Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом до відповідача, в якому просили визнати за ними право власності наЅ частину кожній на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що за життя їх тіткою [PERSON] складено заповіт, згідно якого належний їй на праві власності житловий будинок, на випадок своєї смерті, заповідала позивачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. У встановлений законом строк позивачі звернулися до державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г.із заявою про прийняття спадщини, проте їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Посилаючись на вказані обставини та на те, що іншим чином спір вирішити неможливо, позивачі просили позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 24.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано у державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Юлії Геннадіївни копію спадкової справи №64461579, номер у нотаріуса 221/2019 заведену після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 21.05.2021 року на адресу суду від державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. надійшла копія, витребуваної ухвалою суду від 24.03.2021 року, спадкової справи №221/2019. Ухвалою від 11.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі до судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності та вимоги позову підтримали. Представник відповідача до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника Миколаївської міської ради. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2019 року. Як вбачається із свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.11.1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Центральної районної Ради депутатів трудящих №199 від 17.06.1988 р., зареєстрованого 10.11.1988 року Миколаївським МБТІ, номер запису: 666, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , що також підтверджується листом КП «Миколаївське МБТІ» від 04.02.2021 року. Згідно заповіту від 13.01.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Павловою Г.Е., [PERSON] , на випадок своєї смерті, заповіла в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] належний їй житловий будинок [ADDRESS] . Постановами від 13.03.2021 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку спадкового майна, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності на зазначене вище майно. Зазначене підтверджує ту обставину, що позивачі не мають змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкоємець має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст.1268, статей 1296 - 1299 ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу). Відповідно до частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Отже, встановлено, що заповіт вчинено на користь позивача, відповідач чи інші особи не оспорювалиданий заповіт. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 79 визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людинив казав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved