Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до ПАТ «Криворіжгаз» (далі за текстом «ПАТ»), в якому просять: визнати право за побутовими споживачами природного газу [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]І, [PERSON], [PERSON], [PERSON], що проживають в будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Володимира Великого, будинок № 30, на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз»; визнати, що ПАТ «Криворіжгаз» відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу» зобовязано за свій рахунок в термін до 1 січня 2018 року здійснити встановлення в квартирах індивідуальних газових лічильників побутовим споживачам природного газу: [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/4), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/22), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/23), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/29), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/31), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/44), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/45), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/48), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/54), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/56), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/57), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/58), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/64), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/65), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/66), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/69), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/70), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/72), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/73), [PERSON] (м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого, 30/74). В обґрунтування позову вказують наступне. На підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500 між ними, позивачами, далі за текстом «споживачі») та ПАТ був укладений типовий договір постачання природного газу споживачам. Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Зазначають, що доказом факту приєднання всіх споживачів до Типового договору розподілу природного газу, є щомісячне споживанням ними природного газу та здійснення щомісячної сплати рахунків за спожитий природний газ. Наполягають, що права та обовязки споживачів виникли з однієї підстави та, що предметом даного спору є однорідні права та обовязки. Права та обовязки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V «Права та обов'язки споживача» та Розділом VІ «Права і обов'язки постачальника». Зміст типового договору, викладений постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2500, констатує, що права та обовязки для всіх споживачів є ідентичними. В листопаді 2016 року ними, споживачами будинку №30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу були проведені загальні збори співвласників багатоквартирного будинку. З метою забезпечення раціонального використання природних ресурсів та забезпечення оплати кожним споживачем фактично спожитого обєму газу, на даних зборах було прийнято рішення щодо ініціювання звернення власників квартир, які не обладнані індивідуальними лічильниками газу, до ПАТ з заявами про забезпечення та встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок ПАТ на підставі статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Листом ПАТ від 4 січня 2017 року їх, споживачів, було повідомлено, що ПАТ не передбачено фінансування робіт з встановлення індивідуальних лічильників газу у кожній квартирі будинку № 30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу. Даний лист вважають документальним підтвердженням порушення ПАТ прав споживачів на забезпечення та встановлення споживачам в квартирах індивідуальних газових лічильників до 1 січня 2018 року. ПАТ фактично визнано, що забезпечувати споживачів природного газу індивідуальними газовими лічильниками в термін до 1 січня 2018 року підприємство не збирається. Дану правову позицію ПАТ вважають неправомірною, оскільки ним, побутовим споживачам, було відмовлено у забезпеченні та встановленні індивідуальними газовими лічильниками за рахунок ПАТ. Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу», суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. У разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови НКРЕКП від 16 квітня 2015 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування роздільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ. ПАТ на протязі 2011-2017 років приймав від НАК «Нафтогаз України» природний газ та здійснював його постачання споживачам. Вважають, що таким чином, забезпечити комерційний облік природного газу кожному споживачу будинку № 30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу зобовязане газорозподільне підприємство ПАТ в термін до 1 січня 2018 року. Зазначають, що Закон відокремлює категорії споживачів за видами споживання та не передбачає обов'язку встановлювати загальнобудинковий лічильник замість індивідуальних лічильників газу в квартирах кожного споживача газу. Крім того, будь-яких пільг для визначення черговості встановлення газових лічильників чинне законодавство не передбачає. ПАТ є суб'єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на території Саксаганського району м. Кривого Рогу. Згідно структури тарифу для споживачів на послуги розподілу природного газу ПАТ в період з 2011 року по теперішній час закладається встановлення квартирних лічильників газу, як це передбачено статтею 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», де визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, тобто покладено на ПАТ. Даний факт підтверджується постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг з додатками від 28.12.2011 року № 150, від 28.03.2013 року № 311, від 27.06.2013 року № 776, від 30.12.2013 року № 1817, від 27.11.2014 року № 405, від 24.09.2015 року № 2400, від 29.12.2015 року № 3175, від 15.12.2016 року № 2294. Під час розгляду Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу цивільної справи № 214/2435/17 за позовом побутових споживачів природного газу, що проживають в [INFO], про визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників у порядку захисту прав споживачів представником ПАТ [PERSON] був визнаний факт включення в тариф на газопостачання для побутових споживачів природного газу плати за встановлення індивідуальних лічильників газу. Вказують, що взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про житлово-комунальні послуги», «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язків для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. ст. 662 та 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у встановлений у договорі строк. Нормою ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування та досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Зважаючи на численні порушення ПАТ прав, вони, споживачі будинку №30 по вулиці Володимира Великого міста Кривого Рогу, вимушені звернутись до суду з даною позовною заявою в порядку захисту прав споживачів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Крім того, пояснив, що ПАТ не може підходити вибірково до встановлення індивідуальних лічильників, позивачі за встановлення лічильників гроші сплатили. Позивачка [PERSON] не зареєстрована у вказаному будинку, але є власником квартири [ADDRESS]. Крім того, підтвердив свої письмові пояснення (т.№1, а.с.93-94), згідно яких, після вступу в силу Закону України «Про комерційний обіг газу», Кабінетом Міністрів України, на виконання норм даного закону було прийнято розпорядження № 259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», яким було встановлено, що Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями і субєктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території належить: розробити та затвердити графік оснащення квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу в розрізі територій, на яких проводять господарську діяльність зазначені субєкти, та до 1 липня 2012 року подати їх Кабінетові Міністрів України; вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; до 1 січня 2018 р.,- якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі. На теперішній час це рішення КМ України є діючим, та повністю проігноровано і не виконується ПАТ. Зазначає, що відповідачем не виконується розпорядження КМУ №259-р від 25 квітня 2012 року. На виконання норм Закону України «Про комерційний обіг газу», та розпорядження КМУ №259-р, від 25.04.2012 року «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», Національної комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, були винесені постанови з додатками «Про встановлення тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу за регульованим тарифом для ПАТ, від 28.12.2011 року № 150, від 28.03.2013 року № 311, від 27.06.2013 року № 776, від 30.12.2013 року № 1817, від 27.11.2014 року № 405, від 24.09.2015 року № 2400, від 29.12.2015 року № 3175, від 15.12.2016 року № 2294, від 22.12.2016 року №2347, згідно даних постанов, абонентами м. Кривого Рогу за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ було сплачено наступні кошти: у 2011 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2012 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2013 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1,1 млн. доларів США; у 2014 році 10780 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1 млн. доларів США; у 2015 році 54671 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 2,1 млн. доларів США; у 2016 році 27792 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 1 млн. доларів США; у 2017 році 15619 тис. грн., що згідно середнього курсу Національного Банку України склало 0,6 млн. доларів США. Тобто, за час дії Закону України «Про комерційний облік природного газу» ПАТ з населення м. Кривого Рогу отримав 8 млн. доларів США на встановлення індивідуальних лічильників газу, що по курсу Національного Банку України на теперішній час складає 210 млн. гривень. В ПАТ зареєстровано 288000 абонентів, із яких 44000 абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу. Ці данні не є остаточними, так як багато мешканців м. Кривого Рогу, які мешкають у багатоквартирних будинках, за свої кошти встановили квартирні лічильники газу. Тобто ПАТ повинно було встановити індивідуальні лічильники газу 244000 абонентам за рахунок тих коштів, що перерахувало населення м. Кривого Рогу, а саме 210000000 грн., що на одного абонента склало 860 грн. (210 млн. грн. поділити на 244 тис. населення). Згідно даних Антимонопольного комітету України у Дніпропетровської області вартість одного індивідуального лічильника газу для населення марки «G1,6/2,5/4» на 2016 рік склала 834 грн. Із вищевказаних розрахунків вбачає, що населення сплатило103% від вартості лічильника газу. Вказує, що за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ не мав законних підстав, згідно постанов НКРЕКП, отримувати прибуток. Інші позивачі у судове засідання не зявилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та зазначили, що позов підтримують повністю. 20 листопада 2017 року представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та при цьому пояснила, що обовязок встановлювати лічильники, це їх, ПАТ, обовязок, але не обовязково повинен бути встановлений індивідуальний лічильник. Визнає, що позивачі користуються газом. Чи здійснюють позивачі оплату спожитого газу, пояснити не може, визнає, що обовязок проводити оплату за спожитий газ позивачі несуть. ПАТ обслуговує м. Кривий Ріг та Криворізький район, чи встановлені кому не будь з мешканців міста та району індивідуальні лічильники, пояснити не може. Також підтвердила зміст письмових заперечень, відповідно до яких комерційний (приладовий) облік природного газу для побутових споживачів, у тому числі позивачів, здійснюється виключно на підставі спеціальних законодавчих і нормативних актів, зокрема, постанов Державного регулятора Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (п. 32 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу»), а саме: Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Закону України «Про ринок природного газу», глави 5 розділу 9, глави 5 розділу 11 Кодексу газорозподільних систем, постанови НКРЕКП №547 від 31.03.2016 Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, субєкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобовязані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі до 1 січня 2018 року. В ч. 1 ст. 6 Закону не зазначено право абонента на індивідуальний лічильник газу, мова йде саме про обовязок оператора ГРМ забезпечити встановлення як індивідуальних, так і загальнобудинкових лічильників газу, що забезпечить 100% облік спожитого газу населенням. Вказує, що обовязок на встановлення лічильнику газу трактується Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» лише з технічної точки зору як виконання робіт і не включає в себе поняття повного фінансування таких робіт за кошти ПАТ . Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів субєктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел не заборонених законодавством. Ст. 4 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», визначає виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу субєкта господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території та субєкта господарювання, який отримав відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу. Таким чином, у ПАТ виникає право, а не обовязок виконувати роботи з оснащення лічильниками, у споживача обовязок щодо забезпечення комерційного обліку природного газу, споживачем якого він є, за рахунок різних джерел фінансування. Зазначає, що на сьогодні фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів газорозподільних підприємств, що передбачені в структурі тарифу на послуги розподілу природного газу, а не за рахунок виділених бюджетних коштів на встановлення індивідуальних лічильників газу. Враховуючи вищевикладене, з метою недопущення підвищення тарифів на розподіл природного газу, ліцензіатами з 1 жовтня 2015 року проводяться заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу, зокрема, в частині запровадження масштабного встановлення будинкового обліку природного газу, що потребує значно менших коштів. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №547 від 31.03.2016 затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділах згідно з додатком. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2347 від 22.12.2016 внесено зміни до Постанови НКРЕКП від 31.03.2016 №547 Згідно І розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016 рік передбачено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу за адресою: вул. В.Великого, 30, за рахунок ПАТ . Згідно з пп. 1 п.6 Положення про НКРЕКП, затвердженого указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право: приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обовязковими до виконання субєктами природних монополій. Відповідно до абз. 2 та 3 п. 13 вищевказаного Положення, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, прийняті в межах її повноважень, обовязкові до виконання субєктами природних монополій. Згідно п.1 ч. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор приймає обовязкові для виконання рішення з питань, що належать до його компетенції. Згідно п.1 ч. 2 ст. 17 Закону «Про НКРЕКП», регулятор має право приймати рішення з питань, що належить до його компетенції, які є обовязковими до виконання. Таким чином, ПАТ не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ на 2016-2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №547та в подальшому Постановою НКРЕКП №2347 від 22.12.2016. Пунктом 4 постанови КМУ від 16.05.2002 №620 передбачена можливість обєднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу. Рішення про необхідність обєднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи. Згідно глави 5 розділу 9 Кодексу ГРС за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загально будинковий вузол обліку природного газу. Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Постановою КМУ від 16.05.2002 №620 (згідно Постанови КМУ від 27.01.2016 №46) «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків)» передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Позивачі проживають за адресою: [INFO], та в їх квартирах природний газ використовується виключно для приготування їжі, а тому субєкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобовязані в термін до 1 січня 2018 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу. При цьому, у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у ч. 1 ст. 6 Закону, лічильників газу з вини субєктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3 гл. 4 розділу 9 Кодексу ГРС, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим) не забезпечений лічильником газу, фактичний обєм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по обєкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. Вказує, що права позивачів, які здійснюють оплату за природний газ згідно норм споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, та які не забезпечені лічильником газу не порушені та після 1 січня 2018 року також не будуть порушені, так як у разі не встановлення лічильника газу з вини оператора ГРМ, такий споживач не може бути відключений, а нарахування відповідно залишаться на рівні встановлені постановою КМУ від 23.03.2016 року №203. Обовязок забезпечення саме індивідуальними лічильниками газу не передбачений ні Законом, ні умовами Типового договору розподілу природного газу, укладеного з позивачами. Такої ж позиції дотримується Апеляційний суд Сумської області у справі №573/1695/16-ц. Вважає, що позовні вимоги позивачів не відповідають вимогам, передбачених ЦК України, а також Законом України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ціну продукції визначено неналежним чином; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано споживачу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової шкоди); визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вказує, що, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, наполягає, що вимоги позивачів не відповідають способам захисту прав,передбачених ст. 16 ЦК України, а позивачі не обґрунтовують свої вимоги та не вказують які саме норми матеріального права на їх думку порушено. Не погоджується з доводами, згідно яких розраховано, що згідно постанов НКРЕКП абонентами м. Кривого Рогу за встановлення індивідуальних лічильників газу ПАТ було сплачено кошти, та вказує, що згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказує, що споживачі здійснюють оплату у гривнях, грошова політика діяльності ПАТ здійснюється у національній валюті, а тому вважає невірним здійснення розрахунку представником позивача у доларах. Для розрахунку суми сплачених споживачами коштів взято дані з додатку до постанов НКРЕКП, а саме структуру тарифу (планованої тарифної виручки) з транспортування природного газу розподільними трубопроводами. Зазначає, що не було здійснено розрахунку сплачених споживачами коштів за природний газ, а зазначено лише дані запланованої тарифної виручки з транспортування природного газу, що не є фактичними даними споживання природного газу. Не погоджується з доводами про те, що в ПАТ зареєстровано 288 тис. абонентів, із яких 44 тис. абонентів (приватні домоволодіння) на момент 2011 року вже мали індивідуальні лічильники газу, що ці данні не є остаточними, так як багато мешканців м. Кривого Рогу, які мешкають у багатоквартирних будинках, за свої кошти встановили квартирні лічильники газу. Згідно ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Вважає, що розрахунки представника позивача не відповідають дійсним обставинам справи, в розрахунку відсутні відомості щодо фактичної оплати споживачами за природний газ за адресою: м. Кривий Ріг, вул. В.Великого, 30, та не можуть прийняті судом до уваги, так як здійснені лише на припущеннях представника позивача. Зазначає, що в додатках до постанов НКРЕ в структурі тарифу передбачено витрати на встановлення лічильників газу населенню, а в постанові НКРЕКП від 24.09.2015 №2400 додатково передбачено витрати на встановлення будинкових приладів обліку. Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» конкретно не вказано який саме лічильник повинен встановлюватися: індивідуальний або загальнобудинковий. Згідно з розясненнями НКРЕКП від 09.12.2016 року №13283/16.3.2/7-16, під визначення поняття лічильника газу, передбаченого Кодексом ГРМ, підпадає будь-який засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запамятовування та відображення обєму (обсягу) природного газу, що проходить через нього, та є складовою комерційного (дублюючого) вузла обліку, незалежно місця його встановлення (в квартирі, перед житловим будинком, тощо). Наполягає, що з вищевикладеного вбачається, що поняття лічильник охоплює як індивідуальний, так і загальнобудинковий вузол обліку газу. В подальшому 4 грудня 2017 року, 14 грудня 2017 року, 19 грудня 2017 року представники відповідача до суду не зявилися, подаючи заяви про відкладення судового засідання. Зважаючи на те, що представники відповідача у судові засідання не з'являлися, про час та місце розгляду справи ПАТ був повідомлений належним чином, не подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи. Під час розгляду справи заявлялися такі заяви: представника позивача про витребування доказів від 23 жовтня 2017 року, яка задоволена; три від представника позивача про надання доказів від 23 жовтня 2017 року, які задоволені; дві від представника позивача від 8 листопада 2017 року, які задоволеіа; Під час розгляду справи заявлялися такі клопотання: відповідача від 11 жовтня 2017 року, 4 грудня 2017 року про відкладення розгляду справи, які задоволені; ПАТ від 14 грудня 2017 року про он-лайн трансляцію, яке відхилено; ПАТ від 19 грудня 2017 року про відкладення розгляду справи, яке відхилено. У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні письмові докази: відповідь ПАТ від 4 січня 2017 року (а.с.53-54), депутатські звернення до ПАТ (а.с.80-82, 84-85), депутатські звернення до виконкому та міського голови (а.с.84-85, 90-91), відповіді на депутатське звернення (а.с.86-88, 92), розрахунок ПАТ сум на встановлення лічильників (а.с.125), інвестиційна програма (а.с.134-142, 215-223), лист Криворізької міської ради до ПАТ (а.с.143, 224), відповідь НКРЕКП (а.с.144, 147-148, 156-159, 225, 233-235, 244-245), звернення Криворізької міської ради до НКРЕКП (а.с. 227, 230), повідомлення Міністерства регіональної політики (а.с.145-146, 228-229), депутатське звернення до КМ України (а.с.168), відповідь КМ України (а.с.169), інформація про оснащення лічильниками (а.с.171, 173, 175, 177, 179), витяг з реєстру (а.с.189), свідоцтво про право на спадщину (а.с.190), витяг про реєстрацію права власності (а.с.191), звернення Криворізької міської ради до ВР України (а.с.226), звернення Криворізької міської ради до ВАОМС «Асоціація міст України» (а.с.231-232). Інші докази по справі не досліджувалися, так як сторони не наполягали на їх дослідженні. Суд,

Outcome: approved