Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з позовом до відповідачів про припинення права власності на 2/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради з виплатою позивачами грошової компенсації в користь відповідачів, що відповідає 2/12 вартості домоволодіння та визнання права власності за позивачами на 2/12 частки домоволодіння - по 1/12 кожному. Позивачка [PERSON], її представник та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві. Просили позов задовольнити, припинити право власності відповідачів на 2/12 частки домоволодіння, погодились виплатити відповідачам грошову компенсацію в розмірі по 11 471 грн. 91 коп., згідно висновку експерта та внесли відповідні суми на депозитний рахунок суду. Також позивачі просили визнати за ними право власності на 2/12 частки домоволодіння, по 1/12 кожному та стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати та витрати на правову допомогу. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Погодились на припинення права власності на 2/12 частки домоволодіння та отримання грошової компенсації від позивачів, не заперечили проти визнання за позивачами права власності на 2/12 частки домоволодіння, по 1/12 кожному, однак не погодились сплачувати судові витрати та витрати на правову допомогу, оскільки вважають їх розмір надто завищеним. Представник відповідачів також вказав, що відповідачі не заперечували проти мирного врегулювання спору, однак позивачі на таке не погодились, тому вини відповідачів у тому що позивачі понесли судові витрати немає. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачі та відповідачі є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради. Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8, 10,11,13), позивачка [PERSON] є власником 5/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради; позивач [PERSON] є власником 5/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради; відповідачка [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадковому майні та є власником 1/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради; відповідачка [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадковому майні та є власником 1/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради. Вказані факти сторонами визнаються, а тому доказуванню, згідно ст. 61 ЦПК України, не підлягають. Сторони перебувають у негативних відносинах між собою, їх спільне проживання не можливе. Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради належить сторонам на праві спільної часткової власності, частки сторін чітко визначено. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. За змістом ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зі змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-4 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Практикою Верховного Суду України при розгляді аналогічних справ також встановлено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкту, який є спільним майном. На замовлення відповідачів проведена будівельно-технічна експертиза з метою визначення дійсної вартості домоволодіння та вартості 1\\12 частки. Як вбачається з висновку № 1/12/14 від 02.12.2014 року, дійсна вартість домоволодіння та господарських будівель та споруд, яке знаходиться за адресою: вул. Гайдея 67, с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради , із правом користування земельною ділянкою на якій вони знаходяться, площа якої становить 0,12 га. на момент проведення експертизи становить 137 662 грн. 83 коп., а дійсна вартість 1/12 частини зазначеного будинковолодіння становить 11 471 грн. 90 коп.(а.с.109-124). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зі змінами і доповненнями, передбаченими Постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року та № 15 від 25.05.1998 року передбачено, що в окремих випадках суд може враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Таким чином законодавством передбачено, що припинення частки особи у спільному майні можливе тільки у тому випадку, якщо інтересам співвласника не буде завдано істотної шкоди. Виходячи із вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, такою істотною шкодою є, зокрема, позбавлення особи права власності на частку у житлі, якщо ця особа не забезпечена іншою житловою площею. На виконання вимог чинного законодавства позивачами 27 лютого 2015 року на депозитний рахунок суду було внесено по 11 471 грн. 91 коп. грошової компенсації, яка повинна бути сплачена відповідачам в рахунок їх часток у домоволодінні (а.с.138, 139). Відповідачі погодились на отримання компенсації. Отже, з урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що вимоги позивачів про припинення право власності відповідачів на 2/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради з виплатою в їх користь з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Івано-Франківській області 11 471 грн. 91 коп. грошової компенсації, яка внесена позивачами згідно квитанцій від 27 лютого 2015 року та визнання за позивачами права власності на 2/12 частки домоволодіння [ADDRESS] Івано-Франківської міської ради - по 1/12 частки кожному є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідачів на користь позивачів судових витрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги позивачів про припинення права власності, визнання права власності задоволено, то судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь позивачів. Щодо відшкодування позивачам витрат на правову допомогу в сумі 2 200 грн., то суд вважає, що така вимога підлягає задоволенню в розмірі 975 грн. та тільки на користь позивачки [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Договір про правову допомогу був укладений між позивачкою [PERSON] та [PERSON] Інтереси позивача [PERSON] адвокат [PERSON], представляла по довіреності, а тому немає підстав для відшкодування йому витрат на правову допомогу згідно договору. Представник позивачки [PERSON] не знайомилась з матеріалами справи в суді, однак представник стверджує, що вона готувала позовну заяву до суду, з досвідом роботи представника на підготовку позовної заяви вона витратила не більше години часу, загальна тривалість усіх судових засідань в яких брала участь представник позивача [PERSON] становить 62 хв., тобто загальна кількість годин яких представник позивачки [PERSON] витратила на справу становить не більше 2 год. 02 хв. Отже, суд вважає, що розмір витрат які понесла позивачка [PERSON] на правову допомогу в розмірі 2 200 грн. є завищеним та необгрнутованим. Мінімальна заробітна плата в Україні 1218 грн., 40% від 1218 грн. становить 487 грн. 20 коп., отже, обгрунтованими є витрати в розмірі 975 грн. На підставі наведеного, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст. ст. 317, 321 ч. 1 та 2, 356, 360, 365 ч.1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 61, 84, 88 ЦПК України,

Outcome: partial