Верховного суду України від 10 червня 2002 року, відмовлено в задоволенні касаційної скарги [PERSON] та зазначено, що вищевказані рішення суддів є законними та обгрунтованими. В даних рішеннях встановлено, що вони проживають в житловому будинку в порядку обміну житлом, здійсненого міськвиконкомом і проживали ще до визнання [PERSON] власником будинку за рішенням суду і не має жодних підстав для їх виселення. На сьогоднішній день вони продовжують проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіють та відкрито користуються даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядають за будинком та утримують його, а тому за захистом своїх прав вони змушені звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просять позов задоволити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, надіславши на адресу суду заяви в якій просять слухати справу за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити. Представник [PERSON] міської Ради [PERSON], позовні вимоги заперечив з підстав, що спірне майно належить відповідачу [PERSON], відтак [PERSON] міська рада не може бути стороною по даній категорії справи, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з»явився, хоч судом надсилалися повідомлення на адресу вказану у позовній заяві. Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до наступних міркувань. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України; ст.ст. 328. 344. 392 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В статті 328 ЦК України вказані підстави набуття права власності, а саме: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Так, частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК. особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до ст.60 ІДПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час. протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК. право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом встановлено, що згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих № 301 від 20.03.1956 року будинок № 37 по вул. Коцюбинського було взято на баланс домоуправління № 11. Зазначений будинок, згідно рішення виконкому [PERSON] міської ради від 11.01.1958 року було перейменовано на № 45. На підставі угоди про обмін приміщеннями з гр.. [PERSON] у квітні 1988 року, позивачі отримали право на користування житловим будинком з господарськими приміщеннями розташованими за адресою: м. Дрогобич, вул. Коцюбинського, 45. Ця угода набрала чинності з моменту одержання ордерів, що видалися виконавчим комітетом місцевої ради (ст. 83 ЖК України) і є дійсною в даний час. На підставі цього, з квітня 1988 року позивачі проживають за вище вказаною адресою, що підтверджується записами у паспортах громадянина України. 14 вересня 1989 року, між [PERSON] та [PERSON] міською радою був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами (сарай, вбиральня, огорожа) за адресою: м. Дрогобич, вул. Коцюбинського. 45. житловою площею - 42.2 кв. м., який складався з двох кімнат, та кухні. 21.12.1989 року, позивачі отримали рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 355 № «Про надання дозволу громадянами міста на будівництво господарських споруд, гаражів, проведення прибудов до житлових будинків, та як виняток, користування самовільно побудованими та переобладнаними приміщеннями», яким їм було надано дозвіл на проведення прибудови кімнати, санвузла і веранди загальним розміром 4.55*13,77 кв.м. та прибувати господарську будівлю розмірами 7.0*8.0 кв.м. з влаштуванням у ній літньої кухні, кладовищ, гаража та господарського сараю у домоволодінні по вул. Коцюбинського. 45. На підставі цього рішення, вони за власні кошти провели будівництво. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.10.1992 року у справі № 2-69/1992. яке залишено у силі Львівським обласним судом. Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 14 вересня 1989 року визнано недійсним. Право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дрогобич. Львівська обл.. по вул. Коцюбинського, 45 на земельній ділянці площею 600 кв.м., на якій розташований один житловий будинок цегляний, житловою площею 42,2 кв.м. визнано за [PERSON]. У ході розгляду справи №№ 2-69/1992 судом виділено у окреме провадження вимогу про їх виселення. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 25 червня 2001 року по справі № 2- 20/2001 правонаступнику [PERSON] - [PERSON] відмовлено у їх виселенні із вищевказаного житлового будинку, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2001 року залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Ухвалою Верховного суду України від 10 червня 2002 року, відмовлено в задоволенні касаційної скарги [PERSON] та зазначено, що вищевказані рішення суддів є законними та обгрунтованими. В даних рішеннях встановлено, що вони проживають в житловому будинку в порядку обміну житлом, здійсненого міськвиконкомом і проживали ще до визнання [PERSON] власником будинку за рішенням суду і не має жодних підстав для їх виселення. Встановлені судом обставини не потребують доказування у іншому судовому засіданні. Преюдиціальність фактів грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні у такій справі факти і правовідносини (ч.Зст. 61 ЦПК). Тому факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи. Таким чином, оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є передній власник майна або його правонаступник, а у разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови). Так як з довідки КП ЛОР « [PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки « від 10.11.2016 року № 2202 вбачається, що власником будинку № 45 по вул. Коцюбинського в м. Дрогобич Львівської області є [PERSON], відтак позовні вимоги в частині [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] міської Ради Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, слід відмовити. Однак суд приходить до висновку, щодо задоволенням вимог позивачів про визнання володільцем права власності не нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України так як судом встановлено наявність необхідних умов: добросовісності володіння, відкритості, безперервності. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15. Визначальною ознакою є й те, що позивачі добросовісно заволоділи майном, тобто на підставі угоди про обмін житловими приміщеннями, яка діє на даний час, і вони не знали і не могли знати про те, що є інший власник, який володіє житловим будинком. Обставини у зв'язку з чим, виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. На момент отримання ордерів та укладення договору купівлі-продажу вони не знали про права третіх осіб на дане майно, а відтак відповідно до вимог законодавства на момент набуття права на майно були добросовісними набувачами. Таким чином судом здобуто докази добросовісного і відкритого користування нерухомим майном позивачами на протязі більше 10 років (з 1988 року) у житловому будинку №; 45 по вул. Коцюбицького, м. Дрогобичі. Визнання права власності за набувальною давністю на будинковолодіння не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що підтверджується письмовими доказами. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК та п. 14 Постанови, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Outcome: dismissed