Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 08 квітня 1996 року позивачі набули право власності на квартиру [ADDRESS] згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та отримали свідоцтво про право власності на квартиру № [NUMBER] . З 12.03.2005 року позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] , який було розірвано рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26 липня 2018 року. Стверджують, що відповідач у вказаній квартирі не проживає понад один рік, не приймає участі в утриманні квартири, комунальні послуги не оплачує, матеріальної допомоги на утримання квартири не надає, що позбавляє позивача можливості отримати пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг, до квартири не з`являється. Відтак, проживання відповідача порушує їх право власності на дану квартиру, адже позбавляє можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. Просять позов задоволити. Позивачі у судове засідання не з`явилися, однак через канцелярію суду подали клопотання, в якому просять розгляд справи проводити без їх участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Крім цього, згідно ч.11 ст.128 ЦПК України виклик відповідача до суду був здійснений через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м.Львова). Відповідач не подала відзиву, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без її участі до суду не надходило. У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 08 квітня 1996 року №204654 (а.с.7). Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26 липня 2018 року у справі №461/4134/18 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №2856 від 25.09.2019 року ЛКП «Цитадель-Центр», у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Станом на даний час у спірній квартирі відповідач [PERSON] не проживає, що підтверджується актами ЛКП «Цитадель-Центр» від 26.07.2018 року, 29.08.2019 року, 29.10.2018 року, 19.12.2018 року, 25.02.2019 року, 22.04.2019 року, 24.06.2019 року, 19.08.2019 року (а.с.9-16). Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член, сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки позивачі є власниками вищевказаної квартири, відповідач у спірному жилому приміщенні не проживає понад рік, добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою не бажає, чим чинить позивачам перешкоди у користуванні власністю. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Окрім цього, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved