Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою, у якій просили стягнути з відповідача [PERSON] 10 000 гривень за договором позички. Свої вимоги обгрутнували тим, що 10.06.2019 року вони позичили своєму сину [PERSON] та [PERSON] 20 000 гривень за умови повернення їм зазначеної вище суми у разі розірвання між ними шлюбних відносин. На підтвердження передачі грошей відповідачка власноручно написала розписку. На сьогоднішній день син не проживає з відповідачкою. Син [PERSON] кошти в сумі 10 000 гривень повернув їм , а інша сума 10 000 гривень відповідачкою не повернута. Добровільно повертати гроші вона відмовилася, хоча постійно обіцяє це зробити. У судове засідання позивачі не з`явилися. У заяві до суду позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, справу розглянути у їх відсутність. Відповідачка позовні вимоги визнала в заяві до суду, просила справу розглянути за її відсутності. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму) позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] отримали у позивачів борг в сумі 20 000 гривень та зобов`язувалися їх повернути, про що написали розписку. Таким чином, письмова розписка є підтвердженням укладення договору позики між позивачами та відповідачем. Надаючи оцінку борговій розписці, суд враховує її правову природу та приходить до висновку про наявність між сторонами - позивачами та відповідачем відносин, які виникли із боргового зобов`язання останнього щодо повернення коштів, які боржником не виконано, що є підставою для стягнення боргу. Оскільки гроші були отримані [PERSON] та [PERSON] в сумі 20 000 гривень на двох, отже, сума 10 000 грн. є сумою боргу за договором позики по відношенню до [PERSON] , а 10 000 гривень, як зазначили позивачі у позовній заяві, інший боржник [PERSON] повернув добровільно. Зазначену обставину відповідач [PERSON] не заперечувала у заяві до суду. Зважаючи на викладене вище, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики не суперечать вимогам діючого законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved