Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеною позовною заявою до відповідачів, в обґрунтування вимог зазначили, що за відповідачкою [PERSON] на підставі рішення суду було визнано право власності на [ADDRESS] в цілому та стягнуто на користь позивачів [PERSON]- 59317 грн. та [PERSON]- 39772 грн. в рахунок порівняння вартості часток майна, які були виділені сторонам. Під час виконавчого провадження відповідач [PERSON] подарувала зазначену квартиру іншій особі для того, щоб уникнути звернення стягнення на її майно та ухилитися від виконання судового рішення про стягнення коштів на користь позивачів. Будь-яких намірів на відчуження майна відповідачка не мала, уклала правочин лише для приховування свого майна, який є фіктивним. Позивачі просять визнати договір дарування від 31.10.2013 року недійсним. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволені, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити позов. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували проти позову, зазначили, що договір дарування був укладений відповідно до вимог законодавства, будь-яких заборон щодо відчуження майна не малося, договір є дійсним, позивачі взагалі не є стороною за договором, тому не мають права його оспорювати. Треті особи: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та Жовтневий ВДВС Маріупольського МУЮ у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутність. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 31.10.2013 року, між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] та відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 31.10.2014 року право власності на вищевказану квартиру зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON] ( а.с. 27, 42). На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09.07.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування , яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03.09.2013 року, за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в цілому та стягнуто з [PERSON] на користь позивачів [PERSON] - 59317 грн. та [PERSON]- 39772 грн. в рахунок порівняння часток майна ( а.с.5-11). Згідно постанов державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ від 03.10.2013 року відкриті виконавчі провадження щодо виконання зазначеного рішення суду про стягнення коштів з [PERSON] на користь позивачів ( а.с. 12, 13). Відповідно до договору від 01.11.2013 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та [PERSON] про оренду квартири [ADDRESS] [PERSON] згідно декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік відображені доходи, отримані від оренди вищевказаної квартири ( а.с.67-70). Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності угоди є недотримання в момент укладання угоди стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка укладає правочин, повинна мати необхідний об'єм цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угода повинна бути направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею. Правочин, який здійснюється батьками (всиновителями), не може суперечити інтересам і правам їх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних осіб. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно до вимог із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність та відповідно до ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 4 ст. 722 ЦК України передбачено прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Проаналізувавши наведені норми законодавства та надані докази по справі суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Законодавством чітко передбачено, що лише на підставах, встановлених законом правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину. Позивачами не надано суду жодного безперечного та об'єктивного доказу, що правочин, укладений між відповідачами порушує їх права та не надано доказів порушення норм законодавства відповідачами при його укладенні. Посилання позивачів на те, що правочин є фіктивним, тому, що укладений з метою уникнути звернення стягнення на майно [PERSON] та ухилитися від виконання судового рішення про стягнення коштів на користь позивачів в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Судом встановлено, що на час укладення договору дарування відповідачка [PERSON] мала право власності на спірну квартиру на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, право власності належним чином було зареєстровано. Будь-яких обмежень на розпорядження квартирою або наявність судового спору, обтяжень щодо квартири на час укладення договору та звернення до суду не малось. Суду не надано доказів того, що між відповідачами було відсутнє волевиявлення на укладення договору дарування. Крім того позивачі не є стороною за договором дарування. Наявність виконавчого провадження щодо стягнення грошових коштів з відповідача [PERSON] на користь позивачів на підставі судового рішення не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Суд прийшов до висновку, що навпаки вбачається, що на час укладення договору дарування між відповідачами були дотримані усі вимоги законодавства та всі умови договору дарування, а договір відповідає всім ознакам дійсності правочину. Після укладення договору дарування відповідачка [PERSON] прийняла дар та розпоряджалася квартирою на свій розсуд, уклала договір оренди квартири, що не заборонено законодавством. Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.7 зазаначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виходячи з наведених норм законодавства та судової практики, обставин справи, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним.

Outcome: dismissed