Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: покровська міська рада про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Красноармійського міського суду від 25.02.2005 року. Відповідач по справі [PERSON] є її сином і співвласником 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]: на 1/6 частину квартири на підставі рішення Красноармійського міського суду від 25.02.2005 року; на 1/6 частини квартири на підставі договору дарування квартири від 26.04.2005 року. Відповідач значиться зареєстрований на зазначеній житловій площі. Згідно акту від 28.05.2018 року [PERSON] не мешкає в квартирі з лютого 2015 року, добровільно виїхав з квартири та переїхав на постійне місце проживання в Росію. У зв»язку з тим, що відповідач не проживає в квартирі понад одного року, просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням- квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивачка в судове засідання не з'явилась, просила справу слухати без її участі. ( а. с. 20). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, просив справу слухати без його участі. В наданій ним заяві зазначив, що значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]; фактично проживає в Росії, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. ( а. с. 24). Представник третьої особи Покровська міська рада в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.( а. с. 19,27). Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є власником 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 11-12). Відповідач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 11-12). Згідно акту від 28.05.2018 року, складеному житлово-будівельного кооперативу «Угольок» відповідач [PERSON], син [PERSON], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 12.06.1998 року, не проживає з лютого 2015 року ( а.с. 14). Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12 ЦПК України кожна із сторін зобов»язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права корситування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] на праві приватної часткової власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 11-12). Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивачки про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном. Окрім того, суд зазначає, що право особи бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового помешкання, яке особі належить на праві приватної власності, не обмежується нормами чинного законодавства. Статтею 156 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України . Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] є членами сім'ї. Позивачка не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником 2/3 її частини яка є об'єктом приватної спільної часткової власності, а отже не наділена правом ставити питання про визнання членів сім'ї іншого співвласника таким, що втратив право користування квартирою. Окрім того, позивачка не надала суду доказів, що їй з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні її часткою у спірній квартирі чи порушуються її права як співвласника. Відповідач [PERSON] як співвласник не звільнений від сплати за житлово-комунальні послуги, тому доводи позивачки про наявність додаткових витрат по сплаті за комунальні послуги як порушення її прав співвласника, судом до уваги не приймаються. Окрім того, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 6 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;свідоцтва про смерть;паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятої статті 6 цього Закону. Окрім того, суд звертає увагу на той факт, що зняття з реєстрації допускається на підставі надання відділу державної реєстрації документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідач по справі є співвласником спірної квартири і має на свій розсуд користуватись належним йому на праві власності житлом, на день розгляду справи має вид на проживання в Росії та приймає громадянство Росії, в даному випадку зняття його з реєстрації із спірної квартири вирішується в позасудовому порядку, яким сторони мають право скористуватись при відсутності спору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed