Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про розірвання договору про влаштування [PERSON],[INFO], на виховання та спільне проживання, в обґрунтування якого вказали, що у звязку із окупацією вони разом з дітьми як переселенці виїхали з м.Ровеньки до смт.Білокуракіно Луганської області, а при поверненні до м.Ровеньки [PERSON] пішла провідати свого дядька, [PERSON] , у якого вона раніше була під опікою, та відмовилася повертатися разом з ними, прийомними батьками, назад на Україну до смт.Білокуракіно. У судовому засіданні позивачі присутніми не були, надали до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Представник Ровеньківської міської ради Луганської області та 3-я особа- Терещенко В.В. про час, день та місце слухання справи були повідомлені через оголошення в газеті « Урядовий курєр» №48 від 12.03.2016 року. З заявами про слухання справи у їх відсутності до суду не зверталися. Згідно з вимогами ст.74 ЦПК України вважаються такими, що повідомлені про час, день та місце слухання справи з часу опублікування оголошення . У відповідності зі ст. 225 ЦПК України суд визначив заочно розглянути справу у відсутності відповідача. Дослідивши письмові матеріали, суд вважає за можливе позов задовольнити з наступних підстав. Згідно до ст. 10,11 ,60 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з Постановою КМ України №565 від 26.04.2002р « Про затвердження Положення про прийомну сімю» метою утворення прийомної сім'ї є забезпечення належних умов для зростання в сімейному оточенні дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, шляхом влаштування їх у сім'ї на виховання та спільне проживання. Рішення про утворення прийомної сім'ї приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим комітетом міської ради (міст республіканського значення Автономної Республіки Крим і міст обласного значення) на підставі заяви сім'ї або окремої особи, які виявили бажання утворити прийомну сім'ю, за поданням відповідного висновку служби у справах дітей районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчих комітетів міських рад про можливість утворення прийомної сім'ї за результатами проходження курсу підготовки і рекомендацією відповідного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Зазначена сім'я або окрема особа, яка не перебуває у шлюбі, обов'язково інформується про стан здоров'я, фізичний та розумовий розвиток дітей, яких вони бажають взяти на виховання та спільне проживання. ( Абзац перший пункту 5 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 33 ( 33-2005-п ) від 15.01.2005; в редакції Постанови КМ N 107 ( 107-2006-п ) від 06.02.2006 ). Орган, який прийняв рішення про утворення прийомної сім'ї, несе відповідальність за її функціонування відповідно до законодавства. На підставі рішення про утворення прийомної сім'ї між прийомними батьками та органом, який прийняв рішення про її утворення, укладається договір про влаштування дітей до прийомної сім'ї на виховання та спільне проживання (далі - договір) за формою згідно з додатком. Дія договору припиняється у разі виникнення в прийомній сім'ї несприятливих умов для виховання дітей та спільного проживання (важка хвороба прийомних батьків, зміна їх сімейного стану, відсутність взаєморозуміння батьків з дітьми, конфліктні стосунки дітей), невиконання прийомними батьками обов'язків щодо належного виховання, розвитку та утримання дітей, порушення схеми антиретровірусної терапії дитини, повернення дітей рідним батькам (опікуну, піклувальнику, усиновителю), досягнення дитиною повноліття, досягнення батьками пенсійного віку, за згодою сторін та з інших причин, передбачених договором, а також за наявності обставин, зазначених у статті 212 Сімейного кодексу України. З наданих до суду письмових доказів встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ровеньківської міської ради Луганської області №89/3 від 20.05.2014 року малолітню [PERSON],[INFO], влаштували на виховання та спільне проживання в прийомну сімю гр..[PERSON] та [PERSON]. На підставі вказаного рішення між виконавчим комітетом та позивачами укладений договір від 21.05.2014року про влаштування дитини на виховання та спільне проживання в прийомну родину [PERSON] з покладанням на батьків обовязків щодо надання належних умов для всебічного розвитку дитини, отримання ним освіти, підготовки її до самостійного життя та праці та інші. У звязку із проведенням на території м.Ровеньки Луганської області АТО сімя [PERSON] виїхала до смт.Білокуракіно Луганської області та зареєструвалися: [PERSON]- за адресою кв.[PERSON],б5,кв.23, [PERSON]- кв.Перемоги,11,кв.6 як переселенці. Як вказано в позові, при поверненні до м.Ровеньки з метою перевірки наявності свого майна під час їх відсутності, [PERSON] пішла провідати свого дядька, [PERSON], який був раніше її опікуном, та в нього і залишилася, відмовляючись від повернення до їх сімї та в смт.Білокуракіно, що підтверджують відеозаписом звернення [PERSON], який досліджений в судовому засіданні. Актом контрольного обстеження умов проживання та виховання дитини у прийомній сімї [PERSON] від 3.02.2016 року за адресою кв.[PERSON] 5/23 в смт.Білокуракіно Луганської області головним спеціалістом служби у справах дітей Білокуракінської РДА [PERSON], директором РЦСССДМ [PERSON], та спеціалістом 1 категорії [PERSON] на підставі Закону України « Про органи і служби у справах дітей» проведена перевірка умов утримання та виховання [PERSON],1997р н., [PERSON],2000р.н., [PERSON],[INFO]. Згідно акту на момент обстеження була відсутня [PERSON], яка, зі слів батьків, залишилася в с.Новодарївка м.Ровеенньки Луганської області у дядька [PERSON] , відмовилася їхати до смт.Білокуракіно, оскільки дядько має намір виховувати [PERSON] у своїй родині. До суду надано розпорядження адміністрації міста Ровеньки ЛНР №45 від 03.02.2016 року про встановлення опіки над малолітньою [PERSON], [INFO], , призначення опікуном [PERSON] з покладанням на нього опікунських обовязків з 8 лютого 2016 року. Оцінюючи розпорядження адміністрації міста Ровеньки ЛНР № 45 від 03.02.2016 року , суд виходить з того, що воно має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі викладеного, враховуючи, що малолітня дитина, [PERSON], [INFO], влаштована на виховання до [PERSON], над нею встановлена опіка, контроль якої здійснюють місцеві служби у справах дітей і органи опіки та піклування районних держадміністрацій, виконавчих комітетів міських рад, суд вважає за можливе припинити дію договору від 21.05.2014року про влаштування дитини на виховання та спільне проживання в прийомну родину [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved