Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

позивачі звернулися в суд із позовом про визнання правочину удаваним та визнання права власності, в обґрунтування якого посилаються на те, що на початку серпня 2010 року вони мали намір купити автомобіль марки AUDI, модель А8, у [PERSON], представником якого був [PERSON] Однак, на момент купівлі автомобіля, у позивачів виникали труднощі з переоформленням придбаного автомобіля, а саме були відсутні кошти на сплату платежів, повязаних з реєстрацією вищевказаного транспортного засобу. Тому придбаваючи вказаний автомобіль вони запропонували [PERSON], який представляв інтереси [PERSON], укласти удаваний договір доручення, замість договору купівлі-продажу, та, відповідно, видати на підставі нього довіреність на керування транспортним засобом та інші повноваження. На підставі усної домовленості між [PERSON] та [PERSON], (Покупцями), та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], (Продавцем), останній передав Позивачам у власність автомобіль марки AUDI, модель А8, 2002 року випуску, шасі (кузова, рами) № WAUZZZ4D02N000288, тип ТЗ: ЛЕГКОВИЙ СЄДАН, реєстраційний номерний знак АА222ІАО, а вони відповідно сплатили [PERSON]М через [PERSON] за придбаний автомобіль грошову суму у розмірі 115\~898 грн. Для того, щоб вказаним автомобілем вони могли користуватись, [PERSON] оформив у нотаріуса довіреність від 25.08.2010р., видану на імя позивачів, згідно якої їх уповноважено вчиняти дії пов'язані із експлуатацією та відчуженням цього автомобіля, а також передав їм дві пари ключів та усі документи, що підтверджують право власності на нього. На підставі вказаної довіреності впродовж усього часу вони володіють та користуються вказаним автомобілем, який придбали за власні кошти, і який фактично належить їм. У них з відповідачами склались особисті неприязні стосунки, які не рідко призводили до виникнення конфліктних ситуацій. Протягом останнього часу [PERSON] та [PERSON] чинять їм, позивачам, безпідставні перешкоди у користуванні придбаним автомобілем. Пропозиція позивачів вирішити спір без звернення до суду не була прийнята відповідачами. Вважають, що своїми діями [PERSON] та [PERSON] порушують їхнє право на власність, а довіреність від 25.08.2010р. є удаваним правочином, оскільки під змістом останнього є договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля, саме ці обставини змусили їх звернутися з даним позовом в суд. В судове засідання позивачі не зявились, надіслали на адресу суду заяву в якій позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, справу розглядати без їхньої участі. Відповідачі у судове засідання не зявились, не повідомили про причини неявки, хоча належно повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Тому суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності, згідно ст. 224 ЦПК України, з постановленням заочного рішення. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1ст. 3\~ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст. 15 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до положень\~ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Особа, яка вважає, що її право чи інтерес порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких передбачений ст.16 ЦК України, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що на 25 серпня 2010 року позивачі придбали у [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 05.12.2009 року автомобіль марки AUDI, модель А8, 2002 року випуску. Однак, в силу певних обставин не могли оформити договір купівлі-продажу, так як у них були відсутні кошти на сплату платежів, повязаних з реєстрацією вищевказаного транспортного засобу. На підставі усної домовленості між [PERSON] та [PERSON], (Покупцями), та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], (Продавцем), останній передав Позивачам у власність автомобіль марки AUDI, модель А8, 2002 року випуску, шасі (кузова, рами) № WAUZZZ4D02N000288, тип ТЗ: ЛЕГКОВИЙ СЄДАН, реєстраційний номерний знак АА222ІАО, а вони відповідно сплатили [PERSON]М через [PERSON] за придбаний автомобіль грошову суму у розмірі 115\~898 грн. Після цього, сторонами була оформлена довіреність від 25.08.2010р., посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована у реєстрі за № 5144. Згідно цієї довіреності [PERSON] та [PERSON] уповноважено вчиняти дії пов'язані із експлуатацією, розпоряджанням та зняттям з обліку зазначеного вище автомобіля, а також їм було передано 2 комплекти ключів від проданого автомобіля та усі документи, що підтверджують право власності на нього, а тому вважають довіреність від 25.08.2010р. удаваним правочином, оскільки під змістом останнього є договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля, про що свідчить наступне. Так, у відповідності до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р., Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Право [PERSON] розпоряджатися вказаним спірним автомобілем підтверджується довіреністю від 05.12.2009 року, нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Городищенського районного нотаріального округу Черкаської області [PERSON] та зареєстрованою у реєстрі за № 1958. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, нормативних актів законодавства України та судової практики, в дійсності між сторонами був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON], передав позивачам у власність автомобіль, а вони прийняли автомобіль та сплатили за нього погоджену з ним грошову суму коштів. З наведеного вбачається, що жодна із сторін спору, зокрема видаючи довіреність, не мала на меті вчинити дію, яка б передбачала виникнення відносин представництва, оскільки між позивачем та [PERSON] виникли відносини з приводу купівлі-продажу, які також вказують на оплатність отримання автомобіля у всіх випадках видачі довіреності. Довіреність була видана [PERSON] та [PERSON] з метою, щоб вони мали змогу володіти транспортним засобом, користуватися та розпоряджатися ним, оскільки у них були відсутні кошти на сплату платежів, повязаних з реєстрацією даного автомобіля. Тому до відносин учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який сторони мали на увазі, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Таким чином, в дійсності між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], (Продавцем) з одного боку, та [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу марки AUDI, модель А8, 2002 року випуску, шасі (кузова, рами) № WAUZZZ4D02N000288, тип ТЗ: ЛЕГКОВИЙ СЄДАН, реєстраційний номерний знак АА222ІАО. Крім того, як випливає з вищенаведеного та зі змісту самої довіреності, позивачам були передані [PERSON] всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину купівлі-продажу автомобіля.\~\~ Статтею 203 ЦК України\~передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст. 203 ЦК України.\~\~ Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦКУ, саме на момент вчинення правочину. Крім того, у відповідності до Узагальнення Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). Уст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Враховуючи те, що позивачами було надано достатньо належних та допустимих доказів щодо наявності укладеного між сторонами удаваного правочину та змістом якого є договір купівлі-продажу автомобіля, в такому випадку відносини сторін регулюються правилами такого правочину, які сторони насправді вчинили. Верховний суд України, який в п. 25\~Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 роз'яснив, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що позивачі передали кошти [PERSON], який діяв від імені [PERSON] - попередньому власнику автомобіля AUDI, модель А8, 2002 року випуску, а [PERSON] в свою чергу передав йому транспортний засіб та документи на нього, з наведеної норми закону слідує, що між ними 25.08.2010 року було укладено договір купівлі-продажу, а отже, власниками спірного автомобіля являються [PERSON] та [PERSON] За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд дійшов переконання, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved