Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України звернувся з позовом до [PERSON] про звільнення займаного приміщення та стягнення заборгованості за перебування в ньому. Позивач просить суд зобов'язати [PERSON] разом з її двома дітьми звільнити займане приміщення гуртожитку Інституту, а саме кімнату [ADDRESS] без надання іншого житла та стягнути з [PERSON] суму заборгованості за проживання у гуртожитку інституту в період з 31.07.2015 року по 10.11.2015 року у розмірі 11666 грн. 70 коп. та витрати понесені по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №42 видано наказ Міністерства юстиції України від 11.03.2015 року №340/5 «Про реорганізацію державного закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості» (далі Державний заклад) шляхом приєднання до Центру перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників юстиції Міністерства Юстиції. Наказом Міністерства юстиції України № 2494/5 від 04.12.2015 року, Центр підготовки та підвищення кваліфікації працівників юстиції перейменовано в Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України. Згідно з вимогами ст. 104 ЦК України та ст. 59 ГК України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов'язки іншим юридичним особам-правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації. Статею 106 ЦК України передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення і юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Станом на 11.05.2016 року реорганізація Державного закладу шляхом приєднання до Інституту триває та перебуває на стадії перереєстрації майна Державного закладу на Інститут. Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України (далі Інститут) як правонаступнику Державного закладу належить приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] За цією адресою знаходиться гуртожиток та навчальна частина, які до реорганізації належали державному закладу. На прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації у приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], були розміщені на тимчасове проживання, в гуртожитку Державного вкладу внутрішньо переміщені особи із зони антитерористичної операції, на умовах зазначених у факсограмі Управління туризму. Розпорядженням адміністрації №171/1 від 02.09.2014 року а пізніше №4 від 03.11.2014 року для внутрішньо переміщених осіб із зони проведення АТО було встановлену знижену вартість перебування зазначених осіб у гуртожитку. У кімнаті № 613 (яка є трьохмісним номером) вказаного вище гуртожитку було тимчасово розміщено відповідача із дітьми, які за статусом - внутрішньо переміщені особи. Погоджуючись з умовами проживання у зазначеному гуртожитку, в період з 21.08.2014 року по 31.07.2015 року відповідач сплачувала відповідні кошти за проживання надані, але в подальшому продовжувати належну сплату відмовилась. З 31.07.2015 року відповідач відмовляється оплачувати грошові кошти за перебування у наданому тимчасове користування приміщення, та станом на 10.11.2015 року, розмір заборгованості відповідача за таке користування склав 11666 грн. 70 коп. Звільнити зайняте приміщення відповідач відмовляється. Такими діями відповідача, що відмовляється сплачувати належні кошти, позивачу завдаються матеріальні збитки. Гуртожиток Інституту, а раніше Державного закладу не є об'єктом комунальної власності або соціальним житлом, а тому не може забезпечувати постійним житлом внутрішньо переміщених осіб за власний рахунок. Позивач зазначає, що відповідно до установчих документів, основним призначенням гуртожитку як Державного закладу, так і Інституту є надання жилого приміщення для тимчасового перебування іногородніх слухачів. Оскільки гуртожиток Інституту, а раніше Державного закладу, призначений для тимчасового проживання, то що щодо мешканців гуртожитків на яких не поширюються гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових справ прав мешканців гуртожитків» поширюються норми Цивільного права. Відповідачу були пред'явлені вимоги про сплату боргу за проживання, однак вони були проігноровані. В судовому засіданні представник позивача позов підтримує, справу просить розглянути без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач повідомлялась в установленому порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась. Зворотне повідомлення про доставлення рекомендованого листа адресату повернулось до суду, що свідчить про отримання його відповідачем. Відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні відповідач є внутрішньо переміщеною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Згідно з п.6 п.8 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості комунальних послуг. Таким чином відповідно до Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» обов'язок забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб відноситься до місцевих державних адміністрацій. До таких органів Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України не відноситься.(а.с.22). На прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації у приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], були розміщені на тимчасове проживання, в гуртожитку Державного вкладу внутрішньо переміщені особи із зони антитерористичної операції, на умовах зазначених у факсограмі Управління туризму.(а.с.16). Розпорядженням адміністрації №171/1 від 02.09.2014 року, та №4 від 03.11.2014 року для внутрішньо переміщених осіб із зони проведення АТО було встановлену знижену вартість перебування зазначених осіб у гуртожитку.(а.с.33-45). У кімнаті № 613 (яка є трьохмісним номером) вказаного вище гуртожитку було тимчасово розміщено відповідача із дітьми, які за статусом - внутрішньо переміщені особи. Погоджуючись з умовами проживання у зазначеному гуртожитку, в період з 21.08.2014 року по 31.07.2015 року відповідач сплачувала відповідні кошти за проживання надані, але в подальшому продовжувати належну сплату відмовилась. З 31.07.2015 року відповідач відмовляється оплачувати грошові кошти за перебування у наданому тимчасове користування приміщення, та станом на 10.11.2015 року, розмір заборгованості відповідача за таке користування склав 11666 грн. 70 коп. Звільнити зайняте приміщення відповідач відмовляється. Гуртожиток Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України розташований по [ADDRESS] не є об'єктом комунальної власності або соціальним житлом, та відповідно до установчих документів, основним призначенням цього гуртожитку є надання жилого приміщення для тимчасового перебування іногородніх слухачів.(а.с.22-25,30-32). Оскільки цей гуртожиток призначений для тимчасового проживання іногородніх слухачів Інституту права та післядипломної освіти, то необхідно розмежовувати підстави виникнення права особи на користування житловим приміщенням у гуртожитку, оскільки у даному випадку на відповідачку не розповсюджується гарантії, передбачені Законом України «Про забезпечення реалізації житлових справ прав мешканців гуртожитків» та також правовідносини що виникли між позивачем та відповідачкою не підпадають під правові норми що регулюються Житловим Кодексом. Правовідносини між позивачем та відповідачем у даному випадку підпадають під цивільні відносини які повинні бути вирішені на підставі норм Цивільного Кодексу України. Оскільки договір найму житла між сторонами не укладався, та взагалі згідно законодавства такий договір не може не може бути укладений з відповідачкою, з підстав визначення цільового призначення приміщення гуртожитку для тимчасового перебування іногородніх слухачів Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, то підстав для застосування до правовідносин норм глави 59.Найм(оренда житла) ЦК України немає. Правовідносини між сторонами виникли з підстав письмового звернення Управління туризму при Київській міській державній адміністрації від 24.03.2014 року про тимчасове поселення внутрішньо переміщених осіб терміном на 7-10 діб з відповідною оплатою. Саме на цих умовах відповідачка була заселена у гуртожиток, з оплатою за проживання за знижкою. Цей визначений у зверненні 7-10 днями термін проживання у гуртожитку по [ADDRESS] сплинув. 22.01.2016 року виконавчим органом Київської міської державної адміністрації відповідачу згідно з п.6 п.8 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» було запропоновано до проживання з дітьми приміщення по [ADDRESS] які знаходяться в підпорядкуванні Київської міської державної адміністрації, але відповідач відмовилась(а.с15). Сума заборгованості відповідачки за проживання у гуртожитку інституту в період з 31.07.2015 року по 10.11.2015 року складає 11666 грн. 70 коп. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання, а в разі його порушення настають правові наслідки, передбачені договором абозаконом. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язання настають правовінаслідки, у тому числі і за припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. З наявних документів вбачається що діти відповідачки це [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача [PERSON] разом з її н двома дітьми звільнити займане приміщення гуртожитку Інституту, а саме кімнату [ADDRESS] без надання іншого житла та стягнути з [PERSON] суму заборгованості за проживання у гуртожитку інституту в період з 31.07.2015 року по 10.11.2015 року у розмірі 11666 грн. 70 коп. підлягають задоволенню, оскільки приміщення гуртожитку Інституту, як саме і кімната [ADDRESS] не є об'єктом комунальної власності або соціальним житлом. Відповідно до ст.39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років захищають у суді відповідно їхні батьки. В позовній заяві позивач просить суд стягнути на його користь понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2756 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору з позовної заяви майнового характеру яка подана юридичною особою з позовної заяви складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Тобто при поданні позову до суду позивач повинен був сплатити судовій збір у розмірі 1378 грн. Позивачем сплачений судовий збір при зверненні до суду в розмірі 2756 грн., на відшкодування якого позивач просить стягнути його з відповідача. Суд вважає, що на підставі ст.88 ЦПК України та до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачки не може бути стягнута сума у розмірі більшому ніж передбачено ставкою судового збору визначеною Законом України «Про судовий збір», тобто не більше 1378 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial