Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання права засновника фермерського господарства та права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського ( фермерського ) господарства в порядку спадкування, в якому зазначили, що 10 вересня 2012 року помер батько позивачів - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить фермерське господарство «Жоміренка Миколи Івановича», засновником якого був спадкодавець. Для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 45,40 га, яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області відповідно до державного акту на право постійного користування землею Б №010627 від 1991 року. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька [PERSON], які прийняли спадщину так як їх матір, дружина спадкодавця [PERSON], відмовилися від спадщини. Однак у видачі їм свідоцтва на право на спадщину було відмовлено завідувачем Добровеличківської державної нотаріальної контори [PERSON] з посиланням на те, що спадкодавець [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку площею 45,40 га не набув, тобто свої права не використав, а також у статутному фонді господарства відсутнє майно. Оскільки вони продовжили після смерті батька займатися веденням фермерського господарства, позивач [PERSON], згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є керівником даного господарства, але позбавлені можливості оформити право на фермерське господарство та землю, яке до них перейшло від спадкодавця. Позивачі вважають, що є єдиними спадкоємцями за законом після смерті батька, які прийняли спадщину. Земельна ділянка була надана спадкодавцю у постійне користування на підставі державного акту для ведення селянського (фермерського) господарства. Керівником ФК на теперішній час є позивач [PERSON], як спадкоємець померлого. Належне спадкодавцю право користування земельною ділянкою на момент відкриття спадщини не припинилося і входить до складу спадщини, а отже перейшло до позивачів по справі,що спонукало їх звернутися до суду з відповідним позовом. Позивачі в судовому засіданні та їх представник підтримали позовні вимоги просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, будучи вчасно, належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Заяву про розгляд справи без його участі, заперечень щодо позову не надав. Відповідач [PERSON] будучи вчасно, належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Заяву про розгляд справи без її участі, заперечень проти позову не надала. Представник Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, будучи вчасно, належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Від голови сільської ради надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд вважає, що у справі є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, тому справу можливо розглянути по суті у відсутності сторін та винести очне рішення у справі. Заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини: [PERSON] є рідним батьком позивачів, що підтверджується свідоцтвами про народження [PERSON], серії VІІ-УР № 0488296 виданим 03.05.1965 року Тишківською сільською радою Кіровоградської області та [PERSON], серії І-АВ № 163174, виданим 05.11.1968 року Тишківською сільською радою Кіровоградської області а.с.25). На підставі Державного акта на право користування землею серії Б № 010627, виданого у 1991 році Добровеличківською районною радою народних депутатів Кіровоградської області, [PERSON] виділено у безстрокове і безоплатне користування 45,4 гектара землі для створення селянського господарства на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (а.с.10-13). Згідно Статуту селянського ( фермерського) господарства [PERSON] встановлено, що засновником господарства є [PERSON], який мешкав за адресою: с. Андріївка, Добровеличківського району, Кіровоградської області ( а.с.14-17). Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Державної реєстраційної служби серії АА № 121322, виданою 01.02.2013 року, підтверджено факт реєстрації селянського (фермерського) господарства [PERSON] за адресою с. Андріївка, Добровеличківського району, Кіровоградської області (а.с.20). Згідно свідоцтва про смерть серії І-ОЛ № 156237, виданого 11.09.2012 року Тишківською сільською радою Добровеличківського району Кіровоградської області встановлено, що [PERSON] помер 10 вересня 2012 року в с. Андріївка Добровеличківського району Кіровоградської області ( а.с.27). Протоколом засідання зборів спадкоємців засновника селянського (фермерського) господарства [PERSON] від 29.01.2013 року вирішено призначити керівником СФГ [PERSON] - [PERSON] ( а.с.21). Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії №101/02-14 та №102/02-14 від 16.05.2017 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їхнього батька [PERSON] у зв'язку із відсутністю права приватної власності на земельну ділянку 45,40 га, яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, а також на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на селянське (фермерське) господарство [PERSON] ( а.с. 22, 23). Відповідно до нотаріально завіреної заяви, [PERSON] є дружиною покійного [PERSON] від 26.02.2013 року, яка відмовилася від належної їй за законом частини спадщини. Просила свідоцтво про право власності не видавати на 1/2 частку (а.с.24). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 557888 встановлено, що селянське (фермерське) господарство [PERSON] зареєстроване за адресою [INFO], дата проведення державної реєстрації 20.12.1995 року, дата зміни свідоцтва про державну реєстрацію - 12.09.2008 року (а.с.26). З матеріалів спадкової справи №78/2013 до майна померлого [PERSON], інших спадкоємців або осіб, які прийняли спадщину судом не встановлено та підтверджено факт подачі заяви про прийняття спадщини позивачами та надану їм відмову №101/02-14 та №102/02-14 від 16.05.2017 року. Крім того інші особи, які мають право на обов'язкову частку у спадщині судом також не встановлені. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті . Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У випадку відмови отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору, особа вправі за захистом порушеного права звернутися до суду. Відповідно до пункту першого частини першої статті 1219 Цивільного кодексу України до складу спадщини не входять особисті немайнові права. Суд зазначає, що відповідно до статуту селянського (фермерського) господарства [PERSON], померлий [PERSON] був особою, який створив фермерське господарство та був головою господарства, тобто був наділений правами та обов'язками, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, а отже відноситься до особистих немайнових прав. Водночас суд вважає, що виникнення у спадкоємців права на спадщину, пов'язується із прийняттям майнового права засновника селянського (фермерського) господарства [PERSON], що зумовлює входження права до складу спадщини після смерті спадкодавця. Отже суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги та з врахуванням пункту першого частини першої статті 1219 Цивільного кодексу України необхідно визнати за [PERSON] та [PERSON] майнові права засновника фермерського господарства [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON]. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] та [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON] права на постійне користування земельною ділянкою площею 45,40 га, яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, суд зазначає наступне. Відповідно до частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. За змістом частини другої статті 92 ЗК України передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Отже земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. При цьому, як встановлено, між власником спірної земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) та головою ФГ Жоміренко [PERSON] не укладався договір, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужою земельною ділянкою. Разом з тим, ФГ Жоміренка [PERSON] не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) для оформлення своїх прав на користування нею. Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. Отже суд приходить до висновку, що за вказаних обставин право на постійне користування земельною ділянкою площею 45,40 га, яка розташована на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області не може передаватись позивачам у порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON].

Outcome: partial