Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю:третьої особи з самостійними вимогами-[PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів-Орган опіки та піклування Калинівської ОТГ, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, в якому просять визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивують тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.01.2001 року виконкомом Калинівської міської ради народних депутатів згідно розпорядження (наказу) від 21.01.2000 року №640, зареєстрованого в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу №12, за реєстром №24/576 26.02.2001 року, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS]. [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Майбородою Г.П. 13.11.2008 року за реєстром №5852, подарувала [PERSON] належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS]. 1/2 частка квартири [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] в КП «Віницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» і записано в реєстрову книгу №12 за реєстр.№34/576 08.12.2008 року. В даній квартирі зареєстровані відповідачі, проте з 2011 року в ній не проживають. Відповідачі не проживають за місцем реєстрації понад 6 місяців, добровільно знятися з реєстрації не бажають, чим порушують та обмежують майнові права позивачів, пов'язані з отриманням субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Викладене стало підставою звернення позивачів до суду з даним позовом. Позивачі в підготовче засідання не з'явилися, проте від [PERSON] на адресу суду надійшло електронне повідомлення Вх.№Еп-1198/18 від 08.10.2018 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. [PERSON] також надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позову. Відповідачі в підготовче судове засідання не з'явились згідно електронного повідомлення Вх.№Еп-1198/18 від 08.10.2018 року, кожен зокрема, позовні вимоги визнає, просить справу розглянути за його відсутності. Третя особа з самостійними вимогами-Стрелковська [PERSON] в підготовче засідання не з'явилась, згідно електронного повідомлення Вх.№Еп-1198/18 від 08.10.2018 року позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи провести за її відсутності. Представник Органу опіки та піклування Калинівської ОТГ в підготовче судове засідання не з'явився, при цьому від виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області надійшов лист №02-21-1606 від 09.10.2018 року, за підписом міського голови А. Шамалюка, згідно якого проти позову не заперечують, просять розглянути справу за їх відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріалами справи, враховуючи зміст заяв відповідачів з приводу повного визнання позову, позицію третіх осіб, оцінивши докази по справі в їх сукупності та взаємозв'язку дійшов до наступного. Згідно з ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.ч. 4-5 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд; суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст.206 ЦПК України. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні всі законні підстави для прийняття визнання позову відповідачами, виходячи з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.01.2001 року виконкомом Калинівської міської ради народних депутатів згідно розпорядження (наказу) від 21.01.2000 року №640, зареєстрованого в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу №12, за реєстром №24/576 26.02.2001 року, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS]. [PERSON] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Майбородою Г.П. 13.11.2008 року за реєстром №5852, подарувала [PERSON] належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS]. 1/2 частка квартири [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] в КП «Віницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» і записано в реєстрову книгу №12 за реєстр.№34/576 08.12.2008 року. В даній квартирі зареєстровані відповідачі, проте з 2011 року в ній не проживають. Відповідачі не проживають за місцем реєстрації з 2011 року, добровільно знятися з реєстрації не бажають, чим порушують та обмежують майнові права позивачів. Відповідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України громадяни , які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а такий строк встановлюється ст. 71 Житлового Кодексу України та складає 6 місяців відсутності в житловому приміщенні без поважних причин, провадиться в судовому порядку. Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №716 від 22.06.2018 року, виданої КП «Житловик» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно акта обстеження житловим умов квартири [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], проте з 2011 року по даний час не проживають. Таким чином судом встановлено факт непроживання відповідачів за місцем реєстрації, починаючи з 2011 року, окрім того, згідно електронного повідомлення Вх.№Еп-1198/18 від 08.10.2018 року вказана обставина визнається самими відповідачами. Відповідно до ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплене право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України ). Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ст.4 Декларації прав дитини, дитина повинна мати право на житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Статтею 45 ЦПК України регульовано питання щодо забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи, згідно якої під час розгляду справи, крім прав та обов'язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд роз'яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення. Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Неповнолітня [PERSON] має повних 16 років, а тому вона може за своїм віком усвідомлювати наслідки своєї процесуальної поведінки. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена (ч.2 ст. 47 ЦПК України). Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України). Частиною 4 ст. 12 Закону № 2623-IV від 02.06.2015 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що неприпустимо зменшення або обмеження прав, охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь яких правочинів стосовно житлових приміщень. Відповідно до практики Верховного Суду України наявність права користування житлом дитиною доводиться її реєстрацією у цьому приміщенні. Відповідно до вимог ч.2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, що встановлені законом. Враховуючи повне визнання відповідачами позову, а також факт непроживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад 6 місяців (з 2011 року), а визнання їх таким, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивачів важливе юридичне значення та ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити вимоги щодо визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved