Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] фонду «Розвиток Черкащини», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» про визнання договорів недійсними. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 31 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду №010/02- 18/1026-07, згідно з п. 1.1 та п. 1.2. ВАТ «[PERSON] Аваль» зобовязувався надавати [PERSON] кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди, при цьому загальний розмір позичкової заборгованості не повинен перевищувати 40000, 00 (сорок тисяч) доларів США або еквівалента у гривнях чи Євро. Також, 31 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №010/02-18/1026- 07п, згідно з яким [PERSON] як поручитель взяла на себе зобовязання перед ВАТ «[PERSON] Аваль» відповідати по зобовязанням, що виникають з умов Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-07. Окрім цього, 31 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки №010/02-18/1026-07з1, відповідно до п. 1.1. якого забезпечувалася вимогу ВАТ «[PERSON] Аваль», що випливає з Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-07 від 31 липня 2007 року та кредитних договорів, укладених в межах Генеральної кредитної угоди. Предметом іпотеки була квартира [ADDRESS], право власності на яку належало [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2006 та свідоцтва про право власності від 02.06.1993. Пізніше, 26 січня 2012 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] в рамках Генеральної кредитної угоди №010/02- 18/1026-07 було укладено кредитний договір №010/02-18/1026/04-12. Згідно з п. 1.1. цього Договору [PERSON], як позичальнику, було надано кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 290851,47 гривень. Відповідно п. 1.2. кінцевим терміном погашення кредиту була визначена дата січня 2022 року. У звязку із скрутним матеріальним становищем, проблемами із здоровям та втратою роботи, [PERSON] перестав виконувати у повному обсязі взяті на себе зобовязання по кредитному договору №010/02-18/1026/04-12. Станом на 04.12.2015 заборгованість по сумі кредиту перед банком становить 287042,51 гривні, заборгованість за процентами 205640,54 гривні. Це вбачається з Вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором від 11.12.2015 за №114-0-0-00/15-58537. Пізніше [PERSON] та [PERSON] на їхню адресу проживання прийшло повідомлення про те, що 28 грудня 2016 року всі права вимоги за Генеральною кредитною угодою №010/02-18/1026-07 були відступлені Публічні акціонерному товариству «Комерційний банк «Фінансовий партнер». Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансовий партнер» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» уклали договір від 28 грудня 2016 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого право вимог Генеральною кредитною угодою №010/02-18/1026-07 від 31.07.2007, Додатком № Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-07 від 31.07.2007 Кредитний договір №010/02-18/1026/04-12 від 26.01.2012, перейшло від ПАТ «Комерційний «Фінансовий партнер» до ТОВ «Фінстрим». У цей же день, 28 грудня 2016 року, Товариство з обмеженою відповідали «Фінстрим» укладає з [PERSON] фондом «Розвиток Черкащини» Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого [PERSON] фонд «Розвиток Черкащини» набув право вимоги за Генеральною кредитною угодою №010/02-18/10; від 31.07.2007р., Додатком №4 до Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-0; 31.07.2007р. Кредитний договір №010/02-18/1026/04-12 від 26.01.2012р., та, як зазнач« договорі - набув статусу Іпотекодержателя за Договором іпотеки. Тобто за один день (28 грудня 2016 року) право вимоги перейшло по «ланцюг ВАТ «[PERSON] Аваль» - ПАТ «Комерційний банк «Фінансовий партнер» «Фінстрим» - [PERSON] фонд «Розвиток Черкащини». Окрім цього, 28 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» та [PERSON] фондом «Розвиток Черкащини» було укладено договір відступлення права вимоги, згідно п. 2.1. якого «...в порядку та на умовах, визначеним Договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Вимоги за Кредитним договором та Договором забезпечення, а Новий кредитор зі Первісного кредитора як сторону - кредитора у Кредитному договорі, Договорі забезпечення, та приймає на себе всі його прав та обовязки за кредитним договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених Договором.» Позивач вважає, що правочин, укладений 28 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» та [PERSON] фондом «Розвиток Черкащини» Договором відступлення права вимоги є договором факторингу. Проте, згідно вимог чинного законодавства [PERSON] фонд «Розвиток Черкащини» не може бути фактором при укладанні Договору про відступлення права вимоги, оскільки не являється фінансовою установою. Просить визнати договори відступлення права вимоги недійсними, скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру, визнати недійсним договір купівлі продажу квартири та стягнути на їх користь судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, суду пояснили, що вважають укладені договори відступлення права вимоги недійсними, оскільки фактично це були договори факторингу, а [PERSON] фонд «Розвиток Черкащини» не є фінансовою установою, тому не може виступати фактором. Просили суд застосувати наслідки недійсності договорів, скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну квартиру та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки за оспорюваними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що укладений між відповідачами договір є договором факторингу. Оспорюваний договір є договором відступлення права вимоги, який не містять спеціальних застережень щодо можливості відступлення прав вимоги виключно на користь осіб, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг, оспорюваний договір від 28 грудня 2016 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність підстав для визнання цього договору недійсним. Представник відповідача [PERSON] фонду «Розвиток Черкащини» в судове засідання не зявився, скерував до суду заперечення на позов, вказував, що позивачами не наведено передбачених законом правових підстав для визнання недійсними укладених між відповідачами правочинів, тому вважає, що позов не підлягає до задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 31 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду №010/02- 18/1026-07, згідно з п. 1.1 та п. 1.2. яких ВАТ «[PERSON] Аваль» зобовязувався надавати [PERSON] кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди, при цьому загальний розмір позичкової заборгованості не повинен перевищувати 40000, 00 (сорок тисяч) доларів США або еквівалента у гривнях чи Євро. Також, 31 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №010/02-18/1026- 07п, згідно з яким [PERSON] як поручитель взяла на себе зобовязання перед ВАТ «[PERSON] Аваль» відповідати по зобовязанням, що виникають з умов Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-07. Окрім цього, 31 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки №010/02-18/1026-07з1, відповідно до п. 1.1. якого забезпечувалася вимогу ВАТ «[PERSON] Аваль», що випливає з Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-07 від 31 липня 2007 року та кредитних договорів, укладених в межах Генеральної кредитної угоди. Предметом іпотеки являлась квартира [ADDRESS], право власності на яку належало [PERSON] та [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 06.02.2006 та свідоцтва про право власності від 02.06.1993 . Пізніше, 26 січня 2012 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] в рамках Генеральної кредитної угоди №010/02- 18/1026-07 було укладено кредитний договір №010/02-18/1026/04-12. Згідно п. 1.1. цього Договору [PERSON], як позичальнику, було надано кредит у формі не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 290851,47 гривень. Відповідно п. 1.2. кінцевим терміном погашення кредиту була визначена дата січня 2022 року. [PERSON] перестав виконувати у повному обсязі взяті на себе зобовязання по кредитному договору №010/02-18/1026/04-12. Станом на 04.12.2015 заборгованість по сумі кредиту перед банком становить 287042,51 гривні, заборгованість за процентами 205640,54 гривні, що вбачається з Вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором від 11.12.2015 за №114-0-0-00/15-58537. Всі права вимоги за Генеральною кредитною угодою №010/02-18/1026-07 були відступлені Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Фінансовий партнер». Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансовий партнер» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» уклали договір від 28 грудня 2016 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого право вимог Генеральною кредитною угодою №010/02-18/1026-07 від 31.07.2007, Додатком № Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-07 від 31.07.2007 Кредитний договір №010/02-18/1026/04-12 від 26.01.2012, перейшло від ПАТ «Комерційний «Фінансовий партнер» до ТОВ «Фінстрим». У цей же день, 28 грудня 2016 року, Товариство з обмеженою відповідали «Фінстрим» укладає з [PERSON] фондом «Розвиток Черкащини» Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого [PERSON] фонд «Розвиток Черкащини» набув право вимоги за Генеральною кредитною угодою №010/02-18/10; від 31.07.2007, Додатком №4 до Генеральної кредитної угоди №010/02-18/1026-0; 31.07.2007, Кредитний договір №010/02-18/1026/04-12 від 26.01.2012, та, як зазначено договорі - набув статусу Іпотекодержателя за договором іпотеки. Окрім цього, 28 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» та [PERSON] фондом «Розвиток Черкащини» було укладено договір відступлення права вимоги, згідно п. 2.1. якого «...в порядку та на умовах, визначеним Договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому Вимоги за Кредитним договором та Договором забезпечення, а Новий кредитор зі Первісного кредитора як сторону - кредитора у Кредитному договорі, Договорі забезпечення, та приймає на себе всі його прав та обовязки за кредитним договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених Договором.» [PERSON] Фонд «Розвиток Черкащини» 21.02.2017 реалізував своє право на позасудове задоволення вимог Іпотекодержателя на підставі застереження, що містилося у Розділі 5 Договору іпотеки, шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки. [PERSON] Фонд «Розвиток Черкащини» 11.05.2017 реалізував належну йому квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістомстатті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При укладенні оскаржуваних договорів договору про відступлення права вимоги за сторони керувалися положеннями статей 512,513,514ЦК України. Крім того, оскаржуваними договорами не передбачено плату за передачу Новим кредитором грошових коштів Первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги, така оплата Первинним Кредитором на користь Нового кредитора не здійснювалась, доказів надання за оскаржуваними правочинами фінансових послуг Позивачем не надано. Таким чином, оскаржувані договори укладені у звязку із відступленням права вимоги за основним зобовязанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу. Такий підхід до визначення дійсної правової природи правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги за зобовязанням, викладено у постанові Верховного суду України від 06.07.2015 у справі у справі № 6-301цс15. Крім того, відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Діюче законодавство не містить норми, якою заборонено відступлення права вимоги боргу за кредитним договором та похідними договорами забезпечення на користь фізичної особи. Суд вважає, що предметом оскаржуваних договорів не є набуття новим кредитором права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання сформованого боргу. Перелік банківських послуг, які підлягають ліцензуванню визначено у ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Повернення грошових коштів, від позичальника із заборгованості за кредитним договором не належить до банківських чи інших фінансових послуг. Відтак, не вимагається отримання ліцензії для здійснення діяльності щодо отримання коштів від позичальника у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та не обмежується у звязку з цим коло осіб, які мають право вчиняти такі дії. У свою чергу Законом України «Про іпотеку» не встановлено спеціальних вимог до особи Іпотекодержателя для застосування механізмів звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобовязань за кредитними договорами. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Аналізуючи викладені норми законодавства у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, а також відсутності порушень ст.ст. 524, 1054, 1079 ЦК України при їх укладенні. Щодо доводів позовної заяви про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на користь [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], суд зазначає наступне. При розгляді Верховним судом України справи №6-95цс15 сформульована наступна правова позиція: «За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України». Аналогічну позицію щодо недійсності правочинів наведено у постановах Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 року, від 10 жовтня 2011 року, від 17 жовтня 2011 року, від 25 квітня 2012 року, а також відображено у аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, проведеному Верховним судом України. Враховуючи, що спірне майно вибуло з власності позивача за результатом звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття іпотекодержателем у власність іпотечного майна у рахунок погашення заборгованості, вимоги про визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження такого майна не можуть бути задоволеними. Таким чином судом не встановлено обставин, які свідчать про вибуття квартири [ADDRESS] з власності позивачів поза його волею. Тому, аналізуючи наведене позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачами на надано достеменних доказів, тих обставин на які вони посилаються в своєму позові. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи Тому, з метою відновлення повноцінного здійснення права власності відповідача [PERSON], суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, оскільки, відсутні обставини, які були підставою для накладення арешту.

Outcome: dismissed