Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом (а.с.3), який згодом уточнили (а.с.20-21), не змінюючи при цьому предмету позову, а лише уточнивши правові підстави позову, та просять постановити рішення, яким визнати за ними право власності за кожним на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивують тим, що це домоволодіння було збудовано ними, позивачами у 1980-х роках, станом на 14.04.1991 року по типу відносилось до робочого двору. Позивачі вважають, що житловий будинок [ADDRESS] - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вони, позивачі, є його власниками у рівних частках, по 1/2. Звернувшись до Реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області з питання реєстрації права власності за ними на вказане домоволодіння, їм було відмовлено. З цих підстав вони звернулися до суду за захистом порушеного права. Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.39-40). В позовній заяві зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.3), а також надали окрему заяву, якою підтримали позовні вимоги, та розгляд справи просили провести без їх участі (а.с.42). Відповідач, Табаківська сільська рада Болградського району Одеської області, до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.41). Позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розглянути справу без участі їх представника, про що надала відповідну заяву до суду (а.с.43). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України регламентовано, що визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, в новій редакції Закону України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII. За вимогами ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав робочому двору, тобто був спільним майном подружжя: [PERSON] і його дружини [PERSON]. В даному домоволодінні проживали і були зареєстровані також їх діти: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується: - довідкою № 1065 від 28.10.2015 року, виданою Табаківською сільською радою Болградського району Одеської області про склад і тип двору (а.с.11), - випискою з погосподарської книги № 10/02-11 Табаківської сільської ради Болградського району Одеської області від 07.09.2016 року № 19 (а.с.10) - технічним паспортом на зазначене домоволодіння (а.с.12-16), - рішенням Табаківської сільської ради Болградського району Одеської області про присвоєння поштової адреси даному домоволодінню: [ADDRESS] (а.с.9), - архівною довідкою Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 21.08.2016 року № 03-27/143 про виділення [PERSON] земельної ділянки розміром 0.007 га для будівництва житлового будинку (рішення правління колгоспу «Україна», протокол №9 від 29.06.1984 року); про надання дозволу [PERSON] на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.8). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Вказана Інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі №6-145цс13 Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. Судом встановлено, що до складу робочого двору за адресою: [ADDRESS], входили: [PERSON] та [PERSON], які працювали та відносилась до суспільної групи - робочих, а їх діти [PERSON] та [PERSON] в період з 1984 року по 1991 рік були неповнолітніми (а.с.11. Таким чином, за змістом указаних норм, правової позиції Верховного Суду України, господарство за адресою: [ADDRESS] станом на 1990 - 1991 рік відносилося до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Зазначені правовідносини регламентуються чинними на час їх виникнення положеннями ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 р.), за змістом якої особиста праця є підставою законного набуття права власності. За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved