Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

позивачі звернулися до суду з даним позовом, у якому порушують питання про визнання недійсним державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку в [ADDRESS], оскільки остання всупереч ст. 120 ЗК України приватизувала землю під їхнім будинком [ADDRESS]. Також просять визнати неправомірним та скасувати рішення Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №345-42-VІ від 28 лютого 2014 року в частині відмови [PERSON] в наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі. В суді позивач та його представник просили про задоволення позову з викладених в ньому підстав. Відповідачка та її представник проти позову заперечили. Зазначили, що згідно чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції ст. 120 ЗК України у позивачів не виникло право на землю придбання будинку 25 листопада 2002 року, коли відповідач у встановленому Законом порядку 24 березня 1999 року набула право власності на землю, що весь час рахувалася за нею згідно даних погосподарської книги. В подальшому в судове засідання, яке призначалося для подання додаткових доказів позивачем, сторона позивача, будучи повідомленою про розгляд справи, без поважних причин не прибула. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, сторона позивача мала достатню можливість подати всі наявні в них докази, дала суду свої пояснення, а тому з метою забезпечення розгляду справи протягом розумного строку, суд вважає можливим розглянути справу по суті з урахуванням пояснень сторін і на підставі поданих ними доказів. Заслухавши сторону відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що [PERSON] 25 листопада 2002 року придбала житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу. 25 жовтня 2003 року ? частину вказаного будинку [PERSON] подарував [PERSON] Рішенням Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №345-42-VІ від 28 лютого 2014 року [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі у зв'язку з тим, що вказана земельна ділянка належить на праві власності [PERSON] Разом з тим, рішенням №2 від 24 січня 1996 року на підставі заяви [PERSON] виконавчий комітет Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області надав останній земельну ділянку площею 0,18 га по [ADDRESS], та надав дозвіл на продаж земельної ділянки площею 0,20 га по [ADDRESS]. Рішенням №18 від 16 червня 1998 року виконавчий комітет Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області передав [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га та [PERSON] земельну ділянку площею 0,29 га. На підставі рішення виконавчого комітету Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №42 від 22 грудня 1998 року [PERSON] отримано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4000 га, а [PERSON] державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2040 га, які зареєстровані за №264 та №265 24 березня 1999 року. Дані обставини також підтверджуються даними державного акту серії ІІІ-КВ №025626 від 24 березня 1999 року, витягами із державного земельного кадастру, згідно якого [PERSON] належать земельні ділянки за кадастровими номерами 3221885601:35:015:0150, площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та кадастровим номером 3221885601:35:015:0149, площею 0,1500 га для ведення особистого селянського господарства, рішенням виконавчого комітету Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №42 від 22 грудня 1998 року «Про затвердження технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності» та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 грудня 1996 року. Згідно довідки Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №245 від 14 травня 2014 року земельна ділянка за адресою [ADDRESS] за [PERSON] (яка продала вказаний будинок позивачу [PERSON].) згідно даних земельно-господарської книги не рахувалася. Крім того згідно даних погосподарського обліку сам житловий будинок [ADDRESS] не рахувався і внесений до обліку лише на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2002 року (довідка Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №353 від 16 липня 2014 року). Суд зазначає, що на час купівлі-продажу будинку (25 листопада 2002 року) діяла норма ч. 1 ст. 120 ЗК України в такій редакції: «При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - ні підставі договору оренди». Тобто за замістом чинної на час виникнення спірних правовідносин ст. 120 ЗК України, для переходу до набувача від відчужувача права власності на земельну ділянку необхідно укласти відповідну цивільно-правову угоду. З 01 січня 2002 року відповідно до ст. 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладання договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Проте спірна земельна ділянка під будинком предметом відповідної цивільно-правової угоди укладеної [PERSON] не стала. Слід зазначити, що перехід права власності на земельну ділянку в разі придбання житлового будинку на частину, яка занята під будинком та на частину необхідну для його обслуговування, без укладання цивільно-правової угоди про це, став можливим лише після 31 грудня 2003 року згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року №997-V, згідно з цією нормою Закону. Отже заявлене позивачами право на спірну земельну ділянку згідно вказаних вимог Закону в них не виникло. При цьому право власності на земельну ділянку в правовідносинах, що досліджуються, згідно ст. ст. 22, 23 ЗК України 1990 року у відповідачки виникло з моменту одержання нею документа, що посвідчує право власності (державний акт) та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зі справи встановлено, що відповідачка в 1999 році одержала у власність спірну земельну ділянку згідно вимог ст. ст. 22, 23 ЗК України 1990 року. Таким чином зі справи не можна дійти висновку, що спірний державний акт на земельну ділянку відповідачкою одержано незаконно і внаслідок порушення прав позивачів. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже підстав для позбавлення особи права власності на землю і визнання державного акту недійсним в суді не встановлено. Враховуючи викладене, не доведено в суді й підстав для визнання протиправним та скасування рішення Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області №345-42-VІ від 28 лютого 2014 року. За таких обставин порушених прав позивачів, які б підлягали захистові в цій справі не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed