Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивачка 07.07.2014 року звернулась з позовом до відповідача про стягнення не нарахованої та несплаченої компенсації за невикористану відпустку на суму 1290, 06 грн., середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку за період з 01.05.2014 року по 22.07.2014 року в сумі 7166, 67 грн. та 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи вимоги, позивачка зазначала, що з 21.07.1967 року по 31.10.2013 року працювала у відповідача та звільнилась за власним бажанням. Однак відповідач у день звільнення не виплатив всі належні їй суми, а саме заробітну плату за період з квітня по жовтень 2013 року та компенсацію за 57 днів невикористаної щорічної відпустки на загальну суму 22906,83 грн. Оскільки з дня звільнення відповідач не мав змоги сплатити заробітну плату, то переніс суму заборгованості у договір про реструктуризацію заборгованості із заробітної плати, підписаний сторонами 18.03.2014 року, за умовами якого відповідач визнав заборгованість з заробітної плати на суму 22906,83 грн. та зобов'язався погасити її рівними частками щомісячно по 2545,20 грн. до 31.12.2014 року. Проте, сплатив лише всього 3414,83 грн.: в квітні 2014 року - 1738,74 грн.; в липні 2014 року -1676,09 грн. Позивачка вважала, що відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України через порушення строків виплати заборгованості з заробітної плати, передбачених Договором про реструктуризацію заборгованості із заробітної плати від 18.03.2014 року, відповідач повинен сплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.05.2014 року по 22.07.2014 року з розрахунку: 32122,02 грн. (сумарний заробіток з жовтня 2012 року по вересень 2013 року): 251 (кількість календарних днів за цей період на дату звільнення за винятком святкових та неробочих днів) х 56 днів (кількість робочих днів з 01.05.2014 року по 22.07.2014 року) = 7166, 67 грн. Крім того, вважала, що відповідач невірно розрахував і не виплатив їй компенсацію за невикористану відпустку, яка має становити 7294, 86 грн. з розрахунку за формулою: 32122,02 грн. (сумарний заробіток з жовтня 2012 року по вересень 2013 року): 251 (кількість календарних днів за цей період на дату звільнення за винятком святкових та неробочих днів) х 57 днів (тривалість невикористаної відпустки). Тому просила стягнути 1290,06 грн. доплати компенсації за невикористану відпустку. Також посилалась, що такі дії відповідача, що полягають у невиплаті заробітної плати, призвели до суттєвого порушення її законних прав, втрати джерела доходу і позбавленні матеріальної захищеності, поставили її у тяжке матеріальне становище, яке вимагає додаткових зусиль для організації життя, негативно відбилося на стані здоров'я, гроші на відновлення якого знайти важко. Моральну шкоду, завдану порушенням законних прав працівника, позивачка оцінювала у 5000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, збільшивши у розмірі 76358,37 грн. суму стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку за період з 01.11.2013 року по 02.10.2014 року (232 робочих дня), виходячи з середньоденного заробітку з розрахунку сумарного заробітку за 2 останні місяці роботи (вересень - жовтень 2013 року) - 14481,76 грн. (4412,20 грн. + 10069,56 грн.) та 44 робочих днів за цей період. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково з посиланням на те, що позивачка наводить невірний розрахунок заборгованості Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» перед нею. Зазначав, що позивачкою невірно вказана сума для розрахунку середнього заробітку, при розрахунку якого потрібно брати лише оклад без премій та надбавок, а оклад за два останні робочих місяці становить 8824,10 грн. при кількості відпрацьованих днів за цей період - 45 днів, тому, виходячи з середньоденного заробітку за два останніх місяці роботи 196,10 грн. (8824,40 грн. : 45 днів), за період, за який стягується заборгованість - 62 дні, виходить в сумі 12 090 грн., яка підлягає виплаті позивачці. Стосовно відпустки, то відпустка включена і нарахована за жовтень місяць, останній робочий місяць, як це вбачається із довідки виданої [PERSON] Державним підприємством «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» в розмірі 5157,36 грн. Крім того, провівши власний розрахунок і не погодившись із заявленими вимогами у позовній заяві, представник також вказував, що відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України позивачка мала звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено і було визнано сторонами в судовому засіданні, що позивачка тривалий час працювала на різних посадах у Державному підприємству «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві». Наказом № 54-К від 31.10.2013 року її було звільнено за власним бажанням з посади наукового співробітника. Разом з тим, всупереч вимогам ст.ст. 47, 116-117 КЗпП України відповідач у день звільнення не виплатив всі належні позивачці суми, а саме заробітну плату за період з квітня по жовтень 2013 року та компенсацію за 57 днів невикористаної щорічної відпустки на загальну суму 22906,83 грн., про що видав довідку. У зв'язку із скрутним фінансовим становищем відповідача та з метою врегулювання взаємних правовідносин сторін в частині виплати заборгованості із заробітної плати сторони домовились реструктуризувати вказану заборгованість, про що уклали договір б/н від 18.03.2014 року. Проте, всупереч укладеному Договору відповідач виплатив позивачці лише в квітні 2014 року - 1738,74 грн. та в липня 2014 року-1676,09 грн., а всього - 3414,83 грн. Дії відповідача з невиплати заборгованості з заробітної плати порушують норми ст. 43 Конституції України, за якими право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні сторони не заперечували, що при звільнені позивачці не були виплачені всі нараховані суми, розрахунок на теперішній час проведений лише частково. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» позивачка працювала з 05.02.2004 року по 30.10.2013 року на підприємстві на посаді наукового співробітника і заробітна плата позивачки становила: за вересень 2013 року - 4 412,20 грн.; за жовтень 2013 року -10 069,56 грн., з яких оклад - 3394,00 грн., надбавка за стаж-1018,20 грн., разова премія - 500,00 грн., компенсація відпустки-5157,36 грн. П. 21 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. Згідно з п.3 Порядку до заробітної плати за розрахунковий період включаються всі виплати, передбачені системою оплати праці, крім зазначених у п.4 цього нормативного акту. Так, премії та надбавки включаються до заробітку того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Разом з тим, відповідно до п.4 Порядку при обчислені середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження не враховуються одноразові виплати, зокрема, компенсація за невикористану відпустку. Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивачки за 2 останні місяці роботи складає 9324,4 грн. (4 412,20 + 10 069,56 - 5157,36), а середньоденна - 207,20 грн. (9324,4:45). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.11.2013 року по 02.10.2014 року (232 робочих дня) у розмірі 48070,40 грн. Між тим, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача, або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, а також істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Враховуючи дані роз'яснення та конкретні обставини справи щодо розміру заявлених та задоволених вимог, тривалості порушення відповідачем прав позивача та значного розміру середнього заробітку порівняно із невиплаченою заборгованістю, час звернення позивачки до суду за вирішенням спору - більш ніж через півроку після звільнення, а також ту обставину, що виплата середнього заробітку є мірою відповідальності за затримку розрахунку, зменшення якої є правом суду, суд приходить до висновку про визначення розміру компенсації в сумі 20000 грн. та на підставі цього відхилення позовних вимог про виплату позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку у певній частині. При цьому щодо стягнення доплати 1290,06 грн. до компенсація за невикористану відпустку, то позивачка в судовому засіданні не наполягала на вірності свого розрахунку компенсації та не спростовувала правильність такого розрахунку, здійсненого відповідачем, тому суд приймає до уваги розрахунок, наданий представником відповідача і зроблений з урахуванням вимог законодавства про оплату праці з розрахунку фактичного заробітку позивачки, обчисленого за виключенням певних виплат, які не мають враховуватись за законом до середнього заробітку, за період виплати компенсації, і в цій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити. Крім того, відповідно до ст. 2371 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом провадиться відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, суд не вбачає достатніх доказів на підтвердження моральних страждань позивачки, які були завдані діями відповідача, та були б вмотивованими для визначеної суми відшкодування у розмірі 5000,00 грн. Однак, разом з тим, враховуючи обставини справи, суть позовних вимог та незручності, які зазнала позивачка внаслідок порушення її прав незаконними діями відповідача, суд вважає можливим задовольнити вимогу про відшкодування моральної шкоди, зменшивши розмір її компенсації до 1000,00 грн. Суд погоджується з доводами представника відповідача, що при розгляді спорів за правилами ст.ст.116,117,2371 КЗпП України про строки розрахунку при звільнення та відповідальність за його затримку мають застосовуватися відповідні норми гл. ХV цього Кодексу, у тому числі ті, якими регулюються строки звернення до суду, межі оплати часу затримки розрахунку при звільненні. Передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Однак щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року N 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 2371 цього Кодексу. Так, Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Ураховуючи викладене, виходячи з необхідності чіткого застосування положень Рішення Конституційного Суду України, яке є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, правових підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає.

Outcome: partial