Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом в якому просили суд: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS]. З 2002 року [PERSON] проживала однією сімєю з [PERSON] та його прохання в належній позивачу квартирі були зареєстровані діти останнього - [PERSON] та [PERSON]. З 2010 року відповідачі почали проживати окремо, проте залишилися зареєстровані в зазначеній квартирі, у зв'язку з чим, позивачі змушені нести зайві витрати по сплаті житлово-комунальних послуг. Позивачі в судове засідання не з'явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали та просили задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позов визнали в повному обсязі, та зазначили, що дійсно з 2010 року не проживають за вищевказаною адресою та позивачами не чинилося жодних перешкод щодо проживання у зазначеній квартирі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. [PERSON] є власником ? часток квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Виданого 29 серпня 1995 року Виконкомом Радянської райради м. Києва на підставі розпорядження №11825 від 29.08.1995 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21 грудня 2016 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. за реєстровим №4-590. [PERSON] є власником ? частини квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. Виданого 29 серпня 1995 року Виконкомом Радянської райради м. Києва на підставі розпорядження №11825 від 29.08.1995 року. В вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. З 2010 року, відповідачі не проживають зазначеній квартирі, що самі підтвердили у своїх заявах. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 150 ЖК Української РСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] і, підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved