Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Сурсько - Литовської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності у порядку спадкування за законом. Сторони та їх представники у судове засідання надали письмові заяви у яких позовні вимоги підтримали та визнали у повному обсязі та проти розгляду справи без їх участі не заперечували. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON], є рідними сестрами (зокрема згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія І-УЛ №373591, [PERSON], змінила прізвище на [PERSON]). Батько позивачів [PERSON] помер 23.11.2013 року (свідоцтво про смерть серії І-КИ №539109), та згідно довідки Сурсько-Литовської сільської ради №1630 від 21.11.2016 року за свого життя заповіту він не складав та не посвідчував. Так, на час смерті спадкодавця йому належав на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 57,38 кв.м, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Сурсько-Литовське, вул. Шкільна, буд. №21, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 22.02.1992 року, виданим на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради від 25.02.1990 р. №331. Разом з тим, відповідно до довідок наданих Сурсько-Литовською сільською радою №№1626, 1628 від 21.11.2016 року, мати позивачів та дружина померлого [PERSON] на день смерті батька була зареєстрована у зазначеному будинку та постійно проживала у ньому. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час набуття [PERSON] об'єкту нерухомості у власність, нажите подружжям за час шлюбу майно, є його спільною сумісною власністю. Таким чином, вищезазначений об'єкт нерухомості фактично належав батькам позивачів в рівних долях (по 1/2 частині) як об'єкт спільної сумісної власності подружжя. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 57,38 кв.м., розташованого за адресою: с. Сурсько-Литовське, вул. Шкільна, буд. №21, а його спадкоємці першої черги (дружина та 2 доньки) мали право на отримання спадщини у рівних долях по 1/6 частині на кожну. Крім того, дружині померлого [PERSON] за законом належить 1/2 частина вищевказаного майна, як частка у майні, нажитому подружжя за час шлюбу (спільна сумісна власність), таким чином, з урахуванням вказаних обставин загальна частка [PERSON] у спадковому майні фактично становить 2/3 частини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підставі викладеного, [PERSON], як спадкоємець першої черги, яка постійно проживала зі спадкодавцем, фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно з витягом про реєстрацію Спадковому реєстру №3741544 після його смерті державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] було заведено спадкову справу №56095173 (239/2014). Проте, ні дружиною, ні позивачками як доньками померлого, не були оформлені правовстановлюючі документи на зазначене спадкове майно. Після чого, 16 квітня 2016 року мати позивачів [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серії І-КИ №695420) та після її смерті відкрилася спадщина, яка фактично складається з 2/3 частин вищевказаного спадкового майна. Таким чином, судом встановлено, що єдиними спадкоємцями після її смерті залишилися її доньки: [PERSON] та [PERSON], розподіл спадкового майна повинен здійснюватися між ними порівну та розраховуватися на кожну у розмірі 1/2 частини всього спадкового майна. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ст. 1222 Цивільного кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. На підставі викладеного, позовні вимоги позивачів знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved