Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки в будинку, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення права власності на 1/2 ідеальну частку будинку, припинення спільної сумісної власності на земельну ділянку і виділ її 1/2 ідеальної частки, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачці належала на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2009 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Чеклишевою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №6-1678, 1/4 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року. Окрім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2009 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Домбровською І.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №2-815, інша 1/4 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить відповідачці по справі [PERSON] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року. На підставі рішення Вінницької міської ради від 26.03.2010 року №2748 позивачці [PERSON] та відповідачці [PERSON] передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 475 кв.м., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], про що також свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №046755 та додаток до державного акта на право власності на земельну ділянку серії АА №063809, видані Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 26.03.2012 року. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року у цивільній справі №2-2029 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] від 01.12.2010 року та відповідно до якої [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики передала [PERSON] належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS]; припинено право власності [PERSON] на вищезазначену частку нерухомого майна, та визнано право власності на останнє за [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 04.04.2014 року ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Однак, 15.10.2013 року між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1411, відповідно до змісту якого відповідач [PERSON] подарував, а відповідачка [PERSON] прийняла у дар 1/4 частку житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вважає даний договір таким, що суперечить положенням чинного цивільного та земельного законодавства України, а відтак підлягає визнанню його недійсним із скасуванням державної реєстрації права власності за відповідачкою [PERSON] А відтак, вищезазначена частка будинковолодіння підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння, шляхом зобов'язання відповідачку [PERSON] повернути зазначену частку будинковолодіння позивачці та визнання права власності за позивачкою на останню. Окрім того, вважає, що як співвласник земельної ділянки має право на виділення 1/2 ідеальної частки земельної ділянки, площею 0,0475 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] із спільної сумісної власності, де частки позивачки та відповідачки [PERSON] є рівними та пропорційними у праві власності жилого будинку. В судовому засіданні представники позивачки - адвокат [PERSON], за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав зазначених у позові. Окрім того, просили суд стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати, які складаються із витрат щодо сплати судового збору у розмірі 3 654,00 грн., та витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн. В судовому засіданні представники відповідачки - адвокат [PERSON], за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнали частково в частині визнання договору дарування від 15.10.2013 року між сторонами недійсним, в іншій частині позов не визнали та просили у задоволенні останнього відмовити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак в матеріалах справи наявна заява від останнього, відповідно до якої просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення останніх. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи КП «ВМБТІ» №208 на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні об'єктивно встановлено, що позивачці належала на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2009 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Чеклишевою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №6-1678, 1/4 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року (а.с.71), та право власності на яку було зареєстровано за позивачкою КП «ВМБТІ», про що було зроблено запис №6209 в книзі №95 27.11.2009 року, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ВМБТІ» №24603686 від 27.11.2009 року (а.с.71 зворот). Окрім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2009 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Домбровською І.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №2-815, інша 1/4 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить відповідачці по справі [PERSON] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року (а.с.8), та право власності на яку було зареєстровано за позивачкою КП «ВМБТІ», про що було зроблено запис №6209 в книзі №95 13.10.2009 року, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ВМБТІ» №24126302 від 13.10.2009 року (а.с.8 зворот). На підставі рішення Вінницької міської ради від 26.03.2010 року №2748 позивачці [PERSON] та відповідачці [PERSON] передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 475 кв.м., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6), про що також свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №046755 та додаток до державного акта на право власності на земельну ділянку серії АА №063809, видані Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 26.03.2012 року (а.с.4-5). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року у цивільній справі №2-2029 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] від 01.12.2010 року та відповідно до якої [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики передала [PERSON] належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/4 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS]; припинено право власності [PERSON] на вищезазначену частку нерухомого майна, та визнано право власності на останнє за [PERSON] (а.с.10-11). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05.04.2011 року в ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року у цивільній справі №2-2029 виправлено описку та зазначено, що остання є невід'ємною частиною ухвали суду від 05.04.2011 року (а.с.11). Згідно Витягу про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» №29676808 від 14.04.2011 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на вищезазначену частку будинковолодіння, що по [ADDRESS], на підставі ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року та на підставі ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05.04.2011 року, про що зроблено відповідний запис №6209 в книзі №95 (а.с.11 зворот). Дана обставина також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10929691 від 15.10.2013 року, наданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.12). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 04.04.2014 року ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2010 року та 05.04.2011 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.15-16). Проте, 15.10.2013 року між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1411, відповідно до змісту якого відповідач [PERSON] подарував, а відповідачка [PERSON] прийняла у дар 1/4 частку житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). На підставі вищезазначеного договору дарування від 15.10.2013 року за відповідачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/4 частку житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10932656 від 15.10.2013 року, наданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.14 зворот). Однак, суд приходить до висновку, що вищезазначений договір дарування від 15.10.2013 року є таким, що суперечить положенням чинного цивільного та земельного законодавства України, а відтак підлягає визнанню його недійсним із скасуванням державної реєстрації права власності за відповідачкою [PERSON] з наступних міркувань. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А у відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.1 ст.120 ЗК України). Як вбачається з положень ч.6 ст.120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Однак, як вбачається зі змісту п.1 оскаржуваного договору, нотаріусом зазначено, що вищезазначена частка нерухомості, що відчужується, знаходиться на земельній ділянці, яка є власністю обдарованої, тобто відповідачки [PERSON], загальною площею 0,0475 га, хоча насправді дана земельна ділянка належить позивачці [PERSON] та відповідачці [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №046755 та додатку до державного акта на право власності на земельну ділянку серії АА №063809, видані Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 26.03.2012 року (а.с.4-5). Окрім того, державна реєстрація переходу права власності на частину земельної ділянки під час переходу права власності на частину будинковолодіння від позивачки [PERSON] та [PERSON] не відбулась. А відтак, сторони мали право укладати вищезазначену угоду лише після визнання за відповідачем [PERSON] права власності на частину земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виділення [PERSON] частини земельної ділянки, яка пропорційна до його частки у будинковолодінні, в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Окрім того, як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи КП «ВМБТІ» №208 на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS], на вищезазначеній земельній ділянці містяться самочинно зведені прибудови, а саме: сіни літ. а2, прибудова літ. А2, сарай літ. К, убиральня літ. З. Однак, з оскаржуваного договору дарування не можливо встановити, чи входять дані будівлі до предмету договору, на якій земельній ділянці дані будівлі розміщені. А тому, з огляду на вищенаведене, суд вважає, що є всі правові підстави для визнання вищезазначеного договору недійсним. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Таким чином, позивачкою було вірно обрано спосіб захисту свого порушено права, шляхом подання віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння). Так, відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. А тому, 1/4 частка житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS], підлягає витребуванню, шляхом визнання права власності на останню за позивачкою. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). А відтак, проведена державна реєстрація права власності за відповідачкою [PERSON] на 1/4 частку житлового будинку з прибудовами на підставі договору дарування від 15.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1411, підлягає скасуванню. Однак, суд не погоджується з позовними вимогами позивачки в частині зобов'язати відповідачку [PERSON] повернути позивачці 1/4 частку житлового будинку з прибудовами, відповідною часткою господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки як вбачається з матеріалів справи та дана обставина не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, реального поділу будинку між співвласниками будинковолодіння встановлено не було. Таким чином, як і позивачка [PERSON], так і відповідачка [PERSON] володіють ідеальними частками в спірному будинковолодінні, тобто у кожної у власності знаходиться 1/4 частка будинковолодіння без виділення останньої в натурі. А тому, вищезазначена вимога позивачки є безпідставною та такою, що не заслуговує на увагу, а відтак задоволенню не підлягає. Згідно п. «в» ч.2 ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Відповідно до ч.4 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (ч.5 ст.89 ЗК України). Вищезазначена норма закону кореспондується з ч.2 ст.370 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Так, дійсно, на підставі рішення Вінницької міської ради від 26.03.2010 року №2748 позивачці [PERSON] та відповідачці [PERSON] передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 475 кв.м., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6), про що також свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №046755 та додаток до державного акта на право власності на земельну ділянку серії АА №063809, видані Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 26.03.2012 року (а.с.4-5). Таким чином, у відповідності до ч.ч.4, 5 ст.89 ЗК України, ч.2 ст.370 ЦК України, ч.3 ст.372 ЦК України позивачка має право на виділ 1/2 ідеальної частки земельної ділянки з спільної сумісної власності земельної ділянки, де частки співвласників - позивачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] є рівними, та є пропорційними до права власності останніх у будинковолодінні. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивачки вартість понесених судових витрат, то суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до cт.1 Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи правову допомогу позивачці надавала адвокат [PERSON], що підтверджується ордером про надання правової допомоги серії ВН №025762 від 24.06.2014 р. (а.с.52), та яка отримала від позивачки винагороду за надання правової допомоги у розмірі 7 000 грн., згідно квитанції №23 від 03.04.2014 року. Окрім того, представником позивачки - адвокатом [PERSON] надано розрахунок вартості послуг за надану правову допомогу на суму 7 451 грн., згідно акту виконаних робіт №15 від 20.10.2014 року. Однак, суд не погоджується з сумою витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи, судові засідання по даній справі, у яких безпосередньо була присутня представник позивача - адвокат [PERSON] тривали 1 год. 45 хв., а не 2 год. 30 хв., як зазначено представником в акті виконаних робіт. Окрім того, суд не приймає до уваги розрахунок вартості юридичних консультацій, як особисто, так і в телефонному режимі, на що адвокатом витрачено 10 год. на загальну суму 2 000 грн., так як останні викликають обґрунтовані сумніви щодо здійснення в дійсності таких витрат позивачкою. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» розмір мінімальної з 01.01.2014 року становить 1 218 грн. А тому, враховуючи вищенаведене та розрахунок вартості послуг за надану правову допомогу, суд вважає, що витрати за надання правової допомоги складають 1 352,60 грн.: 1) складання та написання позову, запитів - 500 грн.; 2) участь у судових засідання (1218 грн. х 40% : 60 хв. х 105 хв. = 852,60 грн.) - 852,60 грн. Однак, з урахуванням часткового задоволення позову, а також в силу ч.1 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивачки підлягають до стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 1 082,10 грн., а також витрати щодо сплати судового збору у розмірі 2 923,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial