Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із зазначеним позовом, в якому посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON], який на час своєї смерті проживав у житловому будинку по [ADDRESS]. Відповідно до довідки, виданої Шакрівською сільською радою Рокитнянського району Київської області будинок з 1970 року і по даний час рахується за померлим [PERSON]. Зазначають, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після померлого та прийняли спадщину, подавши до Рокитнянської районної державної нотаріальної контори відповідні заяви і отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом. На разі, державний нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яким являється житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючого документа, яким би посвідчувалося право власності спадкодавця на це майно. З урахуванням уточнених позовних вимог просять визнати за [PERSON] право власності на на 1/2 частку спадкового майна, у порядку спадкування спільного майна подружжя, за [PERSON] у порядку спадкування право власності на 1/6 частку та за [PERSON] у порядку спадкування право власності на 1/3 частку цього нерухомого майна. Позивачі, будучи належним чином повідомленими, у підготовче судове засідання не з'явилися, натомість, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст. 211 ЦК України, надіслали до суду письмові заяви, якими позов підтримали та просять розглянути спір за їх відсутності. Відповідач в особі Шарківської сільської ради Рокитнянського району Київськогої області, будучи належним чином повідомленим, свого представника в підготовче судове засідання не направив, натомість відповідно до вимог ч.1 ст. 206 ЦПК України надіслав до суду письмову заяву, якою позов визнає та просить справу розглянути у відсутності його представника. За викладеного, суд ухвалює провести підготовче судове засідання у відсутності сторін спору, що узгоджується із положеннями ч.3 ст. 211, ст. 223 ЦПК України та за вимогами частини 2 ст. 240 цього України не здійснювати фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст. 19 ЦК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються ст. ст. 60, 61 СК України та ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1258, 1261, 1269 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За вимогами ч.2 цього ж Кодексу, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Із аналізу викладених вище норм, суд доходить висновку, що майно набуте під час шлюбу між подружжям - померлим [INFO] [PERSON] та [PERSON] належать їм на праві спільної сумісної власності, а відтак [PERSON] має право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове майно . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). За вимогами статті 1261 вказаного Кодексу у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки і такими відповідно до отриманих у справі доказів після померлого [INFO] [PERSON] є його діти тобто позивачі у справі [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до частини першої статті 1269 вказаного Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зважаючи, що спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до державного нотаріуса Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області таку заяву, то вони вважаються такими, що прийняли спадщину і про що також свідчать видані 27.10.2017 державним нотаріусом Рокитнянської районної нотаріальної контори Київської області Калітенко Л.Б. свідоцтво про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом на їх імя Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як вбачається із отриманих у справі доказів, право власності на житловий будинок не видавалося, а отримання його на ім'я позивачів не передбачено діючим законодавством (ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому порушене право позивачів підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (житловий будинок) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст..67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючого документа), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, визнання відповідачем позову судом приймається, так як не суперечить закону, не порушує права та свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved