Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

позивачі звернулася до суду з позовом про виселення та зобовязання вчинити певні дії покликаючись на те, що вона є власником квартири №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові та 24 січня 2012 року між нею і [PERSON] було укладено договір про здачу в найм житлового приміщення, яким вона дала згоду на прописку відповідача та членів її сімї, а відповідач зобовязалась виписатись по першій вимозі домовласника. Просить виселити [PERSON], малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] із №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові та зобовязати відповідача знятися із реєстрації місця проживання у квартирі №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові разом із малолітніми дітьми. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов заперечила, зазначила, що при реєстрації у квартирі №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові між нею та [PERSON] було досягнуто згоди, що вона зможе безтерміново та безперешкодно проживати у даній квартирі разом із своїми малолітніми дітьми. На даний час іншого житла не має та не може забезпечити малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] іншим належним житлом. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судовому засіданні позов категорично заперечила, пояснила, що з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей, які не забезпечені іншим житлом, у задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові, у якій зареєстрована відповідач [PERSON] та малолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як встановлено у судовому засіданні відповідач [PERSON] є колишнім членом сімї позивача [PERSON], що не оспорювали та не спростовували сторони у судовому засіданні, а відтак суд вважає, що відповідач має право користуватись житловим приміщенням квартирою №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові. Крім цього, згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Внаслідок наведеного, а також враховуючи те, що малолітні діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] не забезпечені іншим житлом, суд вважає, що виселення малолітніх дітей із квартири №43-а на вул. Бр. Міхновських, 23 у м. Львові призведе до порушення законних прав та інтересів дітей, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed