Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог зазначила, що від шлюбу із відповідачем мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із неможливістю проживати разом із чоловіком у зв`язку з постійними сварками, різними поглядами на життя, наявністю непорозумінь, у вересні 2019 року вимушена була змінити своє місце проживання разом із сином. 26 листопада 2019 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області. Вона є фізичною особою-підприємцем, має постійний дохід і спроможна забезпечити необхідні умови для життя, навчання, виховання та інтелектуального розвитку дитини. На праві власності їй належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створені гідні умови проживання. Зазначає, що між нею та сином склались усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйняттю. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина. Вона виконує обов`язки з організації домашнього побуту, самостійно займається розвитком дитини, її освітою та фізичним вихованням, з метою гармонійного розвитку та відпочинку організувала туристичний виїзд до Арабської Республіки Єгипет у 2019 році. Позивачка [PERSON] з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с.41-43, 90) просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] ; покласти на відповідача судові витрати, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с.103), в якій зазначив, що визнає позовні вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Представник органу Опіки та піклування Костянтинівської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.102). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо місця її проживання. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні послалась на неможливість з`ясування в судовому засіданні думки дитини [PERSON] з приводу визначення місця проживання, зважаючи на малолітній вік та неспроможність висловити свою думку, про що подала письмову заяву (а.с.105) . Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про недоцільність з`ясування в судовому засіданні відповідно до ст.171 СК України думки малолітнього [PERSON] з приводу питання, яке вирішується судом, зважаючи на його малолітній вік (4 повних роки) та відповідно неспроможність висловити свою думку. Заслухавши пояснення позивачки, з`ясувавши позицію відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.12). Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірвано відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року (а.с.13-14). Як вбачається із роздруківки з автоматизованої системи виконавчого провадження, на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 63214447, відкрите 06 жовтня 2020 року, по якому стягувачем є [PERSON] , боржником [PERSON] (а.с.17). Суд не приймає до уваги в якості належного та допустимого доказу по справі роздрукований з Єдиного державного реєстру судових рішень судовий наказ від 28 січня 2020 року (а.с.15), оскільки через знеособлення персональних даних неможливо ідентифікувати особи стягувача та боржника. \~ Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим документом № 233/195/20, заборгованість [PERSON] станом на 01 грудня 2020 року становить 1082 гривні 13 копійок (а.с.59). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивачка по справі [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с.18-20), отримала в 2019 році дохід від підприємницької діяльності в розмірі 295210 гривень (а.с.21-26). Позивачці [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.11) на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 листопада 2013 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.27-28). [PERSON] разом із сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9, 29). Відповідно до висновку від 05 лютого 2021 року № 116/26 Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зважаючи на те, що матір`ю створені належні умови для проживання, навчання та розвитку; батько [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання сина із матір`ю (а.с.99). Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України\~визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2\~статті141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із\~статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.161 СК України суд не може передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. За таких обставин, з урахуванням наведених норм права, зважаючи на те, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, яка має постійний дохід, створила належні умови для проживання та розвитку дитини, належним чином виконує обов`язки з її виховання та утримання, з прихильністю та любов`ю ставиться до сина, суд дійшов висновку про задоволення позову і визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, витрати, пов`язані зі сплатою позивачкою судового збору слід покласти на відповідача. Проте, зважаючи на ту обставину, що відповідач визнав позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, про що подавав відповідні заяви до початку розгляду справи по суті, з нього на користь позивачки [PERSON] слід стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 420 гривень 40 копійок (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову). Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила. Зважаючи на те, що позивачка не зверталась із клопотанням про повернення з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, у суду відсутні підстави для вирішення цього питання під час ухвалення судового рішення по справі. Проте, [PERSON] не позбавлена можливості в подальшому звернутись до суду із клопотанням про повернення з державного бюджету 50% судового збору в порядку, передбаченому ст.7 Закону України «Про судовий збір», ч.1 ст.142 ЦПК України. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків\~\~тощо).\~ \~Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі\~\~№ 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Дослідивши подані позивачкою на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу докази, а саме : копію договору № 12-08/1 від 12 серпня 2020 року про надання правової допомоги, копію додаткової угоди № 1 від 24 лютого 2021 року договору № 12-08/1 від 12 серпня 2020 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 25 лютого 2021 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 25 лютого 2021 року (а.с.109-114), суд дійшов висновку про те, що [PERSON] доведений розмір витрат на професійну правничу допомогу на суму 7094 гривні 50 копійок, які зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, слід покласти на відповідача. Із змісту заяви від 17 лютого 2021 року вбачається, що [PERSON] заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу (а.с.103), проте клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката згідно ч. 6 ст.137 ЦПК України відповідачем не заявлялось, доказів на підтвердження не співмірності цих витрат не надано, зважаючи на що суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] з цього приводу. В Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18 викладено правовий висновок, згідно якого суд не справі зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи; зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливе виключно за клопотанням іншої сторони. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу (постанови Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі №907/357/16, від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18);

Outcome: approved