Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі є власниками зазначеної квартири, відповідач, який є сином позивача [PERSON] та братом позивача [PERSON], зареєстрований у спірній квартирі, однак не проживає в ній з травня 2016 року, добровільно забрав свої речі та припинив спілкування з позивачами. Увесь тягар на утримання квартири [ADDRESS] несуть позивачі, жодних комунальних платежів та інших платежів щодо витрат на утримання квартири відповідач не сплачує та з 2016 року за адресою реєстрації не проживає. Факт непроживання відповідача в квартирі позивачі підтверджують наданим суду актами щодо відсутності відповідача за адресою реєстрації, будь-яких заяв про неможливе проживання та про збереження реєстрації за адресою спірної квартири відповідач не подавав, наміру вселятись до квартири не має, що є підставою звернення позивачів з даним позовом до суду. 13 вересня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2001 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності в рівних частинах [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 8). Згідно Довідки Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.09.2018 року № 1-34/363, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа: [PERSON], [INFO], - з 25.03.2004 року. (а.с. 9) За даними Довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 05.09.2008 року № 103/43-943, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (житлово-комунальні послуги) по квартирі [ADDRESS] нараховуються на 3-х осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с. 24) 25.07.2017 року [PERSON] звернулась до начальника Житлово-експлуатаційної дільниці № 402 із письмовою заявою про виключення [PERSON], з платіжного доручення та про здійснення нарахування за житлово-комунальні послуги на двох осіб, які фактично проживають та користуються такими послугами, а саме: на [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18; 19) За даними акту від 21.12.2017 року, акту від 19.02.2018 року, акту від 11.05.2018 року, акту від 23.08.2018 року, складених комісією Жетлово-експлуатаційної дільниці № 402 внаслідок обстеження було встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає більше двох років, його особисті речі, речі вжитку та інші ознаки, які б вказували на його проживання в квартирі не виявлені, в шафі знаходяться лише жіночі речі. (а.с. 20; 21; 22; 23) Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положення ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачів про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], вказуючи на те, що відповідач з травня 2016 року, тобто понад два роки, не проживає в квартирі та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивачів як співвласників спірного нерухомого майна. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved