Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 11 листопада 1989 року було укладено шлюб. В липні 2020 року вона звернулась до Рокитнянського районного суду Київської області із позовом про розірвання шлюбу з відповідачем. За час перебування у шлюбі в 1990 році сторони спільно побудували житловий будинок [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] .. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2068 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер: 3223786001:01:043:0069, належній на праві власності позивачці [PERSON] .. Також до спільної сумісної власності подружжя відноситься рухоме майно - автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] , 1980 року випуску, двигун: газ/бензин, який зареєстрований на позивачку. Враховуючи той факт, що відповідач перешкоджає позивачці користуватись вказаними автомобілем та житловим будинком, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить: припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] , 1980 року випуску, двигун: газ/бензин, та стягнути з відповідача на її користь компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] , 1980 року випуску, двигун: газ/бензин, яка становить 16 186,50 грн; 13.07.2021 після задоволеного самовідводу судді Рокитнянського районного суду Київської області Чорненької О.І. відповідно до ст.ст. 31, 41 ЦПК України за розпорядженням в.о. голови суду справа надійшла до Таращанського районного суду Київської області. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 14.07.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення недоліків. 22.07.2021 на адресу суду надійшла заява з усунутими недоліками та документ про доплату судового збору. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 28.07.2021 дану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 15.09.2021 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та пояснила, що 11.11.1989 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. У 1990 році за спільні кошти вони з чоловіком почали будівництво будинку по [ADDRESS] . Завершили будівництво наприкінці 1991 року, заселились у новозбудоване житло. Документи на будинок оформили у 2002 році, 29.11.2020 на ім`я чоловіка було видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно. У 2008 році приватизували земельну ділянку під будинком. У липні вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, 06.07.2021 шлюб між ними було розірвано. Після цього відповідач зайняв таку позицію, що житловий будинок належить йому особисто. Вона з такою позицією не згодна, оскільки будинок було збудовано в період шлюбу за їхні спільні кошти та спільними зусиллями. Автомобіль також було придбано в період шлюбу за спільні кошти, його ринкова вартість орієнтовно складає 1 тисячу доларів. Це вбачається з оголошень на сайті «Авто-ріа». До спеціаліста щодо проведення оцінки спірного автомобіля вона не зверталась і не має наміру звертатись. Вартість половини автомобіля у розмірі 16 186,50 грн вона визначила на власний розсуд. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та погодився із тим, що будинок [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ 2101 є їх з позивачкою спільним сумісним майном, оскільки вони придбали ці об`єкти у період шлюбу за спільні кошти. Відповідач не заперечував щодо визнання за позивачкою права власності на ? частину житлового будинку, водночас зауважив, що визначена нею вартість автомобіля ВАЗ є завищеною, ринкової оцінки транспортного засобу, проведеної експертом, немає, а тому заперечував щодо стягнення з нього 16 186,50 грн, як компенсації ? вартості авто. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11.11.1989 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було укладено у виконкомі Синявської сільської Ради народних депутатів, актовий запис № 33, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 11.11.1989 /а.с.7/. У період перебування в шлюбі - протягом 1990-1991 років - сторони за спільні кошти збудували житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 100,00 кв.м., житловою - 66,3 кв.м.. Ця обставина сторонами не оспорюється і узгоджується із відомостями, що наведені у технічному паспорті та спірний житловий будинок. Так, згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , наявної у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , на території за вказаною адресою наявні наступні об`єкти: житловий будинок, 1990 року побудови, інвентаризаційна вартість якого - 32 839,00 грн; сарай, 1992 року побудови, інвентаризаційна вартість якого - 13 399,00 грн; погріб з шийкою, 1992 року побудови, інвентаризаційна вартість якого - 1 869,00 грн; убиральня, 1992 року побудови, інвентаризаційна вартість якої - 581,00 грн; ганок, 1990 року побудови, інвентаризаційна вартість якого - 149,00 грн; колодязь питний, 1992 року побудови, інвентаризаційна вартість якого - 1 076,00 грн; ворота з хвірткою, 1992 року побудови, інвентаризаційна вартість яких - 1 313,00 грн; огорожа, 1992 року побудови, інвентаризаційна вартість якої - 974,00 грн. Загальна інвентаризаційна вартість домоволодіння становить 52 200,00 грн /а.с.11 на звороті/. Із долученої до позову копії свідоцтва про право власності на житловий будинок /а.с.9/ вбачається, що на підставі рішення Синявської сільської ради №221 від 29.11.2002 [PERSON] було видано сказане свідоцтво, яке посвідчує належність йому цілого житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво містить реєстраційний напис про реєстрацію права власності [PERSON] на цей будинок, що записаний у реєстрову книгу № 5 за реєстровим № 1233 28 грудня 2002 року /а.с.9 на звороті/. Судом також встановлено, що спірний будинок розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером 3223786001:01:043:0069 площею 0,2068 га, що належить на праві власності позивачці [PERSON] згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №361376 від 28.08.2009 року, виданого на підставі рішення Синявської сільської ради №356 від 22.12.2008 /а.с. 73/. Із долученої до позову фотокопії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що 31.05.2016 за позивачкою [PERSON] було зареєстровано право власності на транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 2101, д.н.з. [NUMBER] , 1980 року випуску, червоного кольору, двигун: газ/бензин /а.с.12/. 06.07.2021 рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від шлюб між сторонами було розірвано /а.с. 74-77/. У зв`язку із наявністю спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя позивачка звернулась до суду з даним позовом. Вирішуючи спір, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу (ст. 57 СК України). За положенням ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Факт придбання житлового будинку та автомобіля в період зареєстрованого шлюбу не заперечувався сторонами, а тому відповідно до презумпції дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Підстав для відступу від рівності часток, визначених ст.70 СК України, судом не встановлено. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачки про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на цей житловий будинок та залишивши за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину цього нерухомого майна. Щодо вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] та стягнення на користь позивачки компенсації ? його вартості, суд зазначає наступне. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 2 статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема, у разі неподільності речі (відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Предметом даного спору є транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] , який був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. При цьому судом встановлено, що виділ у натурі ? частки спірного автомобіля провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (дане застосування положень закону і постанови Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наводиться в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року справа № 483/812/19 провадження № 61-20774св19). У частині 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст. 2 ЦПК). Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За положеннями статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Судом встановлено, що вартість спірного автомобіля визначена позивачкою орієнтовно, виходячи із запропонованих цін на подібні транспортні засоби на спеціалізованих Інтернет-ресурсах. Матеріали справи не містять доказів встановлення дійсної (ринкової) вартості спірного транспортного засобу. Судом неодноразово було роз`яснено позивачці положення статей 12 та 81 ЦПК України щодо її обов`язку доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, необхідності визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу. Акцентувалось, що ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням процесуальної дії, а саме непроведення оцінки ринкової вартості спірного автомобіля, несе сама позивачка. Проте, позивачка у судовому засіданні зазначила, що вона не має наміру проводити оцінку ринкової вартості спірного автомобіля, клопотань про призначення відповідної експертизи заявляти не буде. Враховуючи наведені обставини, суд висновує, що вимога позивачки про визнання за відповідачем права власності на автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] та стягнення на її користь компенсації ? вартості цього транспортного засобу у розмірі 16 186,50 грн недоведена і до задоволення не підлягає. Водночас, суд враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у статті 13 ЦПК України, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується відповідними положеннями ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Так, частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи, що вбачається з копії довідки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії МОЗ України від 14.06.2017 (довічно) /а.с.78/. А відтак, відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial