Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

позивачі звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця - [PERSON] про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Звертаючись з позовом до суду позивачі мотивували його тим, що відповідачем порушено договірні зобов'язання в частині виготовлення у визначені договором строки замовленої ними шафи, просили розірвати договір про виготовлення меблевих виробів № 180411, укладений 18.04.2011 року, між [PERSON], [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON]; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] 10 000,00 грн. авансового платежу, 15 000 грн. моральної шкоди, 339 735 гривень пені, трьох процентів річних від простроченої суми, покласти на відповідача всі судові витрати. В подальшому позивачі зменшили розмір позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені, зокрема просили стягнути 158 775, 00 грн. пені. В іншій частині позовні вимоги залишилися незмінними. Сторони в судове засідання не з»явилися. Від позивачів надійшла заява щодо розгляду справи за їх відсутності, також, згідно з текстом заяви позивачі підтримують позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою представника позивача провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.04.2011 року між [PERSON], [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір про виготовлення меблевих виробів № 180411. Відповідно до п.1.1 Договору виготовлення меблевих виробів № 180411 від 18.04.2011 року виконавець зобов»язується в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі, виконати завдання Замовника, а саме шафу комбіновану на замовлення. Згідно з п. 3.1.1. Договору, виконавець зобов»язаний здійснити виготовлення, доставку та встановлення Продукції за адресою: Заболотного, 40, кв.11. Відповідно до п. 3.2.3., 3.2.4. Договору, замовник зобов»язаний оплатити Виконавцю роботу в розмірах та в строки, встановлені цим Договором; прийняти виготовлену Виконавцем Продукцію та підписати Акт прийому-передачі виготовленої Продукції за умови належного виготовлення такої Продукції Виконавцем. Відповідно до п.8.1. Договору виконавець виготовляє Продукцію в строк 30 календарних днів з дні підписання додатку № 2 та внесення передплати у розмірі 70 % від вартості замовлення. Виходячи з положень п.4.1. Договору, договірна ціна за цим договором визначається згідно з специфікацією, яка є невід»ємною частиною Договору складає 14 500 гривень 00 копійок. Згідно з п. 6.1. Договору для підтвердження отримання Продукції Виконавець та Замовник складають Акт прийому-передачі виготовленої продукції. Розмір авансового платежу згідно з п.4.4. Договору складає 10 000 гривні 00 копійок та має бути сплачений під час підписання договору. Позивачі сплатили відповідачу авансовий платіж, що підтверджується відмітками від 18.04.2011 р. та 26.04.2011 року, здійсненими [PERSON] на Договорі. Разом з тим, продукцію так і не було поставлено у передбачений Договором строк, а саме через 30 календарних днів з часу сплати авансового платежу, тобто з 26.04.2011 року. 05 серпня 2011 року Відповідач надав позивачам розписку, відповідно до якої, у зв»язку з порушенням обумовлених в Договорі строків виконання робіт, зобов»язувався виконати роботи по виготовленню шафи в строк до 20 серпня 2011 року та сплатити пеню. У разі порушення строків по виготовленню шафи, обумовлених в розписці, зобов»язувався сплатити пеню у розмірі 5% від вартості отриманого авансу за кожен день прострочення терміну виготовлення та встановлення шафи. Відповідно до розписки від 26.09.2011 року відповідач зобов»язувався повернути позивачам авансовий платіж, сплачений за умовами Договору про виготовлення меблевих виробів від 18.04.2011 р. № 180411, який складає 10 000 грн., та додатково сплатити 400 грн. компенсації витрат за зняття готівки замовнику. Вказану суму відповідач зобов»язувався повернути до 17 жовтня 2011 р. Крім того, згідно з розпискою від 03.02.2012 року відповідач зобов»язувався повернути всі грошові кошти, сплачені позивачами за умовами зазначеного вище Договору в строк до 31 травня 2012 року. Проте, станом на час розгляду справи, відповідач свої зобов»язання за умовами Договору про виготовлення меблевих виробів від 18.04.2011 р. № 180411 та розписками від 05.08.2011 р., 26.09.2011 р., 03.02.2012 р. не виконав. Відповідно до п. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 631 ЦК України передбачає, що договір набирає чинності з моменту його укладення, та строком його дії є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням наведеного, а також, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачами доведено той факт, що відповідачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON] не виконано умови Договору про виготовлення меблевих виробів від 18.04.2011 р. № 180411, що дає право позивачам вимагати від ФОП [PERSON] розірвання Договору, повернення грошових коштів в сумі 10 000,00 грн., що складається із суми авансового платежу, у відповідності до п. 4.4. договору, яка проведена позивачами в повному обсязі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині розірвання договору купівлі-продажу та стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] авансового платежу у розмірі 10 000,00 грн. Стосовно позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 158 775, 00 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми, суд зазначає наступне. Статтею 610 Цивільного кодексу України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов»язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Положеннями ст. 549 ЦПК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 7.1.2. Договору передбачено, що у разі прострочення строку виготовленої Продукції, вказаної в даному Договорі, Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,05 % від вартості несвоєчастно виготовленої продукції за кожен день прострочення. Також, положеннями ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необґрунтованою вимогу позивачів щодо стягнення з відповідача, згідно з вимогами п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», пені за кожний день прострочення у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), оскільки, як зазначено вище, Пунктом 7.1.2. Договору передбачено, що у разі прострочення строку виготовленої Продукції, вказаної в даному Договорі, Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,05 % від загальної суми за кожен день прострочення. З урахуванням наведеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню пеня у розмірі 0,05% від загальної вартості товару за кожен день прострочення, що становить 2 646, 25 грн., виходячи з наступного розрахунку: 14 500,00 грн. * 0, 05% : 100 * 365 днів = 2 646, 25 грн., а також, трьох процентів річних від простроченої суми (з 26.05.2011 р.) за 974 дні, що складає 1160,79 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 15 000 грн., суд зазначає наступне. Згідно з п. 5 ч. 1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Оскільки, відповідачем не було передано позивачам продукцію, передбачену умовами договору, а відповідно не встановлено недоліків (дефекту) продукції, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались позивачі, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 11, 509, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 626, 629, 631 ЦК України та

Outcome: partial