Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивачі, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат Коваленко М.Ю., звернулись до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просять визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 13 квітня 1998 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони, зареєстрований на біржі нерухомості «Власність» № [NUMBER] , зареєстрований в КП «ММБТІ» 16.04.1998 за № 474 та встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 13 квітня 1998 року, зареєстрованого в журналі реєстрації біржі нерухомості «Власність» за №259, а також в КП «ММБТІ», за реєстровим № 474, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 1998 року, укладеного [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з іншої, позивачами придбано квартиру [ADDRESS] . Даний договір було посвідчено Товарно - сировинною біржою «Власність» та зареєстровано в журналі реєстрації біржі нерухомості «Власність» за №259, а також у встановленому на той час законному порядку в КП «ММБТІ», за реєстровим № 474. В теперішній час, позивачі вирішили продати належну їм на праві власності квартиру, для чого звернулись до нотаріуса. Постановою приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднової Н.В. від 26.06.2021 року, позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу, посвідчення його на біржі нерухомості, на той час не відповідало вимогам Цивільного кодексу Української РСР і в силу закону його слід вважати недійсним. Крім того, в договорі купівлі-продажу квартири співвласник [PERSON] значиться [PERSON] , тобто ім`я в договорі відрізняється від написання імені в паспорті. Враховуючи наявність відповідних обставин, які значною мірою порушують майнові права позивачів на вказану квартиру, якою вони безперешкодно володіють та користуються з 1998 року по даний час, вони змушені звернутись до суду з даним позовом про визнання договору дійсним та встановлення належності правовстановлюючого документу позивачу [PERSON] Позивачі у судове засідання не з`явились, від їх представника - адвоката Коваленка М.Ю. надійшла заява з проханням слухати справу за відсутності позивачів та за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомої суду причини, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик [PERSON] у судове засідання, що у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, вважається належним повідомленням про судовий розгляд цивільної справи. Заяви про відкладення судового засідання та про проведення судового засідання за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Третя особа представник Колективного підприємства Товарно - сировинна біржа «Власність» в судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Заяви про відкладення судового засідання та про проведення судового засідання за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяви представника позивачів про слухання справи за їх відсутності та у зв`язку з неявкою відповідача та представника третьої особи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 1998 року, укладеного між [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з іншої, придбано квартиру [ADDRESS] (а.с.15) Факт належності зазначеної квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] також підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] (а.с.16-17). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.06.2021 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В. було відмовлено [PERSON] , у вчиненні нотаріальної дії, оскільки договір купівлі-продажу, зареєстрований біржею нерухомості «Власність» 13.04.1998 року, укладений з порушенням чинного законодавства України та у вказаному договорі купівлі - продажу квартири співвласник [PERSON] значиться [PERSON] , тобто ім`я в договорі відрізняється від написання імені в паспорті (а.с.18). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статями 224,227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений позивачами договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.03.1999 року, будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У цьому аспекті слід, також, зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Згідно встановлених судом фактичних обставин продавець [PERSON] продав, а покупці: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] та сплатили гроші за придбане майно. Даний договір було зареєстровано в біржі нерухомості «Власність» за № 259, а також в КП «ММБТІ» за реєстровим № 474. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за фізичними особами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.1998 року № 259, посвідченого біржею нерухомості «Власність». Отже, судом встановлено, що при вчиненні договору купівлі-продажу спірної квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу зазначеної квартири, на ім`я сторін було здійснено реєстраційний напис та видано технічний паспорт на вказану квартиру. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Таким чином, сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Стаття 1 Першого протоколу, яка має головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном («Sovtransavto Holding v. Ukraine» п. 96, «Broniowski v. Poland» п. 143, «Oneryildiz v. Turkey» п. 134, «Pгduraru v. Romania» п. 88). За певних обставин стаття 1 Першого протоколу може вимагати певних заходів, необхідних для захисту права власності, навіть у випадку, коли йдеться про спір між фізичними або юридичними особами («Zolotas v. Greece № 2» п. 41). Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 13.04.1998 р. було вчинено у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення, правочин був реальним, сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, право власності позивачів було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації, а оскільки, на час виникнення спірних правовідносин, законодавець не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі, в зв`язку із чим мала місце конкуренція норм права, суд вважає, що в даному випадку позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягають повному задоволенню. Також, відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , виданого 26.09.1998 року, прізвище ім`я та по - батькові позивача [PERSON] зазначено [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії договору купівлі - продажу № 259 від 13.04.1998 року прізвище ім`я та по - батькові [PERSON] зазначено як « [PERSON] ». Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Таким чином, оцінивши належність, достатність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 13 квітня 1998 року, зареєстрованого в журналі реєстрації біржі нерухомості «Власність» за №259, а також в КП «ММБТІ», за реєстровим № 474, є доведеним. Встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно позивачу для реєстрації права власності на спірну квартиру. На підставі викладеного,

Outcome: approved