Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання дійсним договору №3-159 від 03.11.2000 року купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 27,1 кв.м., загальною площею 50,1 кв.м., зареєстрований Товарною біржою «Нерухомість Миколаїв» 03 листопада 2000 року, зареєстрований в ММБТІ 07.11.2000 р. за №17229, укладений між [PERSON], діючий від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. На теперішній час він не має можливості реалізувати свої права як власників, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Відповідачами у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Сторони у судове засідання не зявились, що не перешкоджає розгляду справи по суті у відповідності до приписів статей 223, 279 ЦПК України. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 03 листопада 2000 р. між [PERSON], діючий від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, був укладений договір №3-159 від 03.11.2000 року купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS]. [PERSON] змінила прізвище на «Шумовська», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії 1-ФП №007158 від 26 жовтня 2016 року. Вказана квартира, яку позивачі, придбали у відповідачів по даній справі, згідно договору купівлі-продажу, складається з двох житлових кімнат житловою площею 27,1 кв.м., загальною площею 50,1 кв.м. Раніше квартира [ADDRESS] належала відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду від 05 жовтня 1993 року на підставі розпорядження №38/57 від 22 вересня 1993 року, зареєстрованого в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації в реєстрі 10.12.1993 р. за реєстровим №17229. Свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого [PERSON] державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори від 20.10.2000 р. за реєстровим №2-1402 зареєстрованого в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації 01.11.2000 року за реєстровим №17229. Договір №3-159 від 03.11.2000 року купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] був зареєстрований Товарною біржою «Нерухомість Миколаїв» 03 листопада 2000 року. Договір купівлі-продажу вказаної квартири підписаний сторонами власноручно. До теперішнього часу ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його\~нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивачі вказують, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно\~\~до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у липні 1996 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами \~ст.\~224\~ЦК УРСР\~встановлено,\~що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обовязки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивачі на теперішній час не мають можливості реалізувати свої права після придбання нерухомого майна, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивачі не мають можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»,

Outcome: approved