Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивачі [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] 26.01.2011р.н., та [PERSON], яка діє лише в інтересах малолітнього, звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON], просять ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], вселити їх у вказану квартиру та зобов'язати відповідача передати позивачам ключі від вхідних дверей квартири, а також зобов'язати її не чинити перешкоди в користуванні цією квартирою. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що квартира [ADDRESS], загальна площа якої становить 48,6 кв.м. на праві спільної сумісної власності належить позивачу [PERSON] та відповідачу, яка є його матір'ю. Крім них, в квартирі також зареєстрований син позивачів, [PERSON] [INFO] Такі обставини дають їм право на користування квартирою, однак, через те, що відповідач заперечує проти такого проживання та відмовляється надати ключі від вхідних дверей, вони позбавлені можливості його реалізувати. В добровільному порядку спір вирішити не вдалось, про що свідчить постанова про закриття кримінального провадження від 06.11.2013р., і оскільки житлові права позивачів є порушеними з боку протиправних дій відповідача, вимушені захищати їх в судовому порядку, з приводу чого пред'явили згаданий позов. Позивачі в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, в тому числі, в інтересах малолітньої дитини, дали пояснення аналогічні вищенаведеним, підтвердили факт чинення їм перешкод у проживанні квартирою з боку відповідача та просять позов задовольнити. Крім цього, позивач [PERSON] вказала, що не має наміру проживати у цій квартирі, усвідомлює факт, що вона належить чоловіку та не заперечує, що останній, разом з їхнім сином, будуть проживати окремо. Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила. Мотиви заперечення, які вона висловила в судовому засіданні полягають в тому, що [PERSON] є таким, що втратив право на користування квартирою. Рішення суду про визнання його таким відсутнє, однак через те, що останній протягом доволі тривалого часу не проживає в ній, та не несе витрат по утриманню квартири, вважає, що він не має права на вселення в неї, тим більше з дитиною, батьком якої, на її думку, не може бути [PERSON] Поряд з цим, попередньо відповідач подала до суду письмові заперечення проти позову (а.с.28-33), мотиви якого полягають в тому, що відповідач визнає право на проживання у квартирі [PERSON], оскільки він є її співвласником, однак таке право вона заперечує за його дружиною та її трьома дітьми, серед яких і малолітній [PERSON] На її думку, дії позивачів спрямовані на подальше вселення у квартиру п'ятьох осіб, після чого вони спробують виселити її з квартири. Між сторонами доволі тривалий час існують напружені, неприязні відносини, і з метою недопущення ситуації про порушення її житлових прав у спосіб, обраний позивачами, пропонувала сину продати квартиру за умови забезпечення її житлом або за умови поділу грошових коштів, виручених з продажу, однак позитивного результату досягнуто не було. Ствердила, що ключі від квартири відповідачу надала ще у 2008 році після заміни вхідних дверей, які проводила разом з сином, однак в будь-якому випадку, кінцева її позиція щодо суті спору полягає в безпідставності позовних вимог, які не можуть бути задоволенні і про що просить суд ухвалити рішення, оскільки в протилежному випадку, в подальшому будуть порушені її житлові права, які гарантуються та охороняються Конституцією та Законами України. Представник третьої особи в судовому засіданні висловився про підтримання позовних вимог, оскільки співвласник, яким являється позивач [PERSON] має право на користування житловим приміщенням, і оскільки в цій квартирі зареєстрований малолітній син співвласника, право користування належить і йому. Враховуючи те, що відповідач особисто підтвердила, що її син та малолітній [PERSON] в квартирі не проживають, вважає позов підставним, і в першу чергу, з метою захисту прав малолітнього, просить його задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач являються власниками квартири [ADDRESS], в підтвердження чого до матеріалів долучено копію свідоцтва про право власності на квартиру від 17.07.1996р. (а.с.8). Згідно довідки ЛКП «Дім» від 23.10.2013р. (а.с.10), окрім них у квартирі прописаний малолітній [PERSON] [INFO], який згідно свідоцтва про народження (а.с.17) являється сином позивачів. Насамперед, суд критично оцінює пояснення відповідача про те, що малолітній [PERSON] не є сином співвласника. Згідно вимог сімейного законодавства, а саме ч. 1 ст. 122 СК України, дитина, яка народжена у шлюбі, походить від подружжя. Оскільки до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про шлюб позивачів (а.с.19), які зареєстрували його 20.07.2010р., тобто до народження сина, слід вважати встановленим, що [PERSON] є батьком малолітнього. Згідно вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України становить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд - ч. 1 ст. 319 ЦК України. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні - ч. 1 ст. 321 ЦК України. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи зібрані в справі докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд вважає, що вимога позивача про усунення перешкод в користуванні власністю є доведеною. Так, відповідач особисто ствердила в судовому засіданні, що не бажає проживати разом з сином та його сім'єю, і останній, разом з малолітнім в квартирі не проживає. Такі обставини, поряд з постановою про закриття кримінального провадження від 06.11.2013р. (а.с.13) дають достатні підстави для висновку, що позивачам чиняться перешкоди у праві користуванні житловим приміщенням, захист якого є обов'язком суду. Суд не ставить під сумнів той факт, що між сторонами існують тривалі та неприязні стосунки. Вказані обставини не заперечили також сторони в судовому засіданні, однак в будь-якому випадку, вони не можуть слугувати підставою для відмови в позові, позаяк таким рішенням буде порушене конституційне право позивачів на житло, і таке рішення вимогам законності та справедливості відповідати не буде. Поряд з цим, позиція відповідача про втрату позивачем права на користування квартирою на увагу заслуговувати не може. Як слідує з положень ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вимоги вказаної норми є імперативними, і за логікою законодавця, яка полягає в охороні державою конституційного права на житло, в будь-який інший спосіб, окрім судового, особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні відповідач особисто заявила, що з таким позовом до суду не зверталась, і рішення про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутнє. Відповідно, немає підстав вважати, що у останнього, відсутнє право, яке захищається даним судовим рішення. Незважаючи на те, що позивач особисто підтвердив свою відсутність в квартирі близько 18 років, суд не може відмовити йому в захисті житлового права, оскільки такого права в судовому порядку він не позбавлявся, відповідно, у нього воно збереглось, і в разі його порушення, воно підлягає обов'язковому захисту. Що ж стосується письмових заперечень відповідача проти позову з мотивів подальшого порушення її житлових прав з боку позивачів, суд в даному випадку вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Як вже зазначалась вище, житлові права особи захищаються Конституцією та Законами України. Це означає, що не лише позивачі, а й відповідач, як співвласник квартири має право на охорону державою її житлових прав. У випадку чинення на неї будь-якого фізичного чи психічного тиску, остання вправі звернутись до правоохоронних органів або до суду з метою захисту від протиправних посягань. Вселення інших осіб в квартиру, проти чого так заперечує відповідач проводиться згідно з нормами житлового законодавства, і якщо нормами ст. 65 ЖК України не передбачено згоди інших співвласників на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, то на вселення в жиле приміщення інших членів сім'ї співвласника така згода є обов'язковою. З пояснень відповідача слідує, що головним ініціатором її подальшого виселення після вселення позивачів є [PERSON], яка в судовому засідання ствердила, що не має бажання проживати в цій квартирі. Для її вселення, необхідно отримати згоду відповідача, і враховуючи те, що остання заперечує проти такого вселення, вона вправі згоди не надавати. Якщо ж [PERSON] все ж таки порушить встановлений законом порядок вселення, відповідач вправі буде захищати свої житлові права як в позасудовому так і в судовому порядку. Крім цього, з метою уникнення порушень житлових прав, які на думку відповідача виникнуть після вселення позивачів, вона вправі вимагати виділу своєї части із майна, яке є у спільній сумісній власності, і у випадку неможливості такого виділу - право на грошову компенсацію від інших співвласників, або ж за згодою іншого співвласника у будь-який передбачений законом спосіб відчужити квартиру, що в кінцевому, виключить можливість порушення її житлових прав позивачами. Підсумовуючи наведене, не ставлячи під сумнів факт фізичних та психічних труднощів в спільному проживанні позивачів та відповідача, суд позов задовольняє, оскільки лише таким рішенням захищене буде житлове право співвласника то його малолітнього сина. Враховуючи те, що відповідач являється інвалідом 3 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, про що до матеріалів справи долучено копію відповідного посвідчення (а.с.40), а за правилами п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнені інваліди Великої Вітчизняної війни та сім'ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи, незважаючи на задоволення позову, стягнення з останньої судового збору, в порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України є не можливим. На підставі наведеного та

Outcome: approved