Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з нею, в обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем в період з 15.03.2016 року по [INFO] , від якого народився син [PERSON] , [INFO] . Подружні стосунки між ними не склалися та син проживав з нею. В січні 2020 року відповідач забрав сина до себе, що призвело до суперечки щодо визначення місця проживання дитини. Просить суд визначити місце проживання дитини із нею, оскільки він потребує матір, відповідач перешкоджає їх побаченням та її участі у вихованні дитини. Відповідач [PERSON] , в свою чергу, звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання сина з ним, в обґрунтування якого зазначив, що внаслідок довготривалого перебування [PERSON] за кордоном та виникнення суперечок із матір`ю [PERSON] щодо побачень з дитиною, він забрав сина до себе. Вважає, що мати дитини не достатньо приділяє уваги дитині, не цікавиться його життям та здоров`ям, суперечки між ними негативно відображаються на дитині, тому просить суд визначити місце проживання сина з ним. В судовому засіданні позивачка за основним позовом підтримала свої позовні вимоги, пояснила, що коли сину виповнилось 6 місяців в квітні 2017 року вона виїхала на роботу до Китаю, в травні того ж року повернулась. Потім з грудня 2017 року по червень 2018 року знову працювала в Китаї, з вересня 2018 року по листопад 2018 року - в Таїланді, з вересня 2019 року по листопад 2019 року - в Туреччині. В періоди її відсутності син був з її матір`ю, а відповідач відвідував його в зручний для нього час. Між тим, в січні 2020 року відповідач забрав дитину і не повертає, просить позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнала, наполягає на тому, що сину потрібна мати. Допитаний в судовому засіданні відповідач за основним позовом [PERSON] не визнав основні позовні вимоги, свої позовні вимоги пілтримав, пояснив, що у [PERSON] відсутні материнські почуття до дитини. Вважає, що вихованням дитини має займатися або батько, або мати, але ж не бабка, що і призвели до суперечок щодо місця проживання дитини, оскільки під час роботи [PERSON] за кордоном дитину виховувала мати [PERSON] . В січні 2020 року він проводив відпустку із сином, але оскільки відпустка була продовжена він вирішив залишити дитину у себе, повідомив про це, але ж наступного дня приїхали працівники поліції, які були викликані родичами [PERSON] . Оскільки згоди щодо місця проживання дитини досягнуто не було, він залишив дитину у себе. За весь цей час мати дитини бачилась з ним 5-7 разів за своїм бажанням, дитина плутає її з тіткою, а мати на проявляє до нього достатньо почуттів. Просив суд відмовити в задоволенні основних позовних вимог та задовольнити його позов. Представник відповідача адвоката Лещенко О.Д. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] , просила їх задовольнити, в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні [PERSON] залишила вирішення позовних вимог сторін на розсуд суду з урахуванням найкращих інтересів дитини. Суд, вислухавши сторони, представників відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з нормами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони є батьками дитини - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 15.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Сторонами не заперечується, що з січня 2020 року малолітня дитина проживає разом із батьком [PERSON] . Сторони мають позитивні характеристики з місця проживання. Відповідач працює на постійні основні в ПАТ «ММК ім.. Ілліча», де характеризується виключно позитивно. Відповідачка не працює та не має постійного джерела доходу. Її посилання на наявність грошових збережень після роботи за кордоном жодним доказом не підтверджені. Доказів про житлово-побутові умови сторін суду не надано. Матеріалами Кальміуського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області за зверненням [PERSON] підтверджується наявність конфлікту між сторонами з приводу місця проживання дитини. Орган опіки та піклування фактично не виконав свою функцію у вирішення спору між сторонами, оскільки у своїх висновках залишив на розсуд суду вирішення питання щодо місця проживання дитини з урахуванням найкращих її інтересів дитини. Частина 8 статті 7 Сімейного Кодексу України встановлює, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 160, 161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Зібрані та проаналізовані судом докази свідчать про те, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] постійно піклується про дитину, бере участь в її розвиткові; дитина має усе необхідне для повноцінного та гармонійного розвитку, батько обізнаний в харчових вподобаннях дитини, розпорядку дня, прихильностях до певних іграшок, піклується про її медичне обстеження та не заперечує щодо спілкування дитини з матір`ю. За висновком психолога за результатами психологічного дослідження від 03.09.2020 року, дитина сприймає свого батька [PERSON] як авторитетну фігуру та як невід`ємну частину себе. Батько є для дитини значущим дорослим, поруч з яким він розуміється та відчуває себе захищеним. У сина з татом збудовані досить довірливі стосунки та налагоджений глибокий емоційний контакт. На даний час дитина сприймає свою мати [PERSON] з нейтрального боку, у дитини відсутній емоційний контакт та прихильність до матері. Враховуючи сприйняття свого батька та відношення до нього, факт проживання сина з батьком є таким, що відповідає інтересам та бажання дитини. [PERSON] має батьківські установки, що сприяють формуванню позитивних дитячо-батьківських відносин (спонукання до словесних висловлювань, встановлення партнерських відносин, розвиток активності, розумний авторитет батька). Він зацікавлений у справах сина, намагається в усьому допомогти дитині. Тривала відсутність матері дитини у зв`язку із роботою за кордоном, на думку суду, не була і не може бути корисною для дитини, яка в досить малолітньому віці потребує постійної уваги та піклування матері, до того ж трудові відносини в різних країнах світу та, відповідно, отриманий дохід [PERSON] не підтверджені. Позивачка [PERSON] , наполягаючи на своїх позовних вимогах в судовому засіданні, просила визначити місце проживання дитини разом з нею за місцем проживання своїх батьків в будинку [ADDRESS] попри наявності у неї у власності квартири [ADDRESS] , де вона зареєстрована, що, на думку суду, є спробою позивачки на майбутнє вирішити питання проживання дитини в разі її повторної тривалої відсутності. Крім того, позивачка, маючи рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 21.07.2020 року про розв`язання спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, яким було встановлено порядок спілкування з дитиною : вівторок або середа, субота або неділя з 17.00 до 20.00, не в повній мірі реалізувала своє право та бажання спілкування з дитиною і в період з дня винесення вказаного рішення до розгляду судом спору тільки 6 разів бачилась з дитиною, мотивуючи тим, що мала вирішувати свої справи. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми слід враховувати, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. До аналогічного висновку прийшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц. Таким чином, підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини и задовольняє зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] з аналогічними вимогами, що буде відповідати найкращим інтересам дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved