Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до відповідача про визнання частки в квартирі та визнання права власності. Вимоги мотивовано тим, що померлим [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно з яким заповідала позивачам частку вказаної квартири. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - частика в зазначеній квартирі. Спадщина позивачами прийнята шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. [INFO] помер [PERSON], після його смерті залишилося спадкове майно - частка квартири. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв відповідач. На теперішній час позивачі не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки у нотаріуса відсутні повноваження щодо визначення частки померлого у спільній власності, тому позивачі змушені звернутися з вищевказаним позовом до суду. Вважають, що частка кожного з власників квартири становить 67/100 частки квартири - [PERSON] (свідоцтво про право власності на квартиру та договір довічного утримання) та 33/100 частки квартири - [PERSON] (свідоцтво про право власності на квартиру). За вказаних обставин позивачі просять визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] померлої [PERSON] становили 67/100; померлого [PERSON] становили 33/100. Визнати за позивачами по 1/3 частки кожному право власності в порядку спадкування на 67/100 частки квартири [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з'явився надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до змісту якої на задоволенні позову наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач до суду повторно не з'явилася оповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Письмових заперечень проти позову, будь-яких заяв та клопотань від неї не находило. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 лютого 1989 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблений запис за № 54 (а.с. 139 зв.). Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 лютого 1996 року Каховським ремонтно-транспортним підприємством, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, без виділення часток належала квартира [ADDRESS], загальною площею - 47.8 кв. м. (а.с. 26). Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 2 ч. 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею - 47.8 кв. м. на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому їх частки у праві власності на цю квартиру є рівними, тобто кожен з них є власником 1/2 частини квартири. Як вбачається з договору довічного утримання від 14 вересня 2000 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом, однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею - 25,0 кв. м., житловою площею - 17,8 кв.м., що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого Каховським ремонтно транспортним підприємством 10 жовтня 1994 року за розпорядженням № 95-в, зареєстрованого в Каховському БТІ за № 4554/22 передана ним у власність [PERSON], в свою чергу [PERSON] зобов'язалась довічно утримувати [PERSON] Вказаний договір був зареєстрований в Каховському БТІ (а.с. 25, 25 зв.). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте під час шлюбу належить чоловіку та жінці на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Постановою Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Таким чином суд не приймає до уваги доводи позивачів про те, що частка квартири, яка набута [PERSON] на підставі договору довічного утримання, площею 25 кв.м. є об'єктом особистої власності [PERSON], як такі що не ґрунтуються на законі. За вказаних обставин, а також враховуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд вбачає, що квартира [ADDRESS], загальною площею - 25,0 кв. набута [PERSON] на підставі договору довічного утримання під час шлюбу, тому вона є спільною сумісною власності подружжя, у зв'язку з чим частки у вказаній квартирі [PERSON] та [PERSON] були рівними і складали по ? кожному з подружжя. Як вбачається з технічного паспорту, складеного 19 квітня 2011 року, квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат житловою площею: 17,8 кв.м.; 16,8 кв.м.; 17,2 кв.м. Загальна площа квартири складає 72,8 кв.м. (а.с. 29 - 30). Отже, за життя [PERSON] та [PERSON] набули право власності на вказану квартиру вцілому і їх частки виходячи з рівності часток закріплених в ЦК України складали по 33/100 частки [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва та по 17/100 частки [PERSON], [PERSON], що в сумі складає по ? частки квартири вцілому (33/100+17/100). З матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2003 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Каховської державної нотаріальної контори, згідно з яким [PERSON] заповіла всю належну їй на праві власності частку квартири [ADDRESS] в рівних частках позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 23). [INFO] померла [PERSON], про що зроблено актовий запис за № 206 (а.с. 24). Після її смерті відкрилася спадщина на частку квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є: [PERSON], прізвище змінено з [PERSON] на Бабій, відповідно до свідоцтва про одруження (а.с. 16); [PERSON]; [PERSON]. Крім того, спадкоємцем після смерті [PERSON] за законом є [PERSON], який прийняв спадщину відповідно до ст. 1268 ЦК України. Постановою державного нотаріуса [PERSON] від 12 грудня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] з посиланням на те, що в поданих заявником правовстановлюючих документах, необхідних для вчинення вказаної нотаріальної дії відсутнє посилання на відповідну частку нерухомого майна, яка належить померлій (а.с. 28). 02 вересня 2008 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Каховської міської державної нотаріальної контори Корня Т.І., за умовами якого все належне йому на праві приватної власності майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] (а.с. 141). Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO], про що зроблений відповідний актовий запис № 150 (а.с. 135). Як вбачається з копії спадкової справи № 39/2011, що заведена після смерті [PERSON], із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася [PERSON] (а.с. 134). Відповідно до абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, визначеному цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Враховуючи ту обставину, що судом визначено частки квартири за померлою [PERSON], отже підстави для відмови у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі відпали, а також те, що спір про право відсутній, тому позов в частині визнання за позивачами права власності на частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] задоволенню не підлягає. Право на спадкування позивачі можуть реалізувати шляхом звернення в установлений законом спосіб до нотаріальної контори та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, враховуючи, що даним рішенням частка спадкодавця визначена.

Outcome: partial