Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, треті особи - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Запорізька міська рада, в якому зазначили, що [PERSON] є наймачем квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], та проживає у ній. Крім нього та інших позивачів - [PERSON], [PERSON], за зазначеною адресою зареєстрований син [PERSON] - [PERSON], [INFO]. При цьому відповідач у вищезазначеній квартирі з 2006 року не проживає. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі позивачі змушені нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Теперішнє місце проживання відповідача їм не відоме. Враховуючи викладене, [PERSON], [PERSON], [PERSON] просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зняття його з реєстрації у спірній квартирі. Позивач [PERSON], будучи повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Позивачі [PERSON], [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити, а також пояснили, що майна та особистих речей [PERSON] у квартирі немає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивачі та представник позивача у судовому засіданні не заперечували проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяви, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечував. Представник третьої особи - Запорізької міської ради, у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не надав. Суд, заслухавши пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], представника позивача [PERSON], свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є наймачем квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка відноситься до комунальної власності. Згідно довідки вих.№900 від 12.05.2015 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє» Запорізької міської ради, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.4). На підставі акту від 13.05.2015 року, складеного представниками Міського комунального підприємства «Основаніє», у результаті проведення обстеження та зі слів сусідів, було встановлено, що [PERSON] з 2006 року не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], яка є сусідкою позивачів, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], яка є сусідкою позивачів, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], кожний окремо, суду показали, що відповідач у спірній квартирі не проживає вже приблизно років дев'ять-десять, останній раз його бачили у 2006 році. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На підставі ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. З роз'яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Отже, оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не проживає у ній майже 10 років з власної ініціативи та без поважної причини, витрати на її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує, а також враховуючи те, що, зокрема, платежі по наданню водопостачання, вивіз сміття залежить від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе наймач та члени його сім'ї квартири, суд вважає, що факт реєстрації відповідача у спірній квартирі порушує право позивачів як наймача та членів його сім'ї відповідно. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивачів про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідача за вказаною вище адресою, так як кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зняття з реєстрації відповідача позивачі не зазначили, ким та яким чином порушені їхні права і які є підстави для примусового покладення такого обов'язку. Крім того, в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов підлягає частковому задоволенню. Так як позивачі просили не стягувати з відповідача сплачений ними при подачі позову до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивачів понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial