Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в листопаді 2019 року, про поновлення на\~роботі та\~стягнення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу до відповідача Департаменту освіти\~і науки\~Чернівецької обласної\~державної адміністрації посилаючись на те, що наказом в.о. директора Департаменту освіти і науки Чернівецької ОДА №73-к від 05.09.2019 року її звільнено з посади директора Ставчанського професійного ліцею з 05.09.2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту) відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Стверджує, що вказаний наказ видано з грубим порушенням її трудових прав та ігноруванням вимог трудового законодавства зі сторони відповідача. Зазначає, що 30.08.2019 року під час її перебування на робочому місці в ліцеї, в неї сильно погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим вона змушена була звернутися за медичною допомогою до місцевого сімейного лікаря в с. Недобоївці Хотинського району Чернівецької області, який після медичного обстеження і надання першої медичної допомоги направив її до обласної клінічної лікарні. Вказує, що оскільки попереду були вихідні дні, вона поїхала до своїх батьків у м.Івано-Франківськ, однак стан її здоров`я погіршувався і 01.09.2019 року її госпіталізовано в Обласну клінічну інфекційну лікарню м.Івано-Франківськ, де вона перебувала на стаціонарному лікуванні до 20.09.2019 року. Позивачка зазначає, що 02.09.2019 року вона по мобільному телефону повідомила начальника відділу професійної освіти та ліцензування Департаменту освіти і науки облдержадміністрації [PERSON] про її відсутність на роботі у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні. Їй було видано лист непрацездатності, в якому зазначалось про те, що з 21.09.2019 року вона повинна стати до роботи. Стверджує, що 21 та 22 вересня 2019 року були вихідними днями, тому вона у понеділок 23.09.2019 року прибула в Департамент освіти і науки Чернівецької ОДА, де її ознайомлено з наказом про її звільнення. Незаконність наказу №73-к від 05.09.2019 року полягає в тому, що його видано під час її непрацездатності, чим порушено вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України, де зазначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності. Позивачка вказує, що у зв`язку із незаконним звільненням, вона має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який становить 16341,60 грн. за 40 робочих днів. \~ \~ \~ \~На основі наведеного, позивачка просить суд скасувати наказ в.о. директора Департаменту освіти і науки Чернівецької ОДА №73-к від 05.09.2019 року щодо її звільнення з роботи та поновити її на роботі на посаді директора Ставчанського професійного ліцею; стягнути з відповідача на її користь суму втраченого заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 16341,60 грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді\~від 05\~листопада 2019\~року\~ провадження\~у справі\~за позовом[PERSON] до Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відкрито. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Доповнив, що відповідачем, при звільненні позивачки, порушено ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки позивачку було звільнено під час перебування її на стаціонарному лікуванні. Вказав, що він заперечує щодо застосування строків позовної давності, тому що позивачка отримала наказ 23.09.2019 року, оскільки перебувала на стаціонарному лікуванні. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації Тирончук В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Доповнила, що позивачка перебувала на посаді директора Ставчанського професійного ліцею відповідно до строкового трудового договору (контракту) терміном на 1 рік з 06.09.2018 року по 05.09.2019 року. Вказала, що 05.09.2019 року [PERSON] подала заяву з проханням звільнити її у зв`язку із закінченням контракту відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. 05.09.2019 року видано наказ про звільнення позивачки, з яким її було ознайомлено. Зазначила, що [PERSON] 05.09.2019 року отримала трудову книжку та розписалась за неї. Ствердила, що посилання позивачки на ч.3 ст.40 КЗпП України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює заборону звільнення працівника з роботи в період його тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, та не поширюється на випадок звільнення працівника за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Вказала, що позивачка пропустила місячний строк звернення до суду з дня видачі трудової книжки. [PERSON] отримала трудову книжку 05.09.2019 року, тому останнім днем звернення до суду вважається 05.10.2019 року, однак позивачка звернулась до суду лише 18.10.2019 року з пропуском строку. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що наказом Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації №113-к від 04.09.2018 року позивачка [PERSON] призначена на посаду директора Ставчанського професійного ліцею за строковим трудовим договором (контрактом) терміном на один рік з 06.09.2018 року по 05.09.2019 року (а.с.10-14, 38). Позивачка [PERSON] з 01.09.2019 року по 20.09.2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЛ №422415 (а.с.16). 05.09.2019 року позивачка [PERSON] надала заяву про звільнення її з посади директора Ставчанського професійного ліцею з 05.09.2019 року у зв`язку із закінченням контракту відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.40). Наказом Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації №73-к від 05.09.2019 року (а.с.39) [PERSON] звільнено з посади директора «Ставчанського професійного ліцею» з 05.09.2019 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України. Як вбачається з копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с.41-42), позивачка [PERSON] поставила свій підпис 05.09.2019 року про отримання трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. При цьому, позивачка виразила свою волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на який він був укладений. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40 та 41 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року по справі №640/498/17-ц. Суд вважає, що при звільненні позивачки [PERSON] з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, відповідачем дотримані всі вимоги, передбачені трудовим законодавством, оскільки позивачку [PERSON] було призначено на посаду директора Ставчанського професійного ліцею за строковим трудовим договором (контрактом) терміном на один рік з 06.09.2018 року по 05.09.2019 року, сторонами було погоджено строк дії трудового договору, а саме - по 05.09.2019 року, та по закінченню трудового договору наказом від 05 вересня 2019 року позивачку звільнено із займаної посади, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Крім того, суд вважає, що оскільки наказ в.о. директора Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації №73-к від 05.09.2019 року про звільнення [PERSON] є чинним та скасуванню не підлягає, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо заявлених представником відповідача вимог про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, то суд відмовляє в задоволенні даного клопотання, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом статей 256 та 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки матеріалами даної цивільної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, тому суд прийшов до висновку про відмову у застосуванні строку позовної давності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість\~ кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed