Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачкою в зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] , який не проживає у зазначеній квартирі з 2014 року, перешкод для проживання не має. Позивачка мешкаюча одна в спірній квартирі та отримуючи невелику пенсію, вона вимушена сплачувати за відповідача комунальні послуги та не має можливості оформити субсидію, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Тому, [PERSON] вважає, що [PERSON] своїми діями перешкоджає їй в користуванні та розпорядженні її майном, а також унеможливлює отримання соціальних пільг. З огляду на викладене, позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача на адресу суду надійшла нотаріально посвідчена заява, якою [PERSON] просить суд розгляд справи здійснювати за його відсутності, вимоги позову визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, виходячи з положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України з яких вбачається, що визнання вимог позову відповідачем не є безумовною підставою задоволення вимог позову, а суд уповноважений відмовити відповідачу у визнанні позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) №00403 від 07 травня 1996 року квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається з листа-відповіді Відділу державної реєстрації Вугледарської міської ради №07-01-18/580 від 01.10.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до акту №073 від 22 травня 2018 року, виданого Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Гармонія-Вугледар», [PERSON] зареєстрований, але з 2014 року не мешкає у квартирі [ADDRESS] . Перешкод до проживання не має (а.с. 7). Згідно довідки від 10 травня 2018 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «ЖилФонд», [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до довідки №3924 від 07 серпня 2018 року, виданої Волноваським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ м. Вугледар і отримує пенсію за вислугу років, щомісячний розмір пенсійної виплати останньої станом на серпень 2018 року складав 2060,13 гривень (а.с. 9). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) №00403 від 07 травня 1996 року, право власності якого, гарантовано ст. ст. 41,47 Конституції України та є непорушним, зважаючи, що право користування власністю є невід`ємною складовою права власності, а відповідача як співвласника спірної квартири не може бути позбавлено права користування нею, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову. Більш того, суд вважає необхідним відзначити, що порядок та умови зняття особи з реєстрації місця проживання визначено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року. Згідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, тобто, в даному випадку орган реєстрації має виключну компетенцію в питаннях зняття особи з реєстрації. З урахуванням виключної компетенції органу реєстрації щодо зняття особи з реєстрації, суд не може підміняти собою інший орган державної влади, приймаючи до уваги, що втрата права користування житлом є крайньою формою втручання у право власності на таке житло, а тому, відповідач, який не заперечує проти визнання вимог позову, як співвласник спірної квартири має право розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд та в позасудовому порядку знятись з реєстрації. Більш того, згідно ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однак, ні з позовної заяви, ні з доданих до неї доказів, не вбачається, що відповідач та/або будь-яка інша особа порушує та/або оспорює право власності позивачки на житлове приміщення, або будь-яке інше право чи законний інтерес останньої. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed