Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» з вимогами в яких просила: стягнути нараховану, але не виплачену вихідну допомогу в розмірі 2 860,15 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.01.2014 року по 06.03.2014 року в сумі 5 999,50 грн. В позовних вимогах посилається на те, що 04.08.1982 р. була прийнята на посаду дезінфектора та була звільнена з займаної посади у зв'язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП України та наказу № 101-К від 20.12.2013 року. При звільненні відповідач, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, не провів розрахунок та не виплатив всіх належних позивачу сум. За таких обставин [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення вказаного позову заперечила частково. Визнала позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по виплаті нарахованої, але не виплаченої вихідної допомоги та не заперечувала проти сплати середнього заробітку за 45 днів, оскільки позивач невірно порахувала кількість днів за які має бути сплачено середній заробіток. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача на посаді дезінфектора з 04.08.1982 року по 31.12.2013 року, що підтверджується записами в трудовій книжці. Звільнено позивача з займаної посади 31.12.2013 р. у зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, як вбачається з копії наказу №101-к від 31.12.2013 року. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до довідки №2.6/51 від 27.03.2014 року заборгованість перед позивачем станом на 27.03.2014 року становить 2 860,17 грн. (податки та збори вже відраховані). В судовому засіданні позивачка та представник відповідача підтвердили, що зазначена сума заборгованості існує і станом на 17.04.2014 року, а тому відповідно підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що вказана сума по заборгованості відповідача перед позивачем не погашена, тобто має місце несвоєчасна виплата заборгованості по заробітній платі після звільнення позивача, - що підтверджується наданою представником відповідача довідкою № 2.6/51 від 27.03.2014 року. Згідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні сторони не надали довідки про середньоденний заробіток на момент звільнення, проте позивач визначила суму середньоденного заробітку в розмірі 92,30 грн. (податки та збори вже відраховані) Представник відповідача визнала, що середньоденний заробіток розраховано вірно. Отже з 01.01.2014 року розпочався відлік затримки розрахунку при звільненні. В позовних вимогах позивач визначає період за який просить стягнути середній заробіток з 01.01.2014 року по 06.03.2014 року, що становить 45 робочих днів, а середній заробіток за даний час відповідно становить 45 х 92,30 грн. = 4 153,50 грн. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які було посилання, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial