Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до суду про встановлення нікчемності укладених правочинів. В обґрунтування даного позову вказали, що вони є засновниками акціонерного товариства закритого типу «Сервіс». 22.02.2007р. відбулися загальні збори акціонерів вказаного товариства, де начебто було прийнято рішення про продаж їхнього колективного майна, зокрема адміністративної будівлі, яка розташована за юридичною адресою: [ADDRESS]. [PERSON], що підтверджується протоколом зборів. Згідно пункту 2 протоколу постановлено оформити право власності на інші споруди АТЗТ. Пунктом 3 уповноваженого акціонера [PERSON] без довіреності укласти і підписати від імені товариства договір купівлі-продажу. 29.03.2007р., приватним нотаріусом м.Радомишля [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу вказаної адмінбудівлі, згідно якого покупцем [PERSON] було сплачено 136757 грн. та 16 221,21 коп., що становить 152978,21 грн. Однак, покупцем [PERSON] недоплачено 10 000 грн. від суми, визначеної протоколом загальних зборів акціонерів від 22.02.2007р., тому в подальшому [PERSON] без відома акціонерів, з метою приховати недоплату грошових коштів було укладено та посвідчено приватним нотаріусом у Радомишльському районі [PERSON] завідомо неправдиву додаткову угоду від 25.09.2008р. до договору купівлі-продажу від 25.09.2007р. У позовній заяві позивач вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу та додаткової угоди представник [PERSON] не мала відповідної довіреності від юридичної особи, не була належно уповноваженою на вчинення правочину особою та не мала права на укладення вказаних правочинів, тому позивачі вважають, що договір купівлі-продажу від 29.03.2007р. та додаткова угода від 25.09.2009р. є нікчемними та просять встановити нікчемність вказаних документів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з наведених в ньому підстав, просить суд позов задовольнити. 13.01.2015р. від позивача [PERSON] надійшла заява про залишення позовної заяви в її частині позову без розгляду. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що позов до задоволення не підлягає, оскільки договір купівлі-продажу та додаткова угода до нього розірвані за взаємною згодою сторін, в порядку двохсторонньої реституції повернули один одному все, що було набуте ними за час дії зазначених правочинів, що підтверджується копією угоди про розірвання вказаних правочинів, копією рішення апеляційного суду Житомирської області від 15.01.2013р. в цивільній справі, де позивачами також виступають [PERSON] та [PERSON], що у своїй сукупності прямо вказує на відсутність правових підстав для встановлення нікчемності розірваних ще 08.12.2008р. нотаріально посвідчених договорів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, суд приходить до висновку про те, що даний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 лютого 2007 року відбулися загальні збори акціонерів АТ ЗТ «Сервіс». Згідно протоколу № 1 загальних зборів прийнято рішення про продаж за борги підприємства АТ ЗТ «Сервіс» адмінбудинок по [ADDRESS], [PERSON] Акціонера [PERSON] уповноважено без довіреності укласти і підписати від імені товариства договір купівлі-продажу та наділити всіма правами продавця згідно діючого законодавства (а.с.12-13). 29 березня 2007 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON] посвідчено договір купівлі продажу адмінбудівлі по [ADDRESS], укладений між покупцем [PERSON] та представником АТ ЗТ «Сервіс» [PERSON] (а.с.15-16). 25 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали додаткову угоду, оскільки покупець [PERSON] недоплатив 10 000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Житомирської області від 18.01.2008р. визнано недійсним рішення загальних зборів АТ ЗТ «Сервіс», яке викладене в пунктах 1 та 3 протоколу зборів № 1 від 22.07.2007р. Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 05.04.2008р. вказана постанова суду залишена без змін. Рішенням Радомишльського районного суду від 15.11.2012р. задоволено позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до АТ ЗТ «Сервіс», [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.03.2007р. та додаткової угоди від 25.09.2007р., визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.12.2008р. та скасування державної реєстрації адміністративної будівлі та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29.03.2007р. адміністративної будівлі за [ADDRESS], визнано недійсною додаткову угоду від 25.09.2007р. до договору купівлі-продажу від 29.03.2007р. адміністративної будівлі за [ADDRESS]. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15.01.2013р. рішення Радомишльського районного суду в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що згідно нотаріально посвідченої угоди від 08.12.2008р. [PERSON] та АТ ЗТ «Сервіс» за згодою розірвали договір купівлі-продажу, укладений ними та посвідчений 29 березня 2007 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу, реєстр № 595 та додаткову угоду, укладену вказаними сторонами, і посвідчену 25 вересня 2007р. [PERSON], приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу, реєстр № 2250 (а.с.20-21). Відповідно до п.3,п.4 угоди сторони застосували двохсторонню реституцію. Спірне адміністративне приміщення, розміщене по [ADDRESS] було повернуто у власність АТ ЗТ «Сервіс». Тому договір купівлі-продажу від 29 березня 2007 року втратив чинність з часу його розірвання, а тому не може бути визнаний нікчемним. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.10.2013р. рішення апеляційного суду Житомирської області залишено без змін. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частин 1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пленум Верховного Суду України в п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оскільки договір купівлі-продажу від 29 березня 2007р. і додаткова угода втратили чинність з моменту їх розірвання, тобто відсутній предмет спору, а тому не можуть судом визнані нікчемними, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу та встановлення нікчемності додаткової угоди є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed