Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дітей, а саме: доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/2 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до виповнення найстаршою дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01 березня 1997 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №03. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які на даний час проживають разом з нею та проблемами яких та їх матеріальним забезпеченням займається вона. Разом з цим, відповідач не відвідує своїх малолітніх дітей, не цікавиться їх здоров'ям та вихованням, не виявляє бажання створити належні матеріально-побутові умови для їх проживання та не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання таких. Оскільки таким чином відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 01 березня 1997 року було зареєстровано шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження 01 березня 1997 року зроблено відповідний актовий запис за №03. Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме: донька- [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 22 серпня 2002 року, актовий запис №15 від 22 серпня 2002 року, та син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 17 вересня 2004 року, актовий запис №20 від 17 вересня 2004 року. Крім цього встановлено, що відповідач [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своїх дітей, утримувати, виховувати і забезпечувати їх. Отже, такими діями відповідач порушує свої зобов'язання, закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Також, в принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402, кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов'язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує обов'язок щодо утримання своїх малолітніх дітей, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на їх утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовна заява [PERSON] подана 28 листопада 2014 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дітей. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved