Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та встановлення порядку користування майном, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.03.2013 року згідно свідоцтва про право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] . Сторони стали власниками квартири в рівних долях, тобто по 1/6 частки кожний. [INFO] помер [PERSON] , спадщину після якого фактично прийняли діти та дружина як спадкоємці першої черги - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , спадщину після якої шляхом подання заяви про прийняття спадщини та в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли діти, спадкоємці першої черги - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2017 року [PERSON] було визнано недієздатною, опікуном якої призначено [PERSON] . Проте після смерті [PERSON] відповідачі стали чинити перешкоди у користуванні квартирою, зокрема не допускають позивачів в квартиру, погрожують фізичною розправою, намагаються залякати. З даного питання як позивачі так і відповідачі надавали скарги і пояснення у Деснянському УП ГУНП у м. Києві. Позивачі зазначають, що [PERSON] є недієздатною, потребує окремого догляду та піклування і, на відміну від інших співвласників, є єдиною жінкою (особою протилежної статі). Тому позивачі вважають за доцільне і за необхідне виділити їм у користування кімнату площею 14,8 квадратних метрів. Це обумовлено тим, що дана кімната є ізольованою і найбільше відповідає ідеальній частці позивачів у праві власності на квартиру. При цьому кімната площею 16,2 кв.м. є суміжною/прохідною і не підходить для недієздатної жінки, а кімната площею 9,9 кв.м. є значно меншою від ідеальної частки позивачів. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять усунути [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] та [PERSON] до квартири [ADDRESS] ; встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити [PERSON] та [PERSON] у користування житлову кімнату площею 14, 8 кв.м.; виділити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користування житлові кімнати площами 16,2 кв.м. і 9,9 кв.м., залишивши [PERSON] і [PERSON] право проходу через житлову кімнату площею 16,2 кв.м.; залишити в загальному користуванні учасників спільної часткової власності коридор площею 6,7 кв.м., кухню площею 7 кв.м., ванну кімнату площею 2 кв.м., вбиральню площею 1 кв.м., балкон площею 2, 68 кв.м. 12.02.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача [PERSON] на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що позовні вимоги стосуються квартири [ADDRESS] , у 2013 році дана квартира була приватизована згідно із ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» членами родини [PERSON] , а саме:батьками - [PERSON] , [PERSON] , рідними братами [PERSON] , [PERSON] , сестрою [PERSON] , та сином сестри [PERSON] , у рівних частках - по 1/6 кожному, що підтверджується свідоцтвом наявним у матеріалах справи.Тобто, [PERSON] , у приватизації участі не брав, та частки в праві власності на дану квартиру не мав. З 04.11.2003 року він проживаю за адресою: [ADDRESS] , дана квартира належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, тому як станом на 2013 рік, так і на сьогодні майнової заінтересованості в спірній квартирі він не має, оскільки житлом забезпечений та ніколи не проживав спільно зі своїми братами, сестрою та батьками. Більше того, після смерті батька він про своє право на спадщину за законом не заявляв та заяву про прийняття спадщини не подавав, хоча мав на це право як спадкоємець першої черги. Таким чином, його померла мати [PERSON] , його брати - [PERSON] , [PERSON] та сестра - [PERSON] , хоч і могли б вважатися спадкоємцями, які фактично прийняли спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проте не звернулися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на частку за померлим батьком, [PERSON] . Відповідно факт фактичного прийняття ними спадщини не підтверджений та перерозподіл часток не здійснений після смерті батька, в тому числі з урахуванням частки [PERSON] в спадкуванні за батьком, а тому розподіл проведений позивачем самостійно та не є достовірним, оскільки здійснений довільно на власний розсуд. Після смерті матері, [PERSON] , 25.10.2018 року, [PERSON] , як спадкоємець першої черги згідно з ч. 1 ст.1261 ЦК України, про своє право на спадщину заявив та заяву про прийняття спадщини нотаріусу подавав, що підтверджується довідкою від 03.04.2019 року, виданою приватним нотаріусом Олів`є Т.І., оскільки має намір успадкувати не частину в квартирі, та в будинку, що знаходиться в місті Яготин і належав його матері, а лише автомобіль Toyota Corolla, 2007 року випуску, який він придбав за власні кошти, проте зареєстрував на ім`я матері, а від своєї частки у праві власності на квартиру та будинок відмовитися на користь братів та сестри. Таким чином, позивач просить захистити частку у праві власності на нерухоме майно, у той час коли безпосередньо право власності у позивача на дане нерухоме майно не виникло, оскільки не здійснено державну реєстрацію речового права. Не можливо захистити частку у праві власності, якої де-юре не існує, принаймні на час розгляду справи. Крім того, жодних доказів, що могли б свідчити про вчинення відповідачем [PERSON] яких-небудь протиправних дій протягом тривалого часу щодо здійснення перешкод позивачам у користуванні квартирою немає і бути не може.Адвокат позивача лише додає заяву від 29.12.2018 року про ніби то вчинення ним якихось протиправних дій, проте очевидним є те, що дана заява написана в період часу, коли було відкрито спадкову справу по смерті матері, більше того за фактом даної заяви його не допитували правоохоронні органи. У даній справі такий виділ у користування на сьогодні є неможливим, оскільки неможливо встановити розмір часток у праві власності на спільну квартиру позивачів та його братів, враховуючи, що [PERSON] не є співвласником даної кватири, та спадщина після смерті матері ще не оформлена. На підставі викладеного, відповідач [PERSON] просить суд у задоволенні позовних вимог заявлених до нього відмовити в повному обсязі та стягнути з позивачів на його користь витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 12 000, 00грн. 02.05.2019 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшла Відповідь на відзив, згідно якої представник зазначає, що ч. 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно наявних даних про місце реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] усі вони на момент смерті [PERSON] були зареєстровані у спірній квартирі. Крім того, представник зазначає, що незалежно від наявності чи відсутності у спадкоємця (Відповідача) правовстановлюючого документа (свідоцтва на спадщину), з моменту відкриття спадщини і її прийняття відповідачем, останній наділений правами власника майна (хоч і не у повному обсязі) і відповідними обов`язками. Щодо розрахунку часток представник зазначає, що розрахунок в першу чергу стосується тих часток, які залишилися після смерті матері і батька сторін по справі. Разом з тим обом позивачам окрім цього належать по 1/6 частки квартири згідно свідоцтва про право на спадщину. При цьому жодного іншого розрахунку відповідач не навів і доказів на підтвердження того, що остаточні частки сторін після оформлення свідоцтв на спадщину будуть іншими - не надав. Щодо стягнення витрат на правову допомогу [PERSON] зазначає, що сам по собі договір про надання правової допомоги та оплачена квитанція не свідчать про фактично надану правову допомогу, не підтверджують часу, витраченого на виконання відповідних робіт та обсягу гаданих послуг. Наданий до суду Відзив підписаний особисто відповідачем, тобто відсутнє підтвердження того, що відзив було складено і підготовлено адвокатським об`єднанням. На підставі викладеного, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги та відмовити [PERSON] у стягненні витрат на правничу допомогу. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та пояснив, що після смерті [PERSON] . позивачі не змогли потрапити до спірної квартири та користуватись нею, оскільки квартира зайнята квартирантами. Відповідачі створюють перешкоди позивачам у користуванні житлом. На даний час позивачка [PERSON] проживає в спірній квартирі, в кімнаті 9,9 кв.м., оскільки в інших кімнатах живуть квартиранти. Представник позивача просив суд виділити [PERSON] та [PERSON] у користування житлову кімнату площею 14,8 кв.м., у зв`язку з тим, що дана кімната є ізольованою і найбільше відповідає ідеальній частці позивачів у праві власності на квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає. З дозволу матері, вони здавали в оренду дві кімнати спірної квартири. В 2014 році [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх мати переїхали проживати до м. Яготин. У зв`язку з тим, що [PERSON] отримувала маленьку пенсію, син їй зовсім не допомагав, було вирішено здавати і її кімнату в оренду. Після смерті матері [PERSON] переїхала до Києва та проживає в своїй кімнаті. Відповідач [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає, а проживає у дружини. [PERSON] влаштовував скандали та був проти того, щоб здавали в оренду його кімнату, ламав двері та викликав міліцію. Разом з тим, відповідачі ніколи не чинили перешкод позивачам у користуванні квартирою. На підставі викладеного [PERSON] просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що категорично заперечує проти позову у зв`язку з тим, що він не має ніякого відношення до спірної квартири. З спадкового майна він претендує лише на автомобіль. На даний час в квартирі проживає позивачка та квартиранти. Ніхто ніколи не чинив позивачам перешкод у користуванні квартирою. Броньовані двері в квартирі були вставлені приблизно десять років тому і з тих пір замки не змінювались. У [PERSON] завжди були ключі від квартири. Крім того, [PERSON] зазначив, що на даний час спадщина не прийнята, тільки були подані заяви про прийняття спадщини. На підставі викладеного [PERSON] просив суд в задоволені позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з позивачів на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000, 00грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову та просив в задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є трикімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності від 18.03.2013 року співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с. 10). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 28.02.2019 року Серія [NUMBER] (а.с. 13). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме 1/6 частину спірної квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2017 року [PERSON] було визнано недієздатною, опікуном якої призначено [PERSON] (а.с. 19-20). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 26.10.2018 року Серія [NUMBER] (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме 1/6 частину спірної квартири. 29.10.2018 року опікун [PERSON] - [PERSON] - звернувся до приватного нотаріуса КМНО Міхніч Т.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері (а.с. 93). 28.12.2018 року [PERSON] звернувся до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 189 КК України, яка зареєстрована за № С-6751 (а.с. 24-25). Як вбачається з листів Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 02.01.2019 року та 21.01.2019 року, що заяви [PERSON] від 29.12.2018 року та 14.01.2019 року розглянуто. В ході проведеної перевірки не виявлено ознак кримінального правопорушення (а.с. 26-27). 31.01.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Олів`є Т.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері (а.с. 110). 31.01.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Олів`є Т.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері (а.с. 115). 31.01.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Олів`є Т.І. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері (а.с. 120). Відповідно до Акту про непроживання ЖЕД № 302 від 15.05.2019 року [PERSON] та [PERSON] дійсно не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 150). Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як роз`яснено у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення вказаних норм діючого законодавства представником позивача не надано об`єктивних та переконливих доказів того, що відповідачами чиняться перешкоди у проживанні позивачів у квартирі [ADDRESS] . Відповідачі під час розгляду справи по суті даний факт заперечували. Крім того, судом встановлено, що на даний час позивачка [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі, займає одну кімнату. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та не заперечувався учасниками справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено факт того, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні позивачами права користування власністю, а тому у задоволенні позову щодо вселення позивачів в квартиру [ADDRESS] та усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом зобов`язання відповідачів не чинити позивачам перешкод в її користуванні слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування жилим приміщенням, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, спірна квартира складається з трьох кімнат, площею 16, 2 кв.м., 14, 8 кв.м., 9, 9 кв.м., загальною жилою площею 40,9 кв.м., що підтверджується технічним паспортом (а.с.11-12). У своїх позовних вимогах [PERSON] та [PERSON] просять суд встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши [PERSON] та [PERSON] у користування житлову кімнату площею 14, 8 кв.м., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користування житлові кімнати площами 16,2 кв.м. і 9,9 кв.м., у загальному користуванні залишити коридор площею 6,7 кв.м., кухню площею 7 кв.м., ванну кімнату площею 2 кв.м., вбиральню площею 1 кв.м., балкон площею 2, 68 кв.м. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності. Але при розгляді справи встановлено, що на даний час право власності на 2/6 частини квартири [ADDRESS] , що залишилися після смерті [PERSON] та [PERSON] , не оформлено, а тому суд вважає, що з урахуванням вказаних обставин, на даний час питання про встановлення порядку користування жилим приміщенням не може бути вирішено, а позовні вимоги позивачів у цій частині є передчасними. З урахуванням викладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] у частині встановлення порядку користування жилим приміщенням також є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що в їх задоволенні повинні бути відмовлено. Разом з тим, під час розгляду справи по суті представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000, 00грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відмову у задоволенні позову, вказані витрати підлягають стягненню із позивачів. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до поданого попереднього (орієнтованого) розрахунку сума гонорару Адвокатського об`єднання «АСТРА» за надану професійну правничу допомогу відповідачу складає 12000, 00 грн. (а.с. 81) Як вбачається із Квитанції № 0.0.1315266883.1 від 03.04.2019 року [PERSON] сплатив гонорар на підставі договору про надання правової допомоги від 03.04.2019 року в розмірі 12000, 00 грн. (а.с. 59). Згідно Акту прийому-передачі наданої правової допомоги до Договору про надання правової допомоги № 1/03/04/2019 від 16.04.2019 року Адвокатським об`єднанням «АСТРА» були виконані наступні роботи (надані такі послуги): надано первинну консультацію по суті справи з роз`ясненням спеціального законодавства; ознайомлення з матеріалами справи 754/3435/19; написання та підготовка, надіслання іншим учасникам справи відзиву на позовну заяву. Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Представником позивача до суду було подано відповідь на відзив, в якій він просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Дослідивши перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, ціну позову та значення справи для сторони, кількість судових засідань, присутність на них адвоката відповідача, а також тривалість судових засідань, заяву представника позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що відповідач має право на часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Одночасно суд вважає за необхідне стягнути вказані витрати з позивача [PERSON] , враховуючи те, що він є позивачем та законним представником позивачки [PERSON] , яка в установленому законом порядку визнана недієздатною. На підставі викладеного,

Outcome: approved