Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивачка 02.02.2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку та на своє утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку. В обґрунтування позову зазначила, що син повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість і може утримувати як свою дитину, так і неї. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснила, що знаходиться у декретній відпустці і отримує від держави допомогу на дитину в сумі біля 900 грн. Відповідач позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти лише на дитину, на дружину - відмовляється, оскільки його заробітна плата не достатньо висока, крім того він платить комунальні послуги, придбав у кредит мобільний телефон вартістю 11 000 грн., за який щомісячно сплачує борг. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, вони зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.03.2015 року та є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], який проживає спільно з позивачем окремо від відповідача, що підтверджується відповідною довідкою від 25.01.2016 року про склад сім'ї. Позивач не працює у зв'язку з народженням дитини, знаходиться на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської міської ради Житомирської області. Домовленості про утримання спільної дитини сторони не досягли. У відповідності до ст. 84 СК України позивач має право на утримання від відповідача, батька [PERSON], до досягнення ним віку трьох років незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, оскільки вона виховує спільну з відповідачем дитину, а тому, незважаючи на її дохід, чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Відповідач є здоровою молодою особою 24 років; має постійне місце роботи та сталий заробіток: працює на посаді оператора виробничої дільниці в ТОВ «Церсаніт-Інвест» в м. Новоград-Волинський Житомирської області, де його сукупний дохід за останні 6 місяців склав 25 243,28 грн., а всього нараховано - 30 083,88 грн.; не достатньо приймає участі у вихованні свого сина; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині та дружині, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти на їх утримання. Посилання відповідача на наявність у нього кредитної заборгованості не може вважатися скрутним майновим станом, оскільки він отримав кредит і розпорядився ним на свою користь, тобто збільшив свої статки. Слід відмітити, що відповідач на отриману суму кредитних коштів, як він сам пояснив у судовому засіданні, придбав мобільний телефон, вартість якого майже вдвічі перевищує його середньомісячний дохід. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну особу та для дітей відповідного віку (1 167 грн. - для дітей віком до 6 років, 1 455 грн. - для дітей віком від 6 до 18 років, 1 399 грн. - на одну особу); наявність певних обмежень позивачки для самореалізації в період виховання малолітньої дитини та її потребу у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку та зобов'язаний брати участь у забезпеченні благополуччя дружини протягом перших років після народження дитини, - суд приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Це відповідатиме як інтересам малолітнього сина та його матері, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved