Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Позивачі у вересні 2015 року звернулися до суду із позовом, за яким зазначили, що у 2008 році вони, як члени сімї наймача [PERSON] (бабусі позивача [PERSON]В.) та за згоди останньої, вселилися у спірну квартиру [ADDRESS]. Рішенням суду від 15.08.2014 року вказаний будинок було визнано безхазяйною нерухомою річчю та передано у власність до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. З урахуванням викладеного у позивачів виникла необхідність у встановленні певного факту, що має юридичне значення, а тому вони просять суд встановити факт постійного проживання з 01.01.2008 року однією сімєю їх та [PERSON] у спірній квартирі та визнати за позивачами право користування такою квартирою, розташованої в [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачів наполіг на заявленому позові у повному обсязі, а представники відповідачів на позовні вимоги заперечили, оскільки можливість проживання родини [PERSON] у спірній квартирі визначає їх як тимчасових мешканців, які не набувають права користування житлом. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов підлягає задоволенню. Згідно вимог статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи мають керуватися у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента та Кабінету Міністрів України, діяти згідно з частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ст. 74 того ж Закону, органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами. Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачена можливість дій місцевої ради в межах повноважень для прийняття нормативних та інших актів в формі рішень. Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, № 7-рн/2009 по справі № 1-9/2009, прийнятим за конституційним поданням Харківської міської ради, надано офіційне тлумачення положень частини другої статті 19, 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зі змісту зазначеного рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, № 7-рн/2009 по справі № 1-9/2009, - вбачається, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. (стаття 74 Закону (280/97-ВР). Це, насамперед, є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, яким, зокрема, може бути визнання права. Згідно з ст. 64, 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Однією з підстав задля визнання за членом сім'ї наймача права користування жилим приміщенням після смерті його наймача, є встановлення факту спільного їх проживання у цьому житловому приміщенні, в тому силі й на день смерті наймача. За змістом\~ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Двокімнатна квартира № 1, загальною площею 42,9 кв.м, жилою площею 32,9 кв.м, розташована у будинковолодінні № 9 (квартал № 8) по вулиці Академіка Грекова, № 9, в пос. Будівників у місті Запоріжжі. Одним з постійних мешканців та відповідальним наймачем квартири № 1 будинку № 9 (квартал № 8) по вулиці Академіка Грекова, № 9, в пос. Будівників у місті Запоріжжі була [PERSON], [INFO], - рідна бабуся позивача [PERSON], про що у матеріалах справи містяться відповідні документу про кровну спорідненість вказаних осіб. У 2008 році подружжя позивачів [PERSON], що мало неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за згодою [PERSON] у якості членів сімї останньої (наймача) вселилося на постійне місце проживання у квартиру [INFO]. Частина.3 ст. 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Зазначене будинковолодіння у відповідності до статті 5 ЖК України мало статус державного (відомчого) житлового фонду. В подальшому, в вище згаданій квартирі позивачі так і проживали однією сімєю, вели, спільне господарство, мали спільний бюджет разом із [PERSON], як одна родина. При цьому функції щодо обслуговування житлового фонду, підтримання його стану, за власний рахунок вимушені були виконувати його мешканці, до яких відносились [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вказане підтверджується показання допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підтвердження добросовісного та відкритого користування спірною квартирою позивачі надали квитанції про сплату послуг за водопостачання, електроенергію; копію договору «Про користування електричною енергією», укладеного 12.08.2013 року між [PERSON] та ВАТ «Запоріжжяобленерго»; копію акта від 08.12.2013 року про виконання робіт та збереження пломб, складеного комісією ВАТ «Запоріжжяобленерго» в присутності [PERSON]. 07.08.2009 року зазначене будинковолодіння було взято ОП «ЗМБТІ» на облік як безхазяйна річ. На час вказаного взяття на облік будь-хто з постійних мешканців, в тому числі і [PERSON] та позивачі, не були визнані особами, що в розумінні ст. 71,72,107 ЖК України втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. На протязі більш ніж 6 (шести) років безхазяйний статус будинковолодіння не змінювався, що обєктивно позбавляло усіх без винятку мешканців житла можливості реалізувати та у законний спосіб захистити свої житлові права щодо зазначеного нерухомого майна (зареєструвати місце проживання, приватизувати, продати, успадкувати, подарувати). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2014 року (справа № \~336/2689/14-ц, пр. 2-о/336/53/2014 та пр.№2-р/336/4/2015) житловий будинок № 9 по вул. Академіка Грекова в м. Запоріжжі, як безхазяйну нерухому річ, було передано у комунальну власність територіальної громади в особі Запорізької міської ради, до компетенції якої (як нового власника) перейшов обовязок щодо проведення реєстрації права власності та здійснення дій, спрямованих на захист прав постійних мешканців зазначенного будинковолодіння. Тобто саме до нового власника до теріторіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради перейшов обовязок щодо здійснення дій, спрямованих на захист фізичних осіб, які безумовно були та залишаються членами територіальної громади м. Запоріжжя. З 02.06.2015 року за наказом Департамента житлово-комунального господарства Запорізької міської ради № 161 будинок № 9 по вулиці Академіка Грекова в м. Запоріжжі прийнятий в повне господарське відання МКП «Основаніє». 13.11.2012 року [PERSON] померла, з реєстраційного обліку знята лише 04.09.2015 року. Після смерті [PERSON] позивачі продовжували мешкати у зазначеній квартирі, переоформили договори з відповідними комунальними підприємствами, отримували та сплачували комунальні послуги. У відповідності до статей 71, 72, 107, 109 ЖК України позивачі та [PERSON] не визнавались у судовому порядку особами, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, чи такими, що підлягають виселенню з нього. Також до позивачів не заявлялися жодні вимоги, щодо витребування майна, у цьому випадку спірної квартири - з їх володіння (користування). При цьому на висновок суду щодо набуття за вищезгаданих обставин [PERSON] права користування спірною квартирою не впливають посилання відповідачів на те, що позивачі зберігають за собою право на інше житло квартиру [ADDRESS], оскільки вказана квартира була приватизована до вселення позивачів у квартиру [ADDRESS]. При цьому й доказів того, що вказане вселення позивачів відбулося саме як тимчасових мешканців, суду надано стороною відповідачів не було, через ще раз суд переконує у правильності висновку про обґрунтованість за законність заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved