Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Білоцерківськго міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що 01.07.2016 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.10.2017 року. Однак, у вастановлений договором строк відповідачка [PERSON] отриману грошову позику позивачу не повернула, у зв`язку з чим остання звернулась до суду. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31.01.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь позивачки борг за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9 100 дол. США. На виконання вказаного рішення суду 16.03.2020 року видано виконавчий лист та 03.04.2020 року відкрито Білоцерківським МВ ДВС ЦМУ МЮ виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. 21.05.2020 року позивачці стало відомо, що належний [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , 13.11.2019 року подарований нею своєму чоловіку [PERSON] . Позивачка зазначає, що оспорюваний договір дарування направлений [PERSON] на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до свого чоловіка [PERSON] з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення. Тобто спірний договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними, оскільки [PERSON] була обізнана про пред`явлення до неї позову про стягнення зборгу за договором позики, а [PERSON] , що отримав нерухоме майно в дар, є її чоловіком, та після укладення договору дарування сторони не змінили своє місце реєстрації та проживання. Таким чином, відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на її майно як боржника за існуючими зобов`язаннями. А тому, позивачка просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 13 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653. Ухвалою суду від 03 червня 2020 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 08 липня 2020 року відкрито провадження в зазначеній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15 вересня 2020 року відповідачка [PERSON] направила відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що вона з позивачкою дуже багато років перебували у дружніх відносинах, в 2013 року при курсі долара у 8 гривень, вона позичила у позивача на особисті потреби 5500 доларів США та пообіцяла сплачувати щомісяця проценти за користування цими коштами. Ці відносини в письмовому вигляді жодним чином не оформлялися, усі домовленості були усними. Згідно цієї домовленості вона сплатила позивачці за користування грішми 7675 доларів США. Оскільки курс долара значно піднявся, віддати саме борг вона не змогла. В кінці червня 2016 року позивач запропонувала їй оформити взяту ще 2013 року позику в письмовому вигляді, як безвідсотковий договір, тобто підписати договір позики, в який не включати пункт про проценти за користування грішми, а відразу включити вираховану нею суму відсотків в суму ніби позичених коштів, як гарантію того, що вона поверне ці кошти. Таким чином, замість реально позичених 5500 доларів США в договорі позики включили суму 9100 доларів США з терміном повернення до 31.12.2017 року. Після цього вона ще сплатила позивачу з липня 2016 року по квітень 2019 року 3100 доларів США за вказаним договором від 01.07.2016 року. Таким чином, свої зобов`язання відповідно до умов договору позики вона виконала частково, відповідно залишок становить 6000 доларів США. Відповідачка зазначає, що з травня 2019 року позивачка почала вимагати повернути їй кошти згідно договору позики, у зв`язку з чим у неї погіршилися відносини з чоловіком [PERSON] . Крім того, [PERSON] протягом тривалого часу сумісного проживання докоряв відповідачці, що будинок, в якому вони проживали оформлений на ім`я відповідачки договором дарування від 28.09.2010 року, тоді як будували відповідачі його разом та значну суму коштів надавали саме його батьки. 06.12.2019 року відповідачі розірвали шлюб у відділі РАЦС. Зазначає, що посилання позивачки в позові на фіктивність договору дарування не відповідає дійсності, оскільки на час оформлення договору дарування рішення суду про стягнення боргу не ухвалювалось та не проводилось жодного засідання. Крім того, на момент укладення договору дарування відповідачка була єдиним власником спірного майна і мала право розпоряджатися ним. А тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 23 вересня 2020 року позивачка [PERSON] направила відповідь на відзив, який мотивує тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31.01.2020 року у справі №357/10892/19 стягнуто з [PERSON] на користь позивачки борг за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9 100 дол. США, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи. Таким чином, обставини щодо наявності боргу відповідачки перед позивачкою саме в розмірі 9 100 дол. США встановлені рішенням суду. Крім того, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 06.12.2019 року, натомість оспорюваний договір дарування був укладений 13.11.2019 року, тобто ще під час перебування у шлюбі. Разом з тим, посилання відповідачки, що договір було укладено з метою поділу спільного майна подружжя суперечать нормам чинного законодавства, оскільки вказаний житловий будинок належав відповідачці на праві особистої приватної власності згідно ст. 57 СК України, так як був подарований їй батьками відповідно до договору дарування 28.09.2010 року та не був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Твердження відповідачки, що спірний договір дарування був укладений з метою поділу майна подружжя є необґрунтованим, оскільки будинок був подарований повністю, а не 1/2 його частина, враховуючи, що згідно норм законодавства частки майна чоловіка та дружини є рівними та відсутність іншого майна , набутого на час шлюбу. Таким чином, відчуження належного [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на її майно як боржника за існуючими зобов`язаннями. 26 листопада 2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Дульдієр О.П. надав письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідачі будували житловий будинок у шлюбі за кошти батьків [PERSON] , але будинок був оформлений на матір відповідачки, яка згодом подарувала його дочці. У сторін правочину погіршились сімейні відносини і настало питання щодо поділу майна подружжя. Сторони вирішили це зробити в добровільному порядку і відповідачка здійснила дарування будинку на особу яка насправді його збудувала. Обдарований не є родичем дарувальника, реально прийняв подарунок та проживає в ньому, а дарувальник звільнила будинок та проживає за іншою адресою. Остаточно вирішивши питання поділу майна, їх шлюб був розірваний в органах РАЦС. За таких обставин, жодного фіктивного правочину здійснено не було. У справі позивач не є стороною правочину і спірний правочин ніяким чином не порушує його прав. Крім того, позивач звертаючись до суду про стягнення боргу з [PERSON] мала можливість скористатись правом подати заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на її майно, з метою забезпечення повернення боргу. Позаяк, на момент подачі даного позову з [PERSON] вже відраховуються кошти на виконання судового рішення про стягнення боргу, шляхом відрахувань з її заробітної плати. Вже стягнуто на користь позивача більше 3 000 грн. та відрахування продовжуються. Спірний правочин було укладено відповідно до вимог чинного законодавства, тому він не може бути визнаний недійсним з підстав його фіктивності, а тому в позові необхідно відмовити. Представник позивача - адвокат Мохонько К.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити та надав пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дульдієр О.П. в судовому засіданні позов не визнав та надав пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Закаблук Л.О. позов не визнала та надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, допитавши відповідачку [PERSON] в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року у справі №357/10892/19 задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100 доларів США., та судові витрати в розмірі 2248,68 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення коштів у гривневому еквіваленті відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що 01.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами п.1.1 якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.12.2017 року. В п. 1.3 Договору позики, сторони домовилися, що на підтвердження укладеного договору та його умов буде надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно розписки від 01.07.2016 року, [PERSON] отримала від [PERSON] грошову позику відповідно до договору позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100,00 доларів США та зобов`язалася повернути отриману позику у строк вказаний у договорі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказане рішення суду набрало законної сили 05 березня 2020 року. На виконання рішення суду від 31.01.2020 року видано виконавчий лист (а.с. 20). Відповідно до АСВП від 28.05.2020 року, 03 квітня 2020 року Білоцерківським МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавчі провадження №61711492, №61711269 (а.с. 21). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №209713500 від 16.09.2019 року, [PERSON] належав будинок [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 28.09.2010 року, посвідченого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-4767 (а.с. 22). 13 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653 (а.с. 62-63), за умовами п. 1. якого дарувальник подарувала та безоплатно передала обдарованому, а обдарований прийняв у дар від дарувальника житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами під №56-а , що відчужується за даним договором, розташований у [ADDRESS]. 06 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 61). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалась на те, що оспорюваний нею договір дарування слід визнати недійсними у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладений з метою приховання майна [PERSON] від кредитора, що тим самим давало можливість останній ухилитися від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено рішення/вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, судами має бути перевірено, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вже зазначалось, 01.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого остання отримала 9100 доларів США. У результаті прострочення виконання зобов`язання за договором, [PERSON] звернулася до суду із позовом. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31 січня 2020 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9 100 дол. США. З вказаного рішення вбачається, що відповідачка [PERSON] про існування вказаного позову була обізнана та 13.11.2019 року направила відзив на позовну заяву, в якому позов визнала частково, а того ж дня між нею та [PERSON] укладено оспорюваний договір дарування житлового будинку. Представники відповідачів в судовому засіданні на підтвердження того, що при укладенні 19 листопада 2019 року оспорюваного правочину воля сторін цього договору відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, посилались на те, що після укладення договору дарування відповідачка [PERSON] звільнила будинок від особистих речей та проживає за іншою адресою, однак належних та допустимих доказів таких тверджень відповідачі суду не надали. При цьому, в матеріалах справи містяться заяви та клопотання відповідачки [PERSON] , в яких остання зазначає свої місце проживання « [ADDRESS] » Крім того, відповідачкою надано копію паспорта, в якому місце реєстрації проживання останньої - [ADDRESS] . Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог також посилались на те, що договір дарування було укладено з метою поділу майна подружжя. П. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року зазначено: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання». В абзаці другому пункту 24 цією Постанови роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за договором дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як від шкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їм моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю одного з них. Як вже зазначалось вище, будинок [ADDRESS] належав [PERSON] , на підставі договору дарування від 28.09.2010 року, посвідченого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-4767, тобто був особистою приватною власністю відповідачки [PERSON] і не належав до об`єктів спільного майна подружжя [PERSON] в силу положень ст. 57 СК України, а отже не підлягав розподілу при поділі майна подружжя. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Враховуючи, що вищевказаними нормами визначений обсяг спільно нажитого майна, передбачена форма договору про поділ майна подружжя, натомість відповідачами було укладено саме договір дарування житлового будинку, суд приходить до висновку про безпідставність та не обґрунтованість твердження відповідачів, що договір дарування був укладений з метою поділу майна подружжя. Таким чином, оскільки [PERSON] , відчужуючи належний їй на праві власності будинок [ADDRESS] , своєму чоловіку [PERSON] , була обізнана про наявність обґрунтованих позовних вимог про стягнення суми боргу, що перебували на розгляді в суді, суд вважає, що боржник могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку постановлення судового рішення на користь кредитора - [PERSON] . На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що при укладенні 19 листопада 2019 року оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування будинку [ADDRESS] , і їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , у зв`язку із чим оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за N 14-260цс19. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Отже, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем при звернені до суду судові витрати у сумі 1 261,20 гривень, понесення яких документально підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням.

Outcome: approved