Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із названим позовом, обгрунтування якого виклали в змісті позовної заяви та просять суд постановити рішення, яким визнати недійним договір дарування від 31 жовтня 2013 року укладеним між дарувальниками [PERSON], [PERSON] та обдарованою [PERSON] щодо дарування квартири [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Володарсько-Волинського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1774. В судовому засіданні позивачка , [PERSON] заявлений позов підтримала та пояснила, що вона, її чоловік, [PERSON], її дочка [PERSON] є співвласниками приватизованої чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі також проживає сім'я її дочки, [PERSON] в склад якої входять, дочка та її діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які не мають власного житла, які зареєстровані в належному їй будинку в с. Старики Коростенського району, який перейшов їй від батьків в порядку спадкування, який не придатний для постійного використання і який вона використовує як дачу. Між відповідачкою з однієї сторони та [PERSON], її дітьми з другої сторони виникли неприязні стосунки, вони стали сваритись, вставляти в кімнатах квартири замки, а тому вона вирішила розміняти чотирьохкімнатну квартиру на однокімнатну та двокімнатну із яких однокімнатна стала б належати відповідачці, а двокімнатна належала б їй та чоловіку в якій також проживала б дочка [PERSON] з дітьми. Вона не мала наміру обділювати інших своїх дітей, подарувавши квартиру відповідачці. Розміняти квартиру в невеличкому селищі складно, а тому одним із варіантів була і продаж квартири з наступним придбанням знову ж таки однокімнатної та двокімнатної - 2 - квартири. Так як вона з чоловіком мають похилий вік і їм за станом здоров'я складно займатися пошуками варіантів вирішення квартирної проблеми, їздити до нотаріуса то за порадою [PERSON], задля зручності, вони вирішили оформити квартиру на одну людину з умовою, що [PERSON] найближчим часом вирішить питання обміну чи продажу квартири. Вона з чоловіком похилого віку, а тому вони не мали намір провести решту свого життя в селі де відсутні комунальні зручності. Вона використовує будинок в с. Старики як дачу на присадибній ділянці якого вирощує сільськогосподарську продукцію. В літній період вона їздить в Іршанськ до квартири щоб помитися, відпочити, зимою проживає в квартирі. У неї з чоловіком не було на меті подарувати свої частки квартири одній [PERSON], яка уже є власником 1/3 частки вказаної квартири. Після укладення договору дарування їй стала підозріла поведінка [PERSON], ставлення якої до неї погіршилось, вона вставила замок в кімнаті в якій вона проживала, а тому вона вважає, що дочка хоче використати існуючу обставину в своїх інтересах і таким чином вона з чоловіком можуть залишитись без житла. На даний час є пропозиції щодо вирішення їхньої квартирної проблеми, але відповідачка цими питаннями не займається, а лише заспокоює їх обіцянками. Позивач [PERSON] до суду не прибув надіславши заяву про розгляд цивільної справи у його відсутності, що заявлений позов він підтримує. Відповідач заявлений позов не визнала пояснивши, що між нею та сестрою, [PERSON], братом, який не проживає в квартирі, дорослими дітьми сестри, які проживають в спірній квартирі існує конфлікт. Сестра її душила, племінник бив її, хотіли виселити її з квартири, не давали користуватися кухнею, ванною, санвузлом, а тому вона змушена була покинути квартиру. Вона розуміє, що житло потрібно всім. Батьки вже тривалий час вирішували питання щодо розміну квартири, але це питання так і не вирішувалось. З яких підстав батьки вирішили подарувати їй свої частки вона не знає, але вона не полишає думки, що квартиру необхідно чи продати і придбати дві квартири чи обміняти на двокімнатну та однокімнатну квартири. Вона займається пошуками варіантів, але на даний час таких немає. Обставини, які вказали позивачі в позовній заяві не відповідають дійсності, ставлення у неї до матері не змінилося і вона не перешкоджала їй користуватися квартирою. У матері в с. Старики, Коростенського району є житловий будинок в якому мати проводить більшість часу, а батько проживає постійно, а тому позивачі не позбавлені житла. Викладені відповідачкою обставини підтримав і її представник, який наголосив, що позивачі в судовому засіданні не підтвердили тяжких обставин, які змусили їх укласти договір дарування. Спірна квартира у позивачів не є єдиним житлом. Вони мають будинок в с. Старики, Коростенського району де батько проживає постійно, а мати в літній період. У позивачки з відповідачкою добрі відносини на які впливає старша дочка, [PERSON], яка проживає в спірній квартирі із своїми дітьми, і яка створила для відповідачки нестерпні умови для проживання, внаслідок чого відповідачка залишила квартиру. Вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають так як обставини, які викладені в позовній заяві не доведені. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтю 61 цього Кодексу. Звертаючись до суду позивачі посилаються як на правову підставу розірвання договору дарування на ст. 231, 233 ЦК України. Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Вказані обставини позивачі в судовому засіданні не довели. - 3 - Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11. 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. В судовому засіданні встановлено, що 3 жовтня 2003 року [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], відповідно до Закону україни « Про приватизацію державного житлового фонду» приватизували чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], де вони були і є на даний час зареєстрованими. У вказаній квартирі проживає із своєю сім'єю, без реєстрації, дочка позивачів, яка є рідною сестрою відповідачки. Позивачка [PERSON] 7.07. 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину будинку [ADDRESS], яке розташоване в 2-х кілометрах від смт. Іршанськ, Володарсько-Волинського району та зареєструвала своє право на вказаний будинок в КП « Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради». Як пояснила позивачка вказаний будинок 1913 року побудови, в ньому немає комунальних зручностей, а тому вона його використовує як дачний будинок в теплу пору року. Між відповідачкою, яка є співвласником квартири та іншими дітьми позивачів стали виникати сварки щодо порядку користування квартирою, а тому позивачі вирішили , для створення умов проживання відповідачці, розміняти чотирьохкімнатну квартиру на двокімнатну та однокімнатну чи продати її з одночасним придбанням двох квартир, одна із яких мала б належати відповідачці. Не маючи на меті дійсне дарування квартири меншій дочці, якою є відповідачка, враховуючи свій похилий вік та для зручності проведення обміну квартири чи її продажу, піддавшись порадам відповідачки, позивачі 31.10. 2013 року уклали договір дарування частини квартири, а саме її 2/3 ідеальних частки на ім'я [PERSON]. Суд проаналізувавши матеріали справи вважає, що обставини, які виклали позивачі в позовній заяві, їх пояснення відповідають дійсності, що в даному випадку укладання договору дарування своїх часток квартири не було дійсним волевиявленням позивачів, а були викликані тими відносинами, які склались між їхніми дітьми, які проживають разом в одній квартирі, які і є тяжкими обставинами, що спонукали позивачів вчинити даний правочин. Позивачі є людьми похилого віку, а тому їм важливо мати обладнану комунальними зручностями квартиру про що свідчить той факт, що позивачка в холодну пору року постійно - 4 - проживає в квартирі, а в теплу пору року більшість часу проводить в хаті, яка знаходиться в селі, яке розташоване поруч з селищем Іршанськ. Вказані обставини сторонами не спростовуються. Якщо позивачка [PERSON] має в приватній власності житловий будинок, який як стверджує вона не придатний для постійного проживання, але вказані обставини вона не довела в судовому засіданні, то позивач [PERSON], крім частки в квартирі [ADDRESS], яка на даний час ним відчужена, не має в приватній власності чи користуванні будь-якого житла. Крім того у позивачів були добрі відносини з усіма їхніми чотирма дітьми із яких не всі забезпечені житлом, а тому у суду є підстави вважати правдивими пояснення позивачки, що вона з чоловіком не могли б несправедливо поступити по відношенню до інших своїх дітей подарувавши свої частки лише одній дочці, яка і так отримала частку, в порядку приватизації, отриманої ними комунальної квартири. Задовольняючи позов суд виходить із того, що договір дарування належить до безоплатних правочинів, за умови якого обдаровані не мають перед дарувальником будь-яких зобов'язань матеріального характеру. В даному випадку позивачі не мали не меті подарувати відповідачці свої частки квартири [ADDRESS], співвласниками якої вони є з відповідачкою та вчинили вказаний правочин на користь відповідачки задля зручності вчинення нотаріальних дій, при умові, що відповідачці після оформлення на себе квартири буде зручніше продати їхню чотирьохкімнатну квартиру в смт. Іршанськ та придбати дві інші квартири одна із яких буде однокімнатна та належати відповідачці, а друга двокімнатна буде належати позивачам в якій також буде проживати їхня дочка [PERSON] і її сім'я. Вказані обставини не заперечує і відповідачка, яка стверджує, що вона вишукує покупця квартири та вишукує варіанти придбання двох квартир в смт. Іршанськ, але на даний час ні покупців, ні продавців, ні варіантів обміну квартири вона не знайшла. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховним Судом України була ухвалена постанова від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14 щодо застосування ч.1 ст. 717 та ч. 1 ст. 233 ЦК України, який визначив, що особа (фізична чи юридична) має вчиняти дарування добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це робити через тяжкі обставини. Суд вважає, що позивачі довели в судовому засіданні, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі. Звертаючись до суду позивачка [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., який відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved