Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності на частку в нерухомому майні. У судовому засіданні позивачі та їх представник вказали, що позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Вказана квартира булла свого часу приватизована сторонами по справі і 25 грудня 1997 року отримано свідоцтво про право власності на житло. Квартира належить позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності без визначення часток. На даний час позивачі не проживають з відповідачем однією сімєю, відносини з відповідачем склалися погані, він почав приводити до квартири сторонніх осіб та розпивати з ними в квартирі спиртні напої. Внаслідок цього спільне проживання з ним в квартирі стало неможливим, і з цих причин позивачі змушені були покинути вказану квартиру. На даний момент позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою, заявляючи, що вона повністю належить йому, і позивачі не мають на неї права. Відповідач сховав документи на квартиру та відмовляється від поділу квартири в нотаріальному порядку. На даний час позивачі не мають правовстановлюючих документів на квартиру та не можуть вільно розпоряджатися належним їм майном. Позивачами було зроблено запит щодо отримання дубліката свідоцтва про право власності, замість привласненого відповідачем, однак булла отримана відповідь, що дублікат видається за спільною заявою усіх співвласників і лише у випадку втрати чи зіпсування документа. Просять визнати за кожним із позивачів право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що позивачі юридично праві по суті позову, але з моральної точки зору не праві. Працюючи на підприємстві він проживав в однокімнатній квартирі, куди привів і жінку з дитиною від її першого шлюбу, які є позивачами по справі. Потім приблизно за чотири роки до приватизації квартири він на сімю із трьох осіб отримав спірну двокімнатну квартиру. Дійсно вказана квартира булла приватизована на нього, дружину та дочку, яка на момент приватизації уже знаходилась в шлюбі та проживала окремо з чоловіком. Де знаходяться документи на квартиру йому не відомо. В теперішній час він проживає в квартирі сам. Вважає, що квартира належить йому, оскільки являється похідної від однокімнатної квартири, яка булла в його користуванні до шлюбу з позивачкою [PERSON] Позивачі таким чином практично намагаються його позбавити житла. Проти стягнення судових витрат не заперечував. Суд, вислухавши сторони по справі, перевіривши наявні докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] булла приватизована і 25 грудня 1997 року було отримано свідоцтво про право власності на житло. Приватизація квартири відбулася на [PERSON], [PERSON], [PERSON] без визначення часток, як спільна сумісна власність. На теперішній час, як стверджують сторони правовстановлюючих документів на квартиру не має, вони втрачені. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Ч.1,3 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ч.1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ст. 370, 372 ЦК України при здійсненні виділу чи поділу часток у спільній сумісній власності вважається, що частки усіх співвласників є рівними. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved