Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що протягом 2013-2014 років придбали у власність три квартири, що знаходяться в одному одноповерховому будинку за адресою вул. Озаркевича, буд. № 22, м. Івано-Франківськ, що підтверджується договорами купівлі-продажу нерухомого майна. До вищезазначеного будинку належить земельна ділянка площею 0,0834 га., яка знаходилась у власності всіх власників квартир у рівних долях, тобто по 1/3 частки у кожної квартири, що підтверджує державний акт на право власності на земельну ділянку ІФ №098709. Власниця квартири №1 [PERSON] рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.07.2011 року визнала за собою право власності на спадкову частку в прибудинковій території за її померлим чоловіком [PERSON] та виділила її в натурі. На підставі такого рішення отримала державний акт ЯМ №520199 на право власності на земельну ділянку площею 0,0117 га. 05.11.2013 року уклала договір купівлі-продажу між нею та [PERSON] [PERSON], як зясувалось, 18.02.2014 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.02.2014 року ВТО №945985 за померлим чоловіком [PERSON] на 1/3 частки права на земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ІФ № 098709, який визнано недійсним рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.07.2011 року. На підставі свідоцтва нотаріусом [PERSON] здійснено реєстрацію права власності відповідачки та видано витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог. Просила позов задовольнити в повному обсязі Відповідач в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає, оскільки давно продала будинок та земельну ділянку позивачам. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно копій договорів купівлі-продажу від 05.11.2013 року (а.с.6), від 02.10.2014 року (а.с.7-8), від 28.10.2014 року (а.с.9-10) [PERSON] та [PERSON] придбали квартири № 1, № 2 та № 3 в будинку № 22 на вул. вул. Озаркевича в м. Івано-Франківську. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.07.2011 року визнано за відповідачкою [PERSON] право власності на частину земельної ділянки площею 0,0117 га. на вул. Озаркевича 22 в м. Івано-Франківську, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ІФ №098709 та виділено в натурі земельну ділянку площею 0,0117 га. на вул. Озаркевича 22 в м. Івано-Франківську (а.с.11-12). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 24.12.2005 року, земельна ділянка площею 0,0834 га. на вул. Озаркевича 22 в м. Івано-Франківську на лежала на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.14), які продали свої квартири позивачам. 14.06.2012 року відповідачка [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0117 га. на вул. Озаркевича 22 в м. Івано-Франківську (а.с.15). 18.02.2014 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом ВТО №945985 за померлим чоловіком [PERSON] на 1/3 частки права на земельну ділянку ІФ №098709, який було визнано не дійсним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.07.2011 року (а.с.16). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВТО №945985 нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] здійснено реєстрацію права власності відповідачки та видано їй витяг з державного реєстру прав на нерухому майно про реєстрацію права власності №485142 (а.с.17-18). Виходячи з наведеного відповідачкою двічі успадкована одна й ту сама земельну ділянку в 2011 році за рішенням суду а в 2014 році на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивачі як власники даного будинку звернулись до Івано-Франківської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землевідведення. Позивачам було надано такий дозвіл, та виготовлено проект, однак під час присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру позивачі отримали рішення №РВ-2600035402015 від 24.07.2015 року про відмову у внесенні відомостей до державного земельного кадастру у звязку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки (а.с.19). Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, не може здійснюватися у разі наявності помилки в Державному земельному кадастрі, яка виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів). Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Спору між сторонами немає, відповідачка позовні вимоги визнала, а тому позов підлягає до задоволення, оскільки іншого способу захисту права власності позивачів не має. На підставі викладеного, відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 377, 386, 1301 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved