Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах непонолітнього [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом та просять стягнути з держави Російська Федерація на їх користь матеріальну та моральну шкоду внаслідок завданих їм збройною агресією Російської Федерації проти України. Свої вимоги обгрунтовують тим, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, вони були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] , перебувають у шлюбі, від шлюбу у них народилося двоє синів: [PERSON] та [PERSON] На тимчасово окупованій території Донецької області у власності [PERSON] залишилася трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; у власності [PERSON] - двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для них призвели до втрати житла і майна, і неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Горлівка Донецької області, стали причиною їх вимушеного переселення у серпні 2014 року до підконтрольної Україні території до м. Конотоп Сумської області. Спочатку вони винаймали житло за адресою: [ADDRESS] . Згодом вони змінили місце проживання на: [ADDRESS] . В подальшому вони зверталися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за результатами розгляду якої рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.11.2018 року, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що їх вимушене переселення у серпні 2014 року з території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України їм завдано істотної моральної та майнової шкоди. Підставою звернення до суду із вимогами про стягнення з Російської Федерації шкоди, завданої їм збройною агресією останньої проти України, є численні порушення Російською Федерацією зазначених основоположних прав і свобод, про що свідчать наступні обставини. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України вони були повноправним громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Місцеве населення шанувало та дотримувалося звичаїв українського народу, відзначало державні свята та передавало від покоління до покоління традиції наших предків. Українська символіка використовувалася і пропагувалася, патріотичні заходи проходили з успіхом і бажанням брати участь в них. Проживаючи в місті Горлівка, вони мали налагоджений побут, можливість вести повноцінне життя на рідній землі, та користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, котрі гарантовані кожній людині. Але, зважаючи на незаконну окупацію Російською Федерацією частини території Донецької області, були позбавлені такої можливості. В кінці 2013 року в м. Горлівка почали заявлятися проросійськи налаштовані громадяни, які говорили про щасливе життя в Росії, про великі заробітні плати російського населення, про високий рівень життя і пропонували так звані «програми переселення» в Росію. Ці проросійські провокатори обіцяли житло, працевлаштування, навчання, безкоштовну медицину. Місцевих жителів ця програма не дуже цікавила, багато людей просто не звертали на це уваги. На початку 2014 року на Донеччині почалося неспокійне життя. Проросійськи налаштовані активісти в більшості містах Донецької області почали встановлювати намети з закликами до проведення референдуму про відокремлення Донецької області та її автономії у складі України. Навесні 2014 року ці заклики почали звучати вже в ефірах теле- та радіостанцій. Згодом територією Донецької області прокотилася хвиля проросійських мітингів. Серед населення почалася потужна агітація і тих, хто показував своє невдоволення, швидко ліквідовували. У зв`язку з цим, ми боялися виражати свою проукраїнську позицію, оскільки для членів збройних формувань Російської Федерації закон один - це зброя. Будучи постійно наляканими регулярною присутністю озброєних осіб у військовій формі, ми не переставали хвилюватися за своє життя. Це підсилювалось великою вірогідністю потрапити в полон через свої проукраїнські погляди. З травня 2014 року в Горлівці ситуація загострилася, членами збройних формувань Російської Федерації зі зброєю в руках було захоплено будівлю міськради, будівлю УБОЗ. На них вивішувалися прапори «ДНР» та Російської Федерації. Крім того, в місті почали з`являтися блокпости на дорогах, де перевіряли документи. З початком окупації почалися суттєві зміни на території Донецької області, зокрема було введено в обіг російський рубль, було зупинено трансляцію українських телеканалів, почалися перебої у наданні комунальних послуг. Вийти в магазин, аптеку, лікарню, навіть просто на вулицю було страшно, адже там всюди були люди зі зброєю в зеленій формі. Погіршення гуманітарної ситуації, через захоплення району збройними формуваннями Російської Федерації, унеможливило доступ до медичних послуг місцевим мешканцям. Також частина Донецької області, разом з тим і жителі мого міста, зіштовхнулися з проблемою в придбанні харчів та засобів для існування, оскільки більшість магазинів були зачиненими або розграбованими. Були й такі, які працювали, але ціни там були в три рази вищими, ніж зазвичай, тому мешканці не могли собі дозволити такої розкоші. Причиною тому слугували проблеми з банківською системою, обумовлені нападами бойовиків на фінансові установи та інкасаторів. Проукраїнське налаштоване населення продовжувало масово покидати місто. Моторошно було ходити ввечері по порожнім вулицях. Життя в місті ніби призупинилось. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Горлівка, а тому 22 серпня 2014 року, не бажаючи миритися з новим ладом, який був нав`язаний людьми зі зброєю в руках після захоплення міста та маючи реальні побоювання за свою безпеку, зібравши речі, вони були вимушені покинути місто Горлівка. Їм довелося пристосовуватися до нових життєвих умов в чужому місті, фактично починати життя спочатку, шукати житло. В результаті вищезазначених подій вони дуже виснажили свою нервову систему та здоров`я. Після переїзду на нервовому підгрунті у них погіршився сон. Психічно- емоційний стан після переселення дуже важкий, все майно, всі речі залишились на окупованій території. До вищезазначених подій, які трапилися в їх рідній Горлівці відносяться вкрай негативно. Мають проукраїнську політичну позицію і мріють повернутися додому після звільнення від російських окупантів. Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України порушені їх права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень їх особистих прав, свобод та інтересів, завдану моральну шкоду вони оцінюють в 961 450, 00 гривень, що є еквівалентом 35 000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Крім цього збройною агресією Російської Федерації завдано майнової шкоди. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено їх цивільне право, а саме позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належних їм квартир, які знаходяться за адресами: [ADDRESS] , та [ADDRESS] чим завдано збитків у вигляді упущеної вигоди. Період, в який вони зазнали збитків у вигляді упущеної вигоди становить 60 місяців з серпня 2014 року по вересень 2019 року. Розмір середньої місячної вартості оренди 3-х кімнатної квартири в м. Горлівка Донецької області становить приблизно 1625, 00 грн. Розрахунок даної середньої вартості проведений, з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду в м. Горлівка Донецької області. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду, належну [PERSON] , 3-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньої вартості оренди аналогічного житла в м. Горлівка Донецької області, розмір збитків у формі упущеної вигоди, завданих Російською Федерацією, за період з серпня 2014 року по вересень 2019 року, становить 97 500, 00 грн. (1625, 00 грн. 1/4 частки х 60 місяців), що є еквівалентом 3 549, 00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. Розмір середньої місячної вартості оренди 2-х кімнатної квартири в м. Горлівка Донецької області становить приблизно 3750, 00 грн. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду, належну [PERSON] , 2-х кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньої вартості оренди аналогічного житла в м. Горлівка Донецької області, розмір збитків у формі упущеної вигоди, завданих Російською Федерацією [PERSON] , за період з серпня 2014 року по вересень 2019 року, становить 225 000, 00 грн. (3750, 00 грн частки х 60 місяців), що є еквівалентом 8 191, 00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. Безпосереднім суб`єктом, внаслідок умисних дій якого позивачам завдана моральна та майнова шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили та створені нею збройні формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих. Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за майнову чи немайнову шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VII. Таким чином, зазначених вище дій з боку Російської Федерації були порушені права як власників, зокрема, вони втратили можливість володіти та користуватись своїми квартирами, які знаходяться за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , всім рухомим майном, що знаходиться в ній, а також можливість розпоряджатись ними, в т.ч. шляхом укладення цивільно-правових угод. Таким чином, наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з учасника цивільних правовідносин, на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] грошового еквіваленту справедливої компенсації завданої Російською Федерацією моральної та майнової шкоди у розмірі 4 168 300, 00 грн., що є еквівалентом 151 740, 00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач Російська Федерація, яка про час та місце розгляду справи була повідомлена через Посольство Російської Федерації в Україні, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки свого представника відповідач суд не повідомив, заяв про розгляд справи без участі представника відповідача не надходило, заперечення на позов відповідачем надані не були (а.с. 191). Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22.08.1998 року Калінінським РВ Горлівського МУУМВС України в Донецькій області [PERSON] народився [INFO] в м. Горлівка Донецької області (а.с. 19 - 23). З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 13.08.1999 року Микитівським РВ Горлівського МУУМВС України в Донецькій області [PERSON] народилася [INFO] в м. Горлівка Донецької області (а.с. 24, 25). Згідно копії паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданий 29.07.2016 року органом 5917 [PERSON] народився [INFO] в м. Київ (а.с. 26). З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Горлівськім міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] , батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 28). Згідно договору купівлі-продажу від 05.08.2002 року вбачається, що [PERSON] продала трикімнатну квартиру № [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 29, 30). З копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень № 10296246 від 04.10.2013 року вбачається, що трикімнатна квартира № [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 31, 32). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2013 року вбачається, що [PERSON] продала квартиру № [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 33, 34). З копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень № 9644870 від 19.09.2013 року вбачається, що двокімнатна квартира № [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 35, 36). Згідно копій довідок № 123, № 124 від 27.10.2014 року та довідок № 5999001082, № 5999001083 від 29.08.2016 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] разом з малолітнім [PERSON] взято на облік як внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] (а.с. 37 - 42). З копії довідки № 0000331817 від 14.09.2017 року вбачається, що [PERSON] взято на облік як внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] в (а.с. 43). Згідно копії рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.11.2018 року встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Горлівка Донецької області, [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Горлівка Донецької області, [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Київ, [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Горлівка Донецької області, у серпні 2014 року з окупованої території м. Горлівка Донецької області, України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України (а.с. 44 -50). З копії виписки євро за офіційним курсом Національного Банку України станом на 12.09.2019 року становить 2747,3188 (а.с. 51, 52). Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу вказаної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши у квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» 07 квітня 2014 року та «Луганської Народної Республіки» 27 квітня 2014 року. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них і постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Згідно за ст. 1 Закону України «Про оборону» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ, якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 року № 145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейським парламентом було затверджено резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи. Загальновідомим є той факт, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, що також регулювалось різними законодавчими актами та офіційними документами. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, й іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За вимогами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. З матеріалів справи вбачається, а також встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені права позивачів, передбачені розділом II Конституції України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, приниженням її честі та гідності. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як орієнтує Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п.п. 3, 9). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.п. 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 1 серпня 1975 року, договори укладені між Україною та Росією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на переконання суду, є державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При вирішенні вимог позивачів, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Агtісlе 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Обґрунтовуючи завдану відповідачам моральну та матеріальну шкоду у розмірі 4 168 300, 00 (чотири мільйони сто шістдесят вісім тисяч триста) гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення з позовом до суду, є еквівалентом 151 740, 00 (сто п`ятдесят одна тисяча сімсот сорок) євро за офіційним курсом Національного Банку України. Позивачі, на думку суду, довели, що їм завдано істотної моральної та матеріальної шкоди з боку Російської Федерації, оскільки внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України їх було позбавлено належного їм майна, сталих соціальних зв`язків, звичного середовища існування, налагодженого побуту та надії на повернення додому. Суд приходить висновку, що позивачам зазнано психологічного страждання через неможливість проживати на території, на якій вони законно проживали протягом тривалого часу, вони відчули страх та безпорадність через змушене переселення з окупованої території. З огляду на триваючу окупацію Російською Федерацією частини території Донецької області України, обставини, що призвели до вимушеного переселення позивачів тривають і на даний час, а тому наявні підстави для задоволення їх позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 9605 грн 00 коп, від сплати якого позивачі звільнені відповідно до закону.

Outcome: approved