Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача Бершадської міської ради про визнання права власності з тих підстав, що як стверджує в житловому будинку по [ADDRESS] проживала [PERSON], яка володіла будинку на підставі свідоцтва про право особистої власності. На підставі того, що [PERSON] не мала ніяких родичів і часто хворіла, вона запропонувала їй спільне проживання в належному їй житловому будинку та здійснення догляду за нею. З березня 1977 року вони з [PERSON] почали спільно проживати. [INFO] [PERSON] померла. Вона похоронила [PERSON] за власний рахунок, після чого вона продовжує проживати в житловому будинку до цього часу. До нотаріальної контори з питанням оформлення відповідних документів вона не зверталась по причині відсутності необхідних коштів та відсутності родичів у покійної. З дня смерті власниці будинку [PERSON] минуло більше 10 років і увесь цей час вона проживала в житловому будинку по [ADDRESS] і за власні кошти робила в ньому поточний та капітальний ремонт. Просить визнати за нею право приватної власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Від представника відповідача Бершадської міської ради Красиленко І.В. надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу в її відсутність, позов визнає. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 29.06.2004 року зареєстрована в житловому будинку по [ADDRESS], що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області від 07.10.2016 року, власницею якого була [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок [NUMBER] від 21.05.1976 року. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, позивачка [PERSON] продовжує проживати в житловому будинку по [ADDRESS], що підтверджується довідкою Державного нотаріального архіву у Вінницькій області № 2009/01-18 від 25.10.2016 року та довідкою Бершадської міської ради № 1709 від 18.08.2016 року. У встановленому порядку спадщина не визнана відумерлою, строк позовної давності для подачі такої заяви пропущений. Згідно показань свідків [PERSON] та [PERSON], їм відомо, що [PERSON] спільно проживала з [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] та продовжує проживати в житловому будинку після смерті [PERSON] до цього часу. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Частиною 1 статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно до п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, останній набирає чинності 01 січня 2004 року. Таким чином правила про набувальну давність застосовуються з 01 січня 2001 року. В п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надано роз'яснення, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). З врахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що позивач [PERSON] відкрито і безперервно користується житловим будинком по [ADDRESS] більше десяти років, це майно може бути об'єктом набувальної давності, інші особи, які претендують на це майно, відсутні. Суд також вважає встановленим, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа житловим будинком, оскільки відповідно до ст. 388 ЦК України володіння вважається добросовісним, коли особа не знала і не могла знати про те, що володіння нею майном є незаконним, вона була впевнена, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала його з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього, набула це майно не злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку і моралі. Крім того, вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги позицію відповідача, який позов визнав, про що надав відповідну заяву. Тому, виходячи з вищенаведеного, суд вважає позов законним, обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному об'ємі. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 344, 388 ЦК України,

Outcome: approved