Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 30.05.2007 року вона набула право власності на автомобіль марки SKODA OKTAVIA TOUR, легковий комбі-В, 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Влітку 2014 року до її чоловіка звернувся [PERSON] з проханням з'їздити на їхньому автомобілі до міста Одеси, чоловік надав автомобіль для разової поїздки зятю [PERSON] - відповідачу [PERSON] В подальшому останній, протягом серпня-листопада 2014 року, неодноразово користувався даним автомобілем для поїздок до міста Києва в особистих справах. 10.12.2014 року [PERSON] знов звернувся до чоловіка позивачки із проханням взяти автомобіль у тимчасове користування для поїздок до м. Києва на два дні, не маючи підстав для недовіри автомобіль був знову наданий останньому. 12.12.2014 року відповідач [PERSON] зателефонував та повідомив, що затримається ще на кілька днів, однак з 24.12.2014 року він перестав відповідати на телефонні дзвінки та зник. У січні 2015 року позивачка звернулась до Білоцерківського МВ із заявою щодо незаконного привласнення останнім її транспортного засобу і до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування. В ході якого, стало відомо, що автомобіль перереєстровано на нового власника - [PERSON], а потім відчужено [PERSON] Спірний автомобіль був знятий з обліку на підставі довіреності, оформленої від імені позивачки на відповідача [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON]. Оскільки жодної довіреності [PERSON] [PERSON] не надавала, її шахрайським способом позбавлено права власності на автомобіль, а тому просить суд визнати недійсним правочин - довіреність, видану [PERSON] представнику [PERSON] на майно - транспортний засіб: автомобіль легковий, номер державної реєстрації [NUMBER], серійний номер [NUMBER], опис SKODA, модель OKTAVIA TOUR, 2007 року випуску, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON]. та скасувати в Єдиному реєстрі довіреностей запис №6 за реєстраційним номером 41790482 по типу документа: довіреність, вчинений приватним нотаріусом [PERSON]., м. Київ, за номером у реєстрі нотаріальних дій №333, дата посвідчення 09.12.2014 року, по вказаному транспортному засобу; перереєструвати вказаний автомобіль з [PERSON] на [PERSON] У судових засіданнях позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, які є аналогічними наведеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував та пояснив суду, що автомобіль SKODA OKTAVIA TOUR, 2007 року випуску він придбав 02.04.2015 року на базарі в Івано-Франківську у [PERSON] за 10500 дол. США, і 03.04.2015 року поставив його на облік у Льовові, а вже 19.12.2016 року працівники поліції забрали у нього автомобіль. Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явились, про місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Ухвалою суду від 06.10.2017 року задоволено клопотання представника позивача щодо витребування у приватного нотаріуса [PERSON] доказів по справі, а саме: оригінал нотаріальної справи від 09.12.2014 року, щодо оформлення оскаржуваної довіреності, з метою їх огляду в судовому засіданні та використанні при проведенні судових експертиз. Дана ухвала третьою особою приватним нотаріусом [PERSON] виконана не була. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 30.05.2007 року [PERSON] набула право власності на автомобіль марки SKODA OKTAVIA TOUR, легковий комбі-В, 2007 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], що підтверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та відповіді ТСЦ 3242 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 16.08.2016 року №168. Влітку 2014 року до її чоловіка звернувся [PERSON] з проханням з'їздити на їхньому автомобілі до міста Одеси, чоловік надав автомобіль для разової поїздки зятю [PERSON] - відповідачу [PERSON] В подальшому останній, протягом серпня-листопада 2014 року, неодноразово користувався даним автомобілем для поїздок до міста Києва в особистих справах. 10.12.2014 року [PERSON] знов звернувся до чоловіка позивачки із проханням взяти автомобіль у тимчасове користування для поїздок до м. Києва на два дні, не маючи підстав для недовіри автомобіль був знову наданий останньому. 12.12.2014 року відповідач [PERSON] зателефонував та повідомив, що затримається ще на кілька днів, однак з 24.12.2014 року він перестав відповідати на телефонні дзвінки та зник. Позивачка неодноразово зверталась до Білоцерківського МВ із заявами та скаргами щодо незаконного привласнення [PERSON] транспортного засобу SKODA OKTAVIA TOUR, 2007 року випуску, що підтверджується заявами від 08.01.2015 року, 29.05.2015 року, скаргою від 08.05.2015 року, 09.06.2015 року, у результаті чого в 11.06.2015 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування, що підтверджується витягом із кримінального провадження №4201511003000052. В ході проведення досудового розслідування, влітку 2016 року, [PERSON] стало відомо, що її автомобіль 03.01.2015 року було перереєстровано на нового власника - [PERSON], та 02.04.2015 року знято з обліку для реалізації, а наступного дня, 03.04.2015 року відчужено [PERSON], що підтверджується відповіддю на запит ТСЦ №3242 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області №631 від 19.08.2016 року. Спірний автомобіль був знятий з обліку на підставі довіреності, оформленої від імені позивачки на відповідача [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON]. Як вбачається з Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, 09.12.2014 року о 09:43 год. приватний нотаріус м. Києва [PERSON] зареєстрував довіреність від імені [PERSON], ІДН: [NUMBER] на [PERSON] на транспортний засіб транспортний засіб: автомобіль легковий, номер державної реєстрації [NUMBER], серійний номер [NUMBER], опис SKODA, модель OKTAVIA TOUR, 2007 року випуск. Однак, 09.12.2014 року [PERSON] знаходилась на своєму робочому місці з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., що підтверджується довідкою, виданою 09.04.2017 року ФОП [PERSON] Згідно довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 22.04.1998 року ДПА у місті Біла Церква, [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER]. У ході досудового розслідування кримінального провадження №421511003000052 ухвалами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2017 року та 10.10.2017 року було надано слідчому Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області право на тимчасовий до документів нотаріальної справи, внесеної до реєстру нотаріальних дій за № 333 від 09.12.2014 року, згідно якої було оформлено довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] з метою подальшого вилучення її оригіналу. Однак, отримати доступ не надалось можливим, оскільки за адресою розташування нотаріуса: [ADDRESS] нотаріус був відсутній та двері ніхто не відчинив, при спілкуванні з мешканцями вказаного будинку було встановлено, що [PERSON]. до свого офісу не з'являється, оскільки являється «чорним нотаріусом», працівники державного нотаріусу, які знаходиться по сусідству повідомили, що в даному приміщенні працівниками поліції інших областей не одноразово проводились обшуки, пов'язані з професійною діяльністю приватного нотаріуса [PERSON]., що підтверджується відповіддю на запит суду Білоцерківського відділу поліції Національної поліції в Київській області № 5/163 від 09.01.2018 року. На даний час досудове розслідування у вище вказаному кримінальному провадженні триває. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він являється чоловіком [PERSON], три роки тому, 10.12.2014 року його товариш (колишній тесть [PERSON].) просив його неодноразово дати автомобіль останньому для поїздки у особистих справах, у результаті чого той заволодів їхнім автомобілем. 08.01.2015 року вони з дружиною написали заяву у поліцію про притягнення його до відповідальності, оскільки [PERSON] не повернув належний їм автомобіль. Зазначив, що дружина ніякої довіреності нікому не давала, де зараз знаходиться автомобіль йому не відомо. Свідок [PERSON] зазначив, що дійсно він неодноразово звертався до [PERSON] з проханням надати його зятеві - відповідачу у справі [PERSON] автомобіль для поїздки в особистих справах. Так, останній і заволодів автомобілем, а потім зник. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також, відповідно до приписів ст. 319, 320, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Нормами ч. 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. У ст. 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно правового висновку ВСУ, викладеного в постанові від 12.02.2014 року №6-165цс13 відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. З правової позиції, яка викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.11.2012 року по справі за № 6-107цс12 вбачається, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно з частинами 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені по справі позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а обраний позивачем спосіб захисту ґрунтується на встановлених в судовому засіданні фактичних обставинах справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved