Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просили: - визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності та завдає шкоди діловій репутації позивачів інформацію поширену [INFO] на пленарному засіданні 7 сесії Верховної Ради України VIII скликання Генеральним прокурором [PERSON] , а саме: «[INFO]».; - зобов`язати Генеральну прокуратуру України та [PERSON] не пізніше 1 місяця з дня набрання рішення законної сили її спростувати у спосіб, найбільш близький до способу поширення, шляхом офіційної заяви Генерального прокурора України через засоби масової інформації; стягнути солідарно з Генеральної прокуратури України і [PERSON] на користь кожного з позивачів моральну шкоду в розмірі 1 грн. Позов мотивовано тим, що Генеральний прокурор України, виступаючи [INFO] на засіданні Верховної Ради України з приводу подій, що мали місце при затриманні М. Саакашвілі, поширив недостовірну інформацію, яка порочить їх честь, гідність як фізичних осіб, а також зачіпає ділову репутацію як народних депутатів України Так позивачі зазначили, що у виступі Генеральний прокурор України зазначив: «[INFO]». Виступ Генерального прокурора України поширено серед необмеженого кола осіб, оскільки засідання Верховної Ради України транслювалось наживо, його розповсюджено багатьма інформаційними ресурсами. Позивачі вказують, що поширену інформацію викладено у формі фактичних тверджень, вона порушує презумпцію невинуватості та не відповідає дійсності, оскільки вони не вчиняли жодних дій, які б перешкоджали законним діям працівників СБУ, не чинили спротиву діям правоохоронців та не закликали до таких дій інших осіб. Це підтверджується відповідними відеоматеріалами про затримання [PERSON] та його супроводження до автобуса правоохоронцями. Посилаючись на те, що поширена інформація є неправдивою, принижує їх честь і гідність, порушує їх немайнові права, формує негативну суспільну оцінку щодо їхніх професійних та ділових якостей, позивачі просили суд задовольнити пред`явлені вимоги. Ухвалою судді від 10.04.2018 у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 24.09.2018 представник відповідача Генеральної прокуратури України Орленко О. до суду подав відзив, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки виступ Генерального прокурора України є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. У виступі Генеральним прокурорром України проінформовано народних депутатів України та суспільство про факт реєстрації кримінального провадження за фактами подій, що мали місце при затриманні [PERSON] , проте не стверджувалося про вчинення позивачами кримінальних правопорушень. Також вказав, що доводи позову про те, що Генеральним прокурором України констатовано вчинення позивачами незаконних дій, в результаті яких [PERSON] був звільнений з-під варти у позапроцесуальний спосіб, не відповідають обставинам справи, є надуманими, і довільним трактуванням висловів Генерального прокурора України поза їх дійсного змісту та контексту. Крім того, в порушення ст.ст. 76, 81 ЦПК України, позивачами не надано доказів, які б засвідчили факт завдання їм моральної шкоди Генеральною прокуратурою України, її посадовими або службовими особами, а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями Генеральної прокуратури України, її службових та посадових осіб. Ухвалою судді від 24.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 11.02.2019 у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Фоміна Д.І. про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву відмовлено. Ухвалою суду від 25.08.2020 у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Степаненко Ю.М. про закриття провадження у справі відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 09.12.2020 клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме, висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 11.02.2019 №3283/19-39 залишено без розгляду, оскільки було подано після закриття підготовчого засідання. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] , позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у ньому та просив задовольнити. Представник відповідача Офісу Генеральної прокурора - Цимбалістий Т.О., в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволення позову, посилаючись не необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Суд, заслухавши думку представника позивача, представників відповідачів, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що Генеральний прокурор України, виступаючи [INFO] на засіданні Верховної Ради України, серед іншого, зазначив наступне: «[INFO]», що підтверджується протоколом засідання Верховної Ради України від [INFO] (т. 1 а.с. 25-46) Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачі посилаються на те, що поширена відповідачами інформація є неправдивою, принижує їх честь і гідність, дискредитує їх в очах суспільства, порочить їх ділову репутацію, формує негативну суспільну оцінку щодо їхніх професійних та ділових якостей. Відповідно до змісту ч.1 ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Крім того, згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації , яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Суд погоджується з доводами відповідача Генеральної прокуратури України, що твердження Генерального прокурора України ґрунтувалося на даних досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017100000001263 від [INFO] за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 343, ч. 2 ст. 345 КК України та відповідно до листа Прокуратури м. Києва від 27.02.2019 перебуває у провадження СВ Шевченківського УП ГЕНП у м. Києві (т. 2 п.с. 33). Як вбачається із повного тексту виступу Генерального прокурора України з приводу зазначених подій, його вислів «Також кримінальними діями ми вважаємо... діяння всіх осіб, які перешкоджали законним діям по захисту української держави правоохоронцями. Серед них діючі народні депутати...» є оціночними судженнями, оскільки йдеться про ймовірність наявності складу кримінального правопорушення у діях саме всіх осіб, які могли бути причетні до згаданих подій, у тому числі і позивачів. Відповідно до ч. 2 ст. 91 КПК України доказування у кримінальному процесі полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Таким чином, висновки про вчинення особою кримінального правопорушення є результатом оцінки доказів, зібраних у ході проведення процесуальних дій у межах кримінального провадження. У своєму виступі Генеральним прокурором України наголошено на відсутності повідомлень про підозру будь-яким особам: «я зараз не можу говорити про будь-які підозри, слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям, що призвели до втечі з під варти людини, яка обгрунтовано має отримати підозру в скоєнні особливо тяжкого злочину проти українського народу та української держави». Наведені слова Генерального прокурора України прямо вказують на ту обставину, що оцінку правомірності дій всіх осіб, які були присутні на місці події, у тому числі позивачів, буде надано лише після проведення необхідних процесуальних дій, зокрема, і з названими народними депутатами України. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача, що слова «...слідство обов`язково запросить згаданих народних депутатів і дасть оцінку їхнім діям» є позицією Генерального прокурора України щодо можливого перебігу досудового розслідування, а тому не може вважатись недостовірною інформацією, а також те, що у контексті всього наведеного вислів: «... що привели до втечі з-під варти юдини...» слід розцінювати як оціночне судження, оскільки є логічним продовженням вислову: «Кримінальними діями ми вважаємо... діяння всіх осіб, які перешкоджали законним діям по захисту української держави правоохоронцями». Слова: «.[INFO]» стосуються не позивачів, а людини, яка втекла з-під варти та є учасником справи, а отже, не зачіпають законних прав та інтересів позивачів. Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд надходить до висновку, що інформація, про спростування якої пред`явлено вимоги є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною. Отже, спірна інформація, яку позивачі у даному позові просять визнати недостовірною інформацією відносно них є нічим іншим, як оціночними судженнями, без втручання у їх приватне життя, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Щодо доводів позовної заяви щодо порушення права позивачів на презумпцію невинуватості, суд зазначає наступне. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено обов`язок суддів України при розгляді справ застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Аналогічні норми містяться у постановах Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п. 15) та від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 12). У справі «Аллене Де Рібемон проти Франції» Європейський суд з прав людини встановив, що п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться. Зважаючи на те, що під час виступу на засіданні Верховної Ради України позивачів не названо винними у вчиненні злочину Генеральним прокурором України не порушено принципу презумпції невинуватості, закріпленого у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, положеннями кримінального процесуального закону. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, внаслідок дій відповідачів. Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати спірну інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачів, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі та

Outcome: dismissed