Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивачка 23 липня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом, в якому зазначила, що квартира [ADDRESS] належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2000 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-64. Позивач зареєстрована і проживає у вказаній квартирі, крім неї у квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], які є її синами. Позивач є інвалідом другої групи за загальними захворюваннями, непрацездатна, пенсіонер за інвалідністю, має ряд хвороб, перебуває на диспансерному обліку в поліклініці міської лікарні № 5 м. Дніпропетровська. Інвалідність позивача пов'язана з захворюваннями опорно-рухливого апарату, позивач обмежена в рухах, при западанні дисків у хребті, постійно відчуває сильний нестерпний біль і потребує сторонньої допомоги. У зв'язку з тим, що позивач є дуже хворою людиною, відповідачі скористалися станом її здоров'я та умовили укласти договір дарування квартири і зобов'язалися доглядати її до кінця життя. Іншого житла, окрім спірної квартири позивач не має. 04 листопада 2013 року між сторонами було укладено договір дарування, згідно умов якого позивач подарувала відповідачам в рівних частках квартиру [ADDRESS] в обмін на те, що відповідачі будуть опікуватися нею, доглядати її, утримувати, оплачувати комунальні послуги. Вчиняючи спірний правочин позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення щодо прав та обов'язків сторін, не розуміла, що позбавляється права власності на квартиру, і свого єдиного житла. Після укладання договору відповідачі змінили своє ставлення до позивача. З початку 2014 року відповідачі не надають ніякої допомоги. Відповідач [PERSON] разом зі своєю дружиною ображають позивача, виказують намір розпорядитися своєю частиною, погрожує, що приведе в квартиру квартирантів корейської національності. Позивач сама оплачує комунальні послуги. Добровільно відповідачі розірвати договір дарування не бажають. Позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м. житловою площею 27,3 кв.м. , що складається з 1- коридор, 2,3 - жилих кімнат, 4-кухні, 5- вбиральні, 6- ванної,7- кладової, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 5985; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ? частину вказаної квартири за [PERSON] і на ? частину за [PERSON] та зареєструвати за позивачем право власності на спірну квартиру. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву визнав та не заперечував проти її задоволення, пояснив, що дійсно сторони укладаючи спірний договір дарування, зобов'язалися доглядати та утримувати матір. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2000 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-64 (а.с.13). В подальшому, 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 5985 був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарувала в рівних долях вказану квартиру [PERSON], [PERSON] (а.с.9-10). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.15). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона є дуже хворою людиною та за станом здоров»я потребувала сторонньої допомоги, яку їй обіцяли надавати її сини, відповідачі по справі, сподівалася на догляд, страждає захворювання опорно-рухливого апарату, позивач обмежена в рухах, при западанні дисків у хребті, постійно відчуває сильний нестерпний біль, що в сукупності свідчить про необхідну допомогу у побуті та догляді. Позивач є інвалідом другої групи за загальними захворюваннями, непрацездатна, пенсіонер за інвалідністю (а.с.17) Про стан здоров»я позивачки свідчать медичні документи, які містяться в матеріалах справи, зокрема, медичної картки стаціонарного хворого, виписка з історії хвороби (а.с.18-21, 126). Правовою підставою для визнання договору дарування недійсним позивач вказує на ч. 1 ст. 229 ЦК України. Згідно до вимог ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. З пояснень сторін вбачається, що відповідачі до укладення спірного договору дарування надавали позивачці допомогу, та зобов'язувалися після укладання договору доглядати її до кінця життя, оскільки вона потребує стороннього догляду. Зазначені обставини, підтверджують, що позивачка уклавши договір дарування з відповідачами, яким розпорядились своєю квартирою, бажала отримувати допомогу від відповідачів і надалі, довічно. Тобто позивач вважала, що спірний договір встановлює обов'язок відповідачів надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України, спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка, укладаючи договір з [PERSON], [PERSON]помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилились щодо змісту правочину. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Та обставина, що спірний договір дарування був укладений [PERSON] під впливом помилки, яка не мала наміру дарувати свою квартиру, тобто передавати квартиру без відповідних обов'язків відповідачам щодо її утримання, підтверджується також тим, що іншого житла у позивачки не має, після укладення договору дарування та по цей час позивачка проживає у спірній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги, на її ім`я відкритий особовий рахунок (а.с.16). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили обставини, на які посилається позивач в позовній заяві. Отже, оскільки внаслідок помилки позивачка неправильно сприймала угоду та її істотні умови, тому існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав ст. 229 ЦК України. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м. житловою площею 27,3 кв.м., що складається з 1- коридор, 2,3 - жилих кімнат, 4-кухні, 5- вбиральні, 6- ванної,7- кладової, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] , реєстр № 5985 є законними, обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Натомість, позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на ? частину вказаної квартири за [PERSON] і на ? частину за [PERSON] та зареєструвати за позивачем право власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір», звільнена від їх сплати, які інвалід другої групи, вважає за необхідне стягнути рівними частками з [PERSON], [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 2198, 08 грн На підставі викладеного та

Outcome: partial