Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [INFO] року помер [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Вони являються спадкоємцями першої черги за законом і прийняли спадщину. Однак нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок, оскільки правовстановлюючий документ на нього відсутній. Просили визнати за ними право власності на вказаний будинок з господарськими спорудами. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в заяві, доповнивши, що житловий будинок разом із господарськими будівлями був збудований батьком на протязі 1968-1988 років. Вони з матір'ю прийняли спадщину, а коли стали оформляти спадщину після смерті батька, було встановлено, що правовстановлюючі документи на будинок відсутні. Позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, про що повідомила суд письмовою заявою. Представник відповідача Слобідської сільської ради в задоволенні позовної заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], який проживав в с. Слобода Буринського району Сумської області (а.с.9). Після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями першої черги за законом якої є дружина спадкодавця [PERSON] та син - [PERSON], що вбачається із свідоцтва про одруження [NUMBER] та свідоцтва про народження [NUMBER], копії паспортів (а.с.5-8). Як вбачається з показів позивача [PERSON], довідок Слобідської сільської ради та копії спадкової справи №227, [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном ( п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР), а [PERSON] прийняв спадщину подавши заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини відповідну заяву ( п.2 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР). До спадкової маси ввійшов житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], який був збудований за життя спадкодавцем [PERSON] на протязі 1968-1988 років на відповідно відведеній земельній ділянці, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, витягом з рішення виконавчого комітету Слобідської сільської ради «Про передачу громадянам земельних ділянок у приватну власність та користування» від 31.07.1993 року (ас.12-18). Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований за спадкодавцем в погосподарській книзі виконавчого комітету Слобідської сільської ради за №01-84-1 (а.с.11). При цьому в 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Однак будь-які документи щодо прийняття в експлуатацію житлового будинку на теперішній час не збереглися і позивачами не надані, а нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно черезх відсутність правовстановлюючого документу (а.с.21). Разом з тим, відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568 (із змінами від 13.06.2012 ) документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Даний порядок діяв до 30.01.2013 року. Крім цього, згідно п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, який діяв до 01.01.2016 року, для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики об'єкта нерухомого майна є, в тому числі, технічний паспорт. На замовлення позивача 21.11.2016 року ТОВ «Буринське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами (а.с.12-17), а з довідки Путивльського бюро технічної інвентаризації та проектування вбачається, що спірний житловий будинок збудований відповідно до вимог ДБН та СНИП і підлягає експлуатації (а.с.19). Таким чином, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що забудовник [PERSON] побудував зазначений будинок на належно відведеній земельній ділянці, за відповідними технічними нормами, однак за свого життя не оформив належним чином право власності на нього, не провівши його реєстрацію в органах БТІ та помер. За таких обставин суд приходить до висновку, що останній побудувавши в 1968-1988 роках житловий будинок з господарськими спорудами набув статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набув право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ч,1 ст.529 ЦК Української РСР, положення якого діяли на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивачі прийняли спадщину, але не можуть скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість їхніх вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved