Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23.09.1986 року, виданого Виконавчим комітетом АНД райради народних депутатів позивачу на підставі рішення Виконкому АНД районної ради народних депутатів №573 від 22 листопада 1985 року [PERSON] на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 1957 року. У вказаному домоволодінні, крім позивачів, зареєстровані - діти позивачів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та онук [PERSON], [INFO]. Відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] з 2003 року в спірному домоволодінні не проживають, не користуються ним, не несуть витрат на його утримання. Тому позивачі звернулися до суду та просили визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. В судове засідання позивачі не з'явилися, ними надано до суду заяву з прохання слухати справу у їх відсутність, на задоволені позову наполягали. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23.09.1986 року, виданого Виконавчим комітетом АНД райради народних депутатів позивачу на підставі рішення Виконкому АНД районної ради народних депутатів №573 від 22 листопада 1985 року [PERSON] на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 1957 року. У вказаному домоволодінні, крім позивачів, зареєстровані їх діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та онук - [PERSON], [INFO]. Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON] в домоволодінні [ADDRESS] не мешкають без поважних причин, особистих речей в ньому не мають, оплату комунальних послуг не здійснюють, що підтверджується наданими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки відповідачі втратили право користування спірним житлом. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на користь позивача [PERSON] понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1102 гривень 40 копійок по 551 грн. 20 коп. з кожного.

Outcome: approved