Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом до Російської Федерації, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20.01.2012р. їх син [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, а з 07.07.2014р. брав участь у бойових діях на території Донецької області, що велися з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Маринівка, Шахтарського району, Донецької області, 16.07.2014р. [PERSON] загинув від поранень, отриманих внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Ці обставини встановлені рішенням Савранського районного суду Одеської області від 11.04.2019р. по цивільній справі №512/782/18, а тому згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Отже, саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя їхнього сина, передбачене ст.27\~Конституції України та ст.2\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950р.. Позивачі зазначають, що 01.01.2016р. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) оприлюднив «Правила суду компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди. Так, п.п.15 п.3 цих Правил встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш ніж одного порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого порушення. Позивачі вказують, що порушивши основоположні права і свободи людини, а саме позбавивши життя їхнього сина [PERSON] , Російська Федерація завдала їм тяжких моральних страждань та грубо порушила право на повагу до сімейного життя, вони відчувають безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратили душевний спокій та постійно відчувають незахищеність та розчарування. Через смерть сина вони втратили сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчувають страждання від втрати рідної людини, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, оскільки постійно знаходяться у стресовому стані, який супроводжується періодичними депресіями. На думку позивачів безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого їм завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її Збройні Сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються Російською Федерацією і мають на озброєнні засоби, використання яких становить підвищену небезпеку для оточуючих. Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права, а тому наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з повноправного учасника цивільних відносин, на їхню користь грошової компенсації у рахунок відшкодування моральної шкоди, яку позивачі оцінили у розмірі по 1699800грн. кожному, що еквівалентно 60000 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. В судове засідання позивачі не з`явилися, подали до суду заяву, в якій позов підтримали, просили його задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення, а справу просили розглянути за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов, а також заяву про розгляд справи за його відсутністю не подав. За таких обставин, враховуючи неявку представника відповідача, повідомленого належним чином, приймаючи до уваги згоду позивачів на ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, прийшов до наступного. Встановлено, що позивачі [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] від 30.03.1988р. (а.с.14). 20.01.2012р. [PERSON] уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки (а.с.15-17). Згідно довідки Савранського районного військового комісаріату від 24.07.2018р. №68 молодший сержант [PERSON] в період з 07.07.2014р. по 16.07.2014р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в с.Маринівка, Шахтарського району, Донецької області (а.с.20). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Савранського районного управління юстиції в Одеській області 17.09.2014р., [PERSON] помер [INFO] у віці 26 років в с.Маринівка, Шахтарського району, Донецької області, про що складено відповідний актовий запис №263 від 17.09.2014р. (а.с.23). Наказом командира військової частини [NUMBER] від 22.09.2014р. №1246 молодшого сержанта [PERSON] визнано таким, що загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні антитерористичної операції поблизу населеного пункту Маринівка, Шахтарського району, Донецької області, під час бою внаслідок застосування стрілецької зброї та пострілів з танку з боку невідомих озброєних формувань (а.с.21-22). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини пп [NUMBER] (по стройовій частині) смт.Чорноморське від 29.09.2014р. №203 молодшого сержанта [PERSON] виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі смертю, що пов`язана з виконанням військової служби (а.с.18-19). Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 11.04.2019р. по цивільній справі №512/782/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі [PERSON] при виконанні ним обов`язків військової служби 16.07.2014р. в районі с.Маринівка, Шахтарського району, Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом встановлено, що постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015р. було схвалено текст вказаної заяви, з аналізу якої вбачається, що 20.02.2014р. були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997р. для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014р. із змінами і доповненнями, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» №685-VІІІ від 15.09.2015р., Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації 20.02.2014р.. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014р.). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015р. зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації почалися 23.08.2014р.. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991р. збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками збройної агресії Російської Федерації постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VІІІ від 17.03.2015р. визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015р. зазначено, що з 20.02.2014р. проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також, постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015р. затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Аналізуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України, стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув син позивачів. Згідно з ч.2 ст.2\~ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ч.6 ст.5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22\~ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно зі ст.23 цього Кодексу моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.ст.1167, 1168\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Російською Федерацією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на переконання суду, є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду, позивачі довели, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через втрату сина [PERSON] , які вони відчувають роками, наявні підстави для задоволення їх вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора Російської Федерації на користь батьків загиблого.

Outcome: approved