Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

позивачі та їх представник просять суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 03 грудня 2002 року про право власності [PERSON] на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS], зареєстрований в книзі записів державних актів на право на землю за №311 та скасувати його державну реєстрацію, стягнути з відповідача на їх користь судові витрати по оплаті судового збору посилаючись на те, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину набув права власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами за [ADDRESS]. Згідно з технічним паспортом та даними з ЧООБТІ Звенигородському районі зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 1242 кв.м., яка була виділена на підставі рішення виконкому Звенигородської міської ради №14 від 09 липня 1975 року. Позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 02 березня 2007 року, отримала право власності на 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS], також, відповідно до договору купівлі-продажу від 06 грудня 2012 року [PERSON] отримала 3/25 частини житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до змісту договору дарування та договору купівлі-продажу, будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 1242 кв.м.. Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 1997 року набула права власності на 1/10 частину житлового будинку [ADDRESS] та відповідно до даних ЧООБТІ будинок розташований на земельній ділянці площею 1242 кв.м. Співвласниками та співкористувачами будинку [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В жовтні 2015 року позивачам стало відомо про те, що [PERSON] виготовив державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 354,28 кв.м., яка знаходиться у прибудинковій території будинковолодіння [ADDRESS]. Право власності [PERSON] отримав на підставі рішення виконкому Звенигородської міської ради №20/24 від 05 серпня 2002 року. Зазначений державний акт є недійсним, оскільки він має суттєві недоліки та його виготовленню передували порушення закону. В дійсності відсутнє будь-яке рішення виконавчого комітету Звенигородської міської ради під №20/24 від 05 серпня 2002 року. Межі земельної ділянки відповідача не погодженні з суміжними власниками та землекористувачами, серед яких і позивачі. Розмір земельної ділянки наданої у власність відповідача не відповідає вимогам ст.120 ЗК України, тобто визначений не пропорційно до часток сторін у праві власності на житловий будинок та надвірні споруди. [PERSON] взагалі не має будь-якого права власності на будинок [ADDRESS], а отже не мав права здійснювати приватизацію зазначеної земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради №14 від 09 липня 1975 року за будинком [ADDRESS] було відведено1242 кв.м. земельної ділянки на праві безстрокового користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні держані акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Спірна земельна ділянка була надана відповідачеві з порушенням порядку, визначеному земельним законодавством, оспорений держаний акт не відповідає вимогам закону, який дія на той час. Державний акт містить дописки кульковою ручкою, а також містить одночасно дві земельні ділянки, які знаходяться окремо одна від одної, що також є порушенням. Відповідач та його представник позовні вимоги позивачів не визнали та просять суд в їх задоволенні відмовити. Вважають, що позовні вимоги позивачів є безпідставними та необґрунтованими. Позивачами не надану суду жодного належного та допустимого доказу того, що державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] є недійсним, виданим з порушенням закону та порушує права позивачів. Рішення Звенигородської міської ради №20/24 від 05 серпня 2002 року на даний час ніхто не оскаржував та не визнавав його недійсним. Третя особа [PERSON] позовні вимоги позивачів підтримала та просить задовольнити їх в повному обсязі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, а подали до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги позивачів просять задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Звенигородському районі Черкаської області вважає, що виходячи з матеріалів технічної документації яка є у відділі, щодо видачі державного акту який є предметом спору вважає, що він виданий правомірно на підставі діючих на той час вимог та інструкцій. Підстав які б могли б слугувати вважати його недійсним він не вбачає. Представник Звенигородської міської ради Черкаської області надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Суд, заслухавши сторони та вивчивши матеріали справи, вважає, що вимоги позивачів задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст.3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину(а.с.8) набув права власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами за номером [ADDRESS]. Згідно з технічним паспортом (а.с.9-12) та даними з ЧООБТІ у Звенигородському районі (а.с.14), зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 1242 кв.м., яка була виділена на підставі рішення виконкому Звенигородської міської ради №14 від 09 липня 1975 року. Відповідно до договору дарування від 02 березня 2007 року (а.с.16) позивач [PERSON] отримала право власності на 1/5 частину житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 грудня 2012 року (а.с.17) позивач [PERSON] отримала 3/25 частини житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до змісту договору дарування та договору купівлі-продажу, будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 1242 кв.м.. Позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 липня 1997 року (а.с.20) набула права власності на 1/10 частину житлового будинку. Співвласниками та співкористувачами будинку [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В жовтні 2015 року позивачам та третім особам стало відомо про те, що [PERSON] виготовив державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 354,28 кв.м., яка знаходиться у прибудинковій території будинковолодіння [ADDRESS]. Право власності на земельну ділянку [PERSON] отримав на підставі рішення виконкому Звенигородської міської ради №20/24 від 05 серпня 2002 року. Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради №14 від 09 липня 1975 року за будинком [ADDRESS] було відведено 1242 кв.м. земельної ділянки на праві безстрокового користування земельною ділянкою за вказаною адресою. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON] є власником будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дане будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці розміром 437,33 кв.м.. Крім того за рішенням Звенигородської міської ради від 05 серпня .2002 року №20/24 відповідачу було виділено земельну ділянку розміром 354,28 кв.м.. Дана земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] та межує з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. На дані земельні ділянки на замовлення відповідача, була виготовлена технічна документація по підготовці державного акта на право приватної власності на землю (а.с.167-179). Та в послідуючому виготовлений та виданий державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с.180). Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до вимог ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсним державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. При цьому, вимога про визнання неправомірним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності підстав видачі такого рішення. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачами не надано суду належних доказів, що державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданий відповідачу з порушенням закону, а тому повинен бути визнаний недійсним та повинна бути скасована його державна реєстрація. Суд також звертає увагу на той факт, що позивачами не надано суду доказів тому, що земельна ділянка, яка виділена відповідачу [PERSON] розміром 354,28 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та межує з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] входить до загальної площі земельної ділянки розміром 1242 кв.м., яка закріплена за будинком [ADDRESS]. Оцінивши докази надані сторонами в їх сукупності, належності та допустимості суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], відділ Держгеокадастру у Звенигородському районі Черкаської області, Звенигородська міська рада Черкаської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку слід відмовити. На підставі ст.81, 116, 125, 126 ЗК України, Законом України «Про місцеве самоврядування» та

Outcome: dismissed