Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивачі звернулися до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права на довічне успадкування володіння земельною ділянкою. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що 17.08.1997 року помер [PERSON]. Спадкоємцями належного йому майна були діти померлого - [PERSON], [PERSON] та дружина померлого - [PERSON]. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів сину [PERSON] На дату відкриття спадщини до складу спадкового майна входило: житловий будинок, дві земельні ділянки для обслуговування (будівництва) житлового будинку і господарчих будівель (присадибна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,60 га. в урочищі «Ракита» село Сувид, а також дві інші земельні ділянки для ведення підсобного господарства, а саме площею 0, 25 га в урочищі «Коло хріну» с. Сувид, Вишгородського району Київської області, яку [PERSON] отримав у довічне успадковане володіння на підставі рішення Сувидської сільської ради № 6 від 20.02.1992 року та площею 0, 25 га в урочищі «Хрін» с. Сувид, Вишгородського району, Київської області, яку [PERSON] отримав у довічне успадковане володіння на підставі рішення Сувидської сільської ради № 8 від 27.02.1993 року. При ознайомленні з постановою про відмову у порушенні кримінальної справи від 19 серпня 2012 року йому (позивачу) стало відомо, що Сувидська сільська рада Вишгородського району Київської області на підставі рішень № 65-7-VI від 10 червня 2011 року та №96-10-VI від 20 жовтня 2011 року передала [PERSON] у власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,5283 га. с. Сувид Вишгородського району Київської області. Позивачі зазначаються, що зазначені земельні ділянки площею 0, 5283 га, які були передані [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства на підставі зазначених рішень, були надані у власність [PERSON] за рахунок тих земельних ділянок, які колись [PERSON] отримав у довічне успадковане володіння на підставі рішень Сувидської сільської ради № 6 від 20.02.1992 року та № 8 від 27.02.1993 року. Передання земельних ділянок [PERSON] [PERSON] грубо порушувало право спадкодавця [PERSON], як спадкоємця після смерті батька, на довічне спадкове володіння спірними земельними ділянка , яке з дати відкриття спадщини перейшло до [PERSON]Однак, Сувидська сільська рада та [PERSON] протиправно та безпідставно проігнорували і не визнали за [PERSON] права довічного успадкованого володіння спірними земельними ділянками, не зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] отримали однаковий обєм прав на спадкування всього обєму спадкового майна після смерті [PERSON] Таким чином, дії відповідачів щодо передання спірних земельних ділянок [PERSON]ІФ. [PERSON], грубо порушують норми чинного законодавства України та права позивачів, як спадкоємців після свого батька [PERSON] на довічне успадковане володіння спірними земельними ділянками. Звернувшись до суду просили визнати за ними право власності в порядку спадкування право на довічне успадковане володіння 7/18 частинами земельної ділянки за кожною для ведення особистого підсобного господарства площею 0, 25 га в урочищі «Коло хріну» с. Сувид, Вишгородського району Київської області, яку [PERSON] успадкував за заповітом від 12.10.1995 року посвідченим секретарем Сувидської сільської ради за реєстровим № 33 від [PERSON], який отримав зазначену земельну ділянку у довічне успадковане володіння на підставі рішення Сувидської сільської ради № 6 від 20.02.1992 року та визнати за ними право власності в порядку спадкування право на довічне успадковане володіння 7/18 частинами земельної ділянки за кожною для ведення особистого підсобного господарства площею 0, 25 га в урочищі «Хрін» с. Сувид, Вишгородського району Київської області, яку [PERSON] успадкував за заповітом від 12.10.1995 року посвідченим секретарем Сувидської сільської ради за реєстровим № 33 від [PERSON], який отримав зазначену земельну ділянку у довічне успадковане володіння на підставі рішення Сувидської сільської ради № 8 від 27.02.1993 року. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідачі та третя особа в судове засідання не зявилися, про місце день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено що, 17 серпня 1997 року помер [PERSON], що підтверджується копіє свідоцтва серії І-БК №044690 виданого 18 серпня 1997 року актовий запис №14 (том 1 а.с. 10). За життя [PERSON] склав заповіт від 20 жовтня 1995 року, посвідчений секретарем виконкому Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 33, яким заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належить на день смерті і на що за законом матиме право [PERSON] (том 1 а.с. 9). Відповідно до копії рішення Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 20 лютого 1992 року № 6 [PERSON] надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «Коло хріну» площею 0,25 га, а також відповідно до рішення Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 27 лютого 1993 року №8 [PERSON] надано у довічне успадковане володіння земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «Хрін» площею 0,25 га (том 1 а.с. 13-15). Як вбачається з копії рішення Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області сьомої сесії шостого скликання «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» від 10 червня 2011 року №65-7-УІ передано у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства. Надано дозвіл землевпорядним організаціям, які мають відповідну ліцензію, на виготовлення державних актів на право приватної власності на землю (том 1 а.с. 26). 20 жовтня 2011 року рішенням Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області десятої сесії шостого скликання «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету та рішенням сесії Сувидської сільської ради» № 96-10-УІ внесено зміни до рішень виконавчого комітету та рішень сесії Сувидської сільської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», а зокрема, рішення № 65-7-УІ від 10 червня 2011 року, надано земельну ділянку в приватну власність в селі Сувид гр. [PERSON] у розмірі 0,5283 га. для ведення селянського господарства (том 1 а.с. 27). 19 листопада 2013 року постановою Вишгородського районного суду Київської області, яку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року залишено без змін, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення № 65-7-УІ від 20 жовтня 2011 року Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області та рішення № 96-10-УІ від 20 жовтня 2011 року органу місцевого самоврядування відмовлено в повному обсязі (том 1 а.с. 73-79). Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання права на довічне успадковане володіння землею відмовлено (том 1 а.с. 108-110, 147-150). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.04.2017 року зазначені рішення суду були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 28 березня 2016 року позивач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК № 366276 від 29.03.2016 року (том 2 а.с. 19). 18.12.2017 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області залучено до участі у справі [PERSON] до Сувидської сільської ради, [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права на довічне успадковане володіння землею у якості правонаступників [PERSON] та [PERSON] (том 2 а.с. 82). Згідно п. 8 Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13.03.1992 р. було встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. (який діяв на момент виділення земельної ділянки) довічне успадковуване володіння земля надається громадянам [PERSON] PCP для ведення особистого підсобного господарства. Статтею 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. (який діяв на момент виділення земельної ділянки), передбачено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам [PERSON] РСР за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів надаються земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 2 гектарів. Передача земельної ділянки у приватну власність або надання її в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у встановленому порядку. Згідно п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України від 21.10.2001 р. громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Після запровадження права колективної та приватної власності на землю у 1992 році, в Земельному кодексі України в новій редакції від 13.03.1992 р. право довічного успадковуваного землеволодіння передбачено не було. Згідно зі ст. 6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. (який діяв на момент виділення земельної ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення особистого підсобного господарства. Таким чином, з 13.03.1992 р. надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване землеволодіння було припинено, проте ті особи, які набули це право, зберігають право довічного успадковуваного землеволодіння до того моменту, доки вони за власним бажанням не переоформлять земельну ділянку на одному із прав, передбачених чинним земельним законодавством. Зокрема, у п. 8 Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13.03.1992 р. встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. У Земельному кодексі України від 25.10.2001 року, який набув чинності з 01.01.2002 року, право довічного успадковуваного землеволодіння також не передбачено. Водночас, це не позбавляє можливості звернутися до суду із позовом про визнання за ними права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України від 21.10.2001 р. держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що згідно рішення Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 20 лютого 1992 року № 6 [PERSON] надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «Коло хріну» площею 0,25 га, а також відповідно до рішення Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області від 27 лютого 1993 року №8 [PERSON] надано у довічне успадковане володіння земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «Хрін» площею 0,25 га. За життя [PERSON], так і не встиг оформити право власності на зазначені земельні ділянки у визначеному законом порядку. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що за життя [PERSON] на підставі рішень Сувидської сільської ради належали спірні земельні ділянки. В свою чергу [PERSON], як спадкоємець за заповітом, також не встиг у визначеному законом порядку оформити свої спадкові права на спірні земельні ділянки. Позивачі, як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] є єдиними спадкоємцями. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матерям, батькові, бабі та дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом - визнання прав. Проаналізувавши обставини справи, оцінивши представлені в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їхні сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved