Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області, державного реєстратора центру надання адміністративних послуг Іванівської селищної ради Одеської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності на нерухоме майно посилаючись на такі обставини. [PERSON] 26 жовтня 1995 року купив у КСП «Дружба» квартиру [ADDRESS] , що становить 37/100 частини будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Чекаліною А.Я. [PERSON] , 25 жовтня 1995 року купив у КСП «Дружба» квартиру [ADDRESS] , що становить 32/100 частини будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Чекаліною А.Я. 18 вересня 2003 року [PERSON] придбав у [PERSON] 31/100 частини житлового будинку , який знаходиться в [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дучко В.М.. В 2009 році [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0.034 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується його копією. В цьому ж році [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0.052 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за цією ж адресою : [ADDRESS] та отримав відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується його копією. Таким чином, позивачі отримали право власності на різні земельні ділянки за однією адресою під будинком, що належить їм на праві спільної часткової власності. На той час позивачам було невідомо, що дані правовстановлюючі документи не відповідають чинному законодавству, оскільки їм мав бути виданий державний акт на право спільної сумісної власності на всю земельну ділянку під будинком за цією адресою. Крім того, даний житловий будинок належить позивачам на праві спільної часткової власності, частки якого не являються квартирами. В договорах купівлі-продажу від 1995 року визначено, що [PERSON] належить 37/100 частини будинку, [PERSON] належить 32/100 частини даного будинку і тут же вказано, що це квартири, що суперечить одне одному. В зв`язку з купівлею [PERSON] 31/100 частини даного будинку у [PERSON] , частки співвласників змінилися. Крім того, відповідно до довідки КП «Іванівське БТІ», частки не відповідають правовстановлюючим документам, так як при первинній інвентаризації була допущена математична помилка при розрахунку часток. На даний час згідно технічного паспорту на будинок, [PERSON] належить 33/100 частини будинку, а [PERSON] - 67/100 частини будинку за адресою [ADDRESS] . Позивачі звернулися до державного реєстратора Центру адміністративних послуг при Іванівській селищній раді Одеської області з метою реєстрації права власності на нові частки будинку за адресою [ADDRESS] , проте отримали відмову. У зв`язку з чим, позивачі вимушені звернутися з даною заявою до суду. Позивачі у судове засідання не з`явилися, проте надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області в судове засідання не з`явилися, надали письмову заяву про слухання справи у їх відсутність, розглянути справу на розсуд суду. Відповідач державний реєстратор центру адміністративних послуг Іванівської селищної ради Одеської області Маршук Т. А. в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 32/100 частини будинку, на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.1995, згідно якого він купив у КСП «Дружба» в [ADDRESS] , що підтверджується оригіналом договору долученого до справи. 18.09.2003 року [PERSON] купив у [PERSON] 31/100 частин житлового будинку без надвірних будівель, який знаходиться в [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дучко В.М. Позивач [PERSON] , [INFO] купив у КСП «Дружба» квартиру [ADDRESS] , що становить 37/100 частини будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Чекаліною А.Я. Отже згідно зазначених документів вбачається ,що позивачам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок який знаходиться в [ADDRESS] . Як вбачається із поданих документів, в 2009 році [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0.034 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується його копією. В цьому ж році [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0.052 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за цією ж адресою : [ADDRESS] та отримав відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується його копією. Таким чином, вони стали власниками різних земельних ділянок за однією адресою під будинком, що належить їм на праві спільної часткової власності. Позивачі просять суд визнати недійсними та скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки видані [PERSON] та [PERSON] за однією адресою : [ADDRESS] . Позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 33/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 47, кв.м, житлова 31,9 кв.м, під літ. «А», гараж під літ.»Б», сараї під літ. «В,Г», огорожа №3-4, за адресою : [ADDRESS] . Позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на 67/100 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 97,6 кв.м, житлова 50,6 кв. м під літ. «А» та сараї під літ.»Д, Ж», гараж під літ. «Е», огорожа N91-2, за адресою : [ADDRESS] . Підставою даних позовних вимог є та обставина, що дані правовстановлюючі документи позивачів не відповідають чинному законодавству виходячи з такого. Відповідно до ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності ( спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності ( спільна сумісна власність) Згідно з п. в. ч. 2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Таким чином, позивачам мав бути виданий державний акт на право спільної сумісної власності на всю земельну ділянку під будинком за цією адресою. Крім того, даний житловий будинок належить позивачам на праві спільної часткової власності, частки якого не являються квартирами. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Стаття 356 ЦК України, зазначає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В договорах купівлі-продажу від 1995 року визначено, що [PERSON] належить 37/100 частини будинку, [PERSON] належить 32/100 частини даного будинку і тут же вказано, що це квартири, що суперечить одне одному. Відповідно до ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. В зв`язку з купівлею [PERSON] 31/100 частини даного будинку у [PERSON] , частки співвласників змінилися. Крім того, відповідно до довідки КП «Іванівське БТІ», частки не відповідають правовстановлюючим документам, так як при первинній інвентаризації була допущена математична помилка при розрахунку часток. На даний час згідно технічного паспорту на будинок, [PERSON] належить 33/100 частини будинку, а [PERSON] - 67/100 частини будинку за адресою [ADDRESS] ( копія технічного паспорту та довідки характеристики додається). Позивачі звернулися до державного реєстратора Центру адміністративних послуг при Іванівській селищній раді Одеської області з метою реєстрації права власності на нові частки будинку за адресою [ADDRESS] , проте отримали відмову, що підтверджується її копією. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Той факт, що у договорах купівлі продажу на нерухоме майно допущена помилка в частині зазначення часток власників, підтверджується технічним паспортом. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що з 01.01.2013 року функції державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перейшли до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерства юстиції та його територіальних управлінь юстиції, від імені якого ці функції виконує Державна реєстраційна служба України та її структурні територіальні підрозділи. Права на нерухоме майно, що виникли та зареєстровані в установленому порядку до 2013 року, визнаються дійсними й з 1 січня 2013 року. Відповідно до Ст..391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 3 ч.2 ст.16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст..182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на не рухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Згідно ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до частини другої статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України. Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14 -144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (№12-304гс18). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Отже, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що є обґрунтованою вимога позивачів, щодо визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, оскільки вони видані з порушеннями та не відповідають дійсності. У відповідності до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про визнання права власності є правовстановлюючим документом. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилалася позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved