Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що вони є чоловіком і дружиною, мають у власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , підтвердженням чого є Договір купівлі-продажу від 15.08.2019 року, Технічний паспорт, витяг з реєстру, в якому позивачі вдвох, на сьогоднішній день проживають. За вказаною вище адресою зареєстровані [PERSON] та її син - [PERSON] , що підтверджується Довідкою Тахтаулівської сільської ради за № 1566 від 05.09.2019 року. [PERSON] , зареєстрований за іншою адресою. Вже понад шість місяців відповідач не проживає у вказаному будинку та його місце проживання позивачам не відоме. Факт реєстрації відповідача в квартирі порушує їхнє право власності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі його використовувати. З акту про не проживання від 17.05.2021 року вбачається, що відповідач починаючи з 26 жовтня 2020 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української PCP, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української PCP, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475, 97- ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верхового Суду України від 03.04.1987 р. №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може біти підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення. Покинувши місце реєстрації, відповідач не вжив дій по зняттю з реєстраційного обліку, у зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості вирішити питання зняття відповідача з реєстраційного обліку у позасудовому порядку. Так, як реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачам в повній мірі вільно розпоряджатися своїм нерухомим майном та тягне за собою додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, а також, за відсутності у відповідача права власності на зазначену квартиру, те, що відповідач протягом семи місяців, не проживає у спірному будинку без поважних причин, за цей період він ніяких передбачених законом дій для реалізації своїх претензій на квартиру не здійснив, місце його проживання не відоме, вважають, що єдиний можливий спосіб зняти відповідача з реєстраційного обліку, - це визнати його в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та представник позивачів - адвокат Петько А.В. у судове засідання надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від його представника Петько А.В. наявна заява про розгляд справи у їх відсутність Відповідач у судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, просив задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є чоловіком і дружиною, мають у власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , підтвердженням чого є Договір купівлі-продажу від 15.08.2019 року, Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в якому позивачі вдвох, на сьогоднішній день проживають. За вказаною вище адресою зареєстровані [PERSON] та її син - [PERSON] , що підтверджується Довідкою Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за № 1566 від 05.09.2019 року. [PERSON] , зареєстрований за іншою адресою. Вже понад шість місяців відповідач не проживає у вказаному будинку та його місце проживання позивачам не відоме. Факт реєстрації відповідача в квартирі порушує їхнє право власності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі його використовувати. З акту про не проживання від 17.05.2021 року вбачається, що відповідач починаючи з 26 жовтня 2020 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачі відповідачу не чинить. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі даним житловим будинком не цікавиться. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень етапі 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до етапі 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Статтею 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верхового Суду України від 03.04.1987 р. №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може біти підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи вище наведене, [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Судовий збір підлягає розподіленню відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved