Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивачка 27 жовтня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання майна спільної сумісною власністю, витребування майна та визнання права власності (а.с.2-8). Ухвалою суду від 01 березня 2017 року розєднано позовні вимоги [PERSON] про витребування майна виділено в окреме провадження (а.с.56). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 27.01.2007 року по 02 грудня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. В період шлюбу 26 серпня 2008 року за спільні кошти сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Значну частину коштів на придбання вказаної квартири були взяті від продажу квартири №74 в буд. 24 по пр.. Кірова у м.\~Дніпропетровська, яка належала позивачці на праві спільної сумісної власності. Довіреністю від 24.03.2014 року [PERSON] уповноважив [PERSON] здійснювати певні дії від його імені, яка діючи в інтересах останнього 11 квітня 2014 року продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] Під час укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від нотаріуса і покупців було приховано, що квартира є спільною сумісною власністю, що порушує права позивачки як співвласника. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на обґрунтування позовної заяви, позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати недійсним договір-купівлі продажу квартири від 11.04.2014 року; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позивачка в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала, у своїй позиції посилаючись на викладені у позові обставини та надані докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про місце та час судового причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Співвідповідачка [PERSON] та її представник за договором адвокат [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність вимог та пропуск позивачем строку позовної давності. Співвідповідач [PERSON] в особі свого представника за договором адвоката [PERSON] в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник співвідповідача також до суду надіслав письмові заперечення проти вимог, у яких письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі та участі [PERSON] (а.с.152). Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату (а.с.148). Про причини своєї неявки не повідомила. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в період із 27 січня 2007 року по 02 грудня 2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11, 15). 26 серпня 2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.14, 109). 11 квітня 2014 року [PERSON] в інтересах якого діяла на підставі довіреності [PERSON], уклав договір купівлі-продажу із [PERSON], [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с.16,17). Право приватної власності покупці [PERSON], [PERSON], належним чином зареєстрували (а.с.16). Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України №6-399цс17 від 05.04.2017 року. Враховуючи вищевикладене суд зауважує, що позивачкою не доведено та не обґрунтовано походження коштів, за які було придбано спірну квартиру. А тому, підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2014 року укладеним між [PERSON] в інтересах якого діяла на підставі довіреності [PERSON], та [PERSON], [PERSON], відсутні. Із цього також випливає безпідставність вимог щодо скасування державної реєстрації права власності зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] Згідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є незаконними, безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed