Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 16 грудня 2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кароліно-Бугазької селищної ради Білгород-Дністровського району про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . 21 липня 2014 року приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіна Л.С. видала позивачці [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на зазначену вище квартиру. Однак, як стверджує позивачка [PERSON] , на даний час їй стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 14.04.2011 року №119 померлому [PERSON] було надано узгодження на самочинно побудовані будівлі, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2011 року було визнано право власності за спадкодавцем [PERSON] на прибудову літ. «1Ї2», яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, за життя спадкодавець [PERSON] не встиг зареєструвати право власності у встановленому чинним законодавством порядку на зазначену вище самочинно побудовану будівлю, тому позивачка звертається до суду з позовними вимогами про визнання за нею права власності на зазначену вище самочинно побудовану прибудову літ. «1Ї2», яка розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] .. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2019 року було витребувано докази по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.03.2020 року було витребувано докази по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.09.2020 року було витребувано докази по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2020 року було залучено у якості співвідповідача по даній справі Затоківську селищну раду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2020 року було закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.06.2021 року було змінено первісного відповідача Затоківську селищну раду на належного відповідача - Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні позивачка [PERSON] та адвокат Шаркевич Я.В., який діє в її інтересах позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просили їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, однак надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. В судове засідання представник відповідача Кароліно-Бугазької селищної ради Білгород-Дністровського району не з`явився, про дату та час судового зсідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №656. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАА 863567, виданого 21.07.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С., спадкоємцем майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: 1/7 частки квартири під [ADDRESS] є його дружина - [PERSON] . Даний факт підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24498521 від 21.07.2014 року. Те, що позивачка [PERSON] є дружиною спадкодавця підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 23.06.1984 року Затоківською селищною радою народних депутатів смт Затока м.Білгород-Дністровський, Одеська область. Спадкоємцями померлого [PERSON] , окрім позивачки [PERSON] є також його діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №119 від 14.04.2011 року, спадкодавцю [PERSON] було узгоджено для вирішення питання щодо визнання права власності в судовому порядку на самочинну прибудову «1Ї2», розташовану за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2011 року по справі №2-2965/11 було визнано за спадкодавцем [PERSON] право власності на самочинне будівництво, а саме на прибудову літ. «1Ї2», яка розташована з адресою: [ADDRESS] . Згідно повідомлення Завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області №1983/01-16 від 26.12.2019 року, спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] була заведена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С.. На підставі наказу Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.01.2018 року №07/03-05 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. було припинено приватну нотаріальну діяльність в Білгород-Дністровському міському нотаріальному окрузі Одеської області з 01.03.2018 року. Згідно повідомлення Одеського державного нотаріального архіву №3459/01-20 від 05.10.2020 року, на зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві знаходиться незавершена провадженням Спадкова справа №20/2013 до майна [PERSON] , померлого [INFO] , за якою видане лише одне Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. На інше майно зазначене в заяві про прийняття спадщини свідоцтва про право на спадщину не видавались. З матеріалів спадкової справи №20/2013 до майна [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що позивачка [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини [INFO] . Інші спадкомці померлого відмовились від прийняття спадщини на користь позивачки. Окрім того, з матеріалів зазначеної вище спадкової справи вбачається, що приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. на користь позивачки [PERSON] було 21.07.2014 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАА №863567 щодо 1/7 частки квартири під [ADDRESS] , у будинку під [ADDRESS] та 02.10.2014 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАВ №441201 стосовно грошового вкладу у сумі 90,16 грн., що знаходився на рахунку померлого в ПАТ КБ «Приватбанк». Суд зазначає, що ані з матеріалів спадкової справи, ані з матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачка [PERSON] взагалі зверталася до нотаріуса з заявою про оформлення спадщини щодо самочинної прибудови « [INFO] », розташованої за адресою: [ADDRESS] та отримала відповідну письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо зазначеного вище спадкового майна. Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 Розділу ІІ зазначеного у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що особа може звернутися до суду з вимогою про визнання права на спадщину за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи вищезазначене, оскільки позивачка [PERSON] не зверталася до нотаріуса з заявою щодо оформлення права власності в порядку спадкування після смерті її чоловіка на самочинну прибудову « [INFO] », розташовану за адресою: [ADDRESS] в нотарільному порядку та не отримувала відповідну письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій, позовні вимоги позивачки [PERSON] є такими, що заявлені передчасно та задоволенню не підлягають. Також суд вважає за необхідне зазначити наступне. В силу ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності таке ж право відповідно до ст.396 ЦК України має особа яка має речове право на майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Як передбачено ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності. Отже, з вищезазначеного вбачається, що чинним законодавством встановлено, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Оскільки спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , за життя не зареєстрував у встановленому чинним законодавством порядку, а отже не набув право власності на самочинну прибудову «1Ї2», розташовану за адресою: [ADDRESS] , позивачка [PERSON] теж не набуває права власності на зазначене вище спадкове майно. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідност.16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи №910/11511/18. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Відтак, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що заявлені позивачкою [PERSON] є передчасними, необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею.

Outcome: dismissed