Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивачі [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], звернулися до суду з позовом до [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], про зобов'язання [PERSON] спростувати поширену нею недостовірну інформацію про те, що начебто [PERSON] та [PERSON] страждають на алкоголізм та не один раз їздили лікуватися в Болгарію, шляхом публічного вибачення і направлення органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР листа, в якому вона повинна спростувати поширену недостовірну інформацію; зобов'язання [PERSON] припинити розповсюджувати проти [PERSON] та [PERSON] недостовірну інформацію; стягнення з [PERSON] на користь позивачів в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 серпня 2018 року на засіданні органів опіки та піклування, яке відбувалося у Приморській районній адміністрації Одеської міської ради, відповідач [PERSON], публічно висловлювалась у присутності всіх учасників засідання (членів комісії, адвокатів) про те, що позивачі є алкоголіками та неодноразово їздили на лікування до Болгарії. Зазначена інформація є недостовірною, а її розповсюдження завдало позивачам моральну шкоду. Предмет та підстава позову - спростування поширеної інформації, у зв`язку з її недостовірністю. Ухвалою від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено розгляд справи у загальному позовному провадженні. 01.11.2018 року у підготовче судове засідання з`явився представник позивачів, у зв`язку з відсутністю належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, підготовче судове засідання відкладено на 16.11.2018 року. 16.11.2018 року позивачами подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 62-66), відповідно до якої, позивачі окрім вимог, заявлених у позові просили суд розглянути вимоги про спростування [PERSON] поширеної нею негативної інформації про те, що [PERSON] та [PERSON] страждають на алкоголізм, та не один раз їздили до Болгарії на лікування від алкоголізму, шляхом спростування цієї інформації у соціальній мережі «Facebook»; припинити розповсюдження [PERSON] недостовірної інформації проти [PERSON] та [PERSON]. Також 16.11.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з необхідністю ознаймитись з матеріалами справи (а.с. 58). У підготовчому судовому засіданні у зв`язку з зазначеним клопотанням представника відповідача судом продовжено строк підготовчого провадження. 27.11.2018 року від представника відповідача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи з 03.12.2018 року на іншу дату, у зв`язку з її відсутністю на території України (а.с. 89). 12.12.2018 року представником відповідача до суду надано відзив на позов (а.с. 109-112), в якому вона зазначила, що про проблеми з алкоголем у батьків чоловіка, [PERSON] дізналась під час сумісної подорожі на о. Фіджі, її слова може підтвердити мати [PERSON] - [PERSON], а також зазначила, що відносно сина позивачів - її чоловіка внесено відомості до ЄРДР за нанесення тілесних ушкоджень їй та її матері, а стосовно вимог, викладених у позові, то вона висловлювалась не так, як викладено у позові, а «коректно». У судовому засіданні 12.12.2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. 22.12.2018 року представником позивачів надано до суду відзив на позов (а.с. 147-150), а представником позивачів заперечення на відповідь на відзив (а.с. 161-164). 25 грудня 2018 року відповідачем по справі [PERSON] заявлено до суду клопотання про відвід головуючого судді. 26.12.2018 року представником відповідача подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з відрядженням. Ухвалою від 27 грудня 2018 року провадження по справі було зупинено до вирішення питання про відвід судді Єршової Л.С. 14 січня 2019 року провадження по справі відновлено та призначено судове засідання на 21.01.2019 року. У судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Також у судовому засіданні 21.01.2019 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, у зв`язку з порушенням ст.ст. 83,84 ЦПК України (порушення строків та неналежне оформлення клопотання про витребування доказів), при цьому суд врахував, що підготовче провадження по справі тривало майже три місяці, його строк продовжувався судом, тобто було достатньо часу для підготовки та заявлення клопотань до суду, при цьому представником відповідача неодноразово надавались до суду заяви про відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, надані учасниками справи докази, заслухавши їх пояснення, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є дружиною сина позивачів - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину (онука позивачів) - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що 23 серпня 2018 року на засіданні органів опіки та піклування, яке відбувалося у Приморській районній адміністрації Одеської міської ради, відповідач [PERSON], публічно висловлювалась у присутності всіх учасників засідання (членів комісії, адвокатів) про те, що позивачі є алкоголіками та неодноразово їздили на лікування до Болгарії. У судовому засіданні прослухано аудіозапис вказаного засідання органів опіки та піклування, на якому (з 10,50 хв. по 11,44 хв.) чутно, як пропонується запитати у матері дитини ([PERSON].), чим бабуся та дідусь можуть нашкодити дитині, на що [PERSON] відповідає, що на її превеликий жаль, у бабусі та дідуся є проблеми з алкоголем та вони неодноразово їздили на лікування до Болгарії, в будь-який момент вони можуть зірватись та нашкодити дитині, потім [PERSON] ще раз перепитали про те, чи є у дідуся та бабусі проблеми з алкоголем, вона ще раз повторила вищесказане. На що чоловік (за твердженнями учасників справи - [PERSON].) зауважив «питання пов`язані з лікуванням у Болгарії?», та йому було надано відповідь, що «ми тут це не обговорюємо». У судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що вищевказані слова про проблеми позивачів з алкоголем були сказані на засіданні органу опіки та піклування саме відповідачем - [PERSON] Більш того, відповідач [PERSON] надала до суду роздруківку запису «опікунський від 23.08.2018 року», в якій підтвердила, що на запитання [PERSON] [PERSON] відповіла, що у батьків її чоловіка є проблеми з алкоголем та вони їздили на лікування до Болгарії, на запитання [PERSON] чи є бабуся та дідусь дитини алкоголіками, [PERSON] відповіла «так», та повторила, що вони декілька разів їздили на лікування до Болгарії, на запитання [PERSON] про те, чи дійсно матір [PERSON] говорить на аудіозапису, який [PERSON] дала прослухати, [PERSON] відповіла, що вона не знає, про що ця розмова. Також зазначене підтвердили свідки, які були присутні на вищевказаному засіданні органу опіки та піклування - [PERSON] та [PERSON] Крім того, судом встановлено, що [INFO] року на соціальній сторінці відповідача у Facebook була розміщена інформація про те, що батьки її чоловіка «алкоголезалежні люди» (а.с. 73), в іншій публікації розміщена інформація про те, що [PERSON] та [PERSON] - люди, які зловживають психотропними засобами та алкоголем (а.с. 74). Стаття 32 Конституції України гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. За ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звернуто увагу на те, що у позовах про захист честі і гідності особи, що подаються у зв'язку з поширенням недостовірної інформації про особу юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Суд враховує, що відповідно до Академічного тлумачного словника української мови (СУМ-11) алкоголік - це особа, що хворіє на алкоголізм (важке хронічне захворювання, викликане зловживанням алкогольними напоями). У ширшому розумінні алкоголізм ? сукупність шкідливих звичок, пов'язаних із зловживанням алкоголем, впливів на здоров'я, життя, працю і добробут людей. Отже, висловлювання відповідача на адресу позивачів «алкоголіки» містить фактичні дані (інформацію) про те, що останні хворіють на алкоголізм. Ці висловлювання за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Разом з тим матеріали справи не містять даних про захворювання [PERSON] та [PERSON] на алкоголізм. Суд критично відноситься до роздруківок з електронної пошти відповідача (а.с. 127), з яких нібито вбачається, що позивач [PERSON] надсилала їй книжки, що стосуються алкогольної залежності, оскільки це у жодному випадку не може слугувати доказом хвороби на алкоголізм. Також суд критично відноситься до тверджень представника відповідача, що мати [PERSON] - [PERSON] також визнає хворобу на алкоголізм своєї доньки та її чоловіка, та неодноразово говорила про це у телефонних розмовах з матір`ю відповідачки, оскільки в матеріалах справи наявна заява, підписана [PERSON] (підпис засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубля Т.М.), надана на адресу суду, в якій вона зазначає, що телефонні розмови за її участю не стосуються предмету спору по справі №522/16047/18 і їх зміст перекручений відповідачкою (а.с. 116). Судом не розглядались як докази надані представником відповідача копії документів, що стосуються [PERSON], оскільки він не є стороною по даній справі, та питання нанесення тілесних ушкоджень відповідачу та її матері не є предметом спору, що розглядається судом. Таким чином, суд вважає, що вищезазначена інформація, розповсюджена відповідачем, є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачами принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, а відтак, поширення такої інформації порушує право позивачів на повагу до їх гідності та честі. Оскільки оспорювана інформація була поширена шляхом розміщення статті на персональній сторінці відповідача у соціальній мережі Facebook та на засіданні органу опіки та піклування, то суд приходить до висновку, що обов'язок по спростуванню таких відомостей має бути покладений на відповідача у спосіб, найбільш наближений до її поширення, тобто шляхом спростування цієї інформації у соціальній мережі «Facebook», та шляхом направлення на адресу органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради листа зі спростуванням поширеної вищевказаної інформації про алкоголізм [PERSON] та [PERSON]. Слід зазначити, що вказана правова позиція щодо хвороби на алкоголізм та розповсюдження інформації про таку хворобу підтримується судом касаційної інстанції (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справі № 673/1652/15-ц). Щодо позовних вимог про припинення розповсюдження [PERSON] проти [PERSON] та [PERSON] недостовірної інформації, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, заявлення вимоги про запобігання порушенню права у майбутньому суперечить принципу захисту судом порушених прав осіб. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд вважає, що вимога про припинення розповсюдження [PERSON] проти [PERSON] та [PERSON] недостовірної інформації, є по суті вимогою про порушення права в майбутньому, та не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право. Вказана правова позиція підтримується Верховним Судом України (постанова від 24.05.2017 року по справі №752/13578/13-ц). Враховуючи викладене, позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання спростувати поширену недостовірну інформацію, зобов`язання припинити розповсюдження недостовірної інформації, слід задовольнити частково.

Outcome: partial