Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі відділення «Центральне» Вінницького філіалу публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області про захист прав споживачів та визнання недійсними пунктів кредитно-заставного договору, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.01.2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір №VIW3AL08182371, відповідно до умов розділу 17 якого відповідач надав позивачці кредит у сумі 73 800,25 грн. з метою придбання позивачкою автомобіля, процентна ставка становить 16,8% річних. Пунктом 2.2 вищезазначеного договору передбачено надання позивачем у заставу предмету застави, а саме автомобілю CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за договором. Однак, як в подальшому з'ясувалось, даним договором відповідач вводить в оману своїх клієнтів, оскільки в договорі є істотні умови, які порушують принципи добросовісності та норми цивільного законодавства, а тому внаслідок підписання договору в правах та обов'язках сторін виникає істотний дисбаланс на користь відповідача, що змусило позивачку звернутись до суду з даним позовом, в якому остання просила визнати пункти 5.2, 13.10, 14.5, 17.1.2-17.1.11 кредитно-заставного договору №VIW3AL08182371 від 22.01.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ПриватБанк», недійсним з моменту укладення договору; пункт 6.3.1 - недійсним, починаючи з 10.01.2009 року; пункт 16.9 - недійсним, починаючи з 22.09.2011 року. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю Сауляк Є.В. заперечував проти задоволення позову та просив у задоволенні останнього відмовити у зв'язку з безпідставністю. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - інспекції з питань захисту прав споживачів у Вінницькій області за довіреністю Білобородова В.Д. до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Однак, остання була присутня в минулих судових засіданнях, де позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні об'єктивно встановлено, що 22.01.2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір №VIW3AL08182371, відповідно до умов розділу 17 якого відповідач надав позивачці кредит у сумі 73 800,25 грн. з метою придбання позивачкою автомобіля, процентна ставка становить 16,8% річних (а.с.4-12). Пунктом 2.2 вищезазначеного договору передбачено надання позивачем у заставу предмету застави, а саме автомобілю CHEVROLET AVEO SF69Y, 2008 року випуску, для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за договором. Однак, як вбачається із пояснень позивачки та її представника в судовому засіданні, в кредитно-заставному договорі є істотні умови, які порушують принципи добросовісності та норми цивільного законодавства. Так, згідно п.6.3.1 кредитно-заставного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно до збільшення курсу долара США. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст.1056-1, набрав чинності з 10 січня 2009 року. Згідно з п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Одними з таких підстав є підвищення облікової ставки Національного банку України та нестабільність курсової політики. Згідно ч.3 ст.653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковий для виконання сторонами. Отже, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який набрав чинності 10 січня 2009 року. Таким чином, з огляду на вищевикладене оскаржувальний п.6.3.1 кредитно-заставного договору є недійсним, починаючи з 10.01.2009 року, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Що ж стосується вимоги позивачки про визнання п.14.5 кредитно-заставного договору недійсним, то суд приходить також до обґрунтованого висновку про задоволення в цій частині вимог з наступних міркувань. Відповідно до п.14.5 вищезазначеного договору у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених у статтях 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2, 6.2.20, договору, він сплачує на користь банку штраф у розмірі 100% вартості предмета застави, яка визначена у статті 17.10 договору. Сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законі України «Про захист прав споживачів» терміни споживчий кредит, фінансова установа, фінансова послуга дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають з кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію даного Закону. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховують вимоги законодавства про захист прав споживачів. Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного п.14.5 кредитно-заставного договору сторонами не дотримано вищезазначеного положення ст.627 ЦК України, оскільки, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений перелік умов недійсності договорів, що обмежують права споживачів. Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст.18 вищезазначеного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Таким чином, оскільки в п.14.5 кредитно-заставного договору зазначена відповідальність позичальника у розмірі 100% вартості предмета застави, що є значно вищою всупереч п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому даний пункт підлягає до визнання його недійсним з моменту укладення договору. Окрім того, п.16.9 кредитно-заставного договору також підлягає до визнання його недійсним з 22.09.2011 року з наступних міркувань. Як вбачається зі змісту п.16.9 кредитно-заставного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених статтю 6.2.9 договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по транзитному рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Як уже зазначалось, оскільки відповідно до умов кредитно-заставного договору від 22.01.2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення особистих потреб. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Зазначені зміни були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22 вересня 2011 року. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами у взаємозв`язку з положенням частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. А тому, починаючи з 22.09.2011 року оскаржуваний п.16.9 кредитно-заставного договору є таким, що істотно порушує права позивача та являється дискримінаційним по відношенню до останнього, оскільки відповідно до п.2.1 кредитно-заставного договору позивач замовив кредит, однак не замовляв додатковий моніторинг. Окрім того, додатковий моніторинг не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Що ж стосується визнання недійсними п.п.5.2, 13.10, 17.1.2 - 17.1.11 кредитно-заставного договору, то суд вважає дані вимоги безпідставними, а тому в задоволенні останніх слід відмовити за наступних обставин. Відповідно до п.5.2 кредитно-заставного договору за надане право, зазначене у статті 5.1 договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.8 («г») договору. Для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (Додаток №1) до данного договору і надає позичальнику право на їх використання (п.5.1 договору). Частина 1 ст.236 ЦК України вказує, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Проте ст.5 ЦК України, вказує, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким було доповнено частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» положенням про заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. А тому, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на правовідносини між сторонами із урахуванням, що договір було укладено у 2008 році, оскільки винагорода за резервування ресурсів нараховується одночасно з видачею кредитних коштів на всю суму наданого кредиту та весь строк дії договору, що підтверджується Додатком №1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту». Окрім того, суд звертає увагу, що як вбачається з графіку погашення кредиту Додаток №1 (а.с.12 зворот) плата за резервування коштів становить 0,00% річних, окрім того нарахована плата за резервування становить 0,00 грн., таким чином права позивача оскаржуваним пунктом кредитно-заставного договору ніяким чином не порушені. Відповідно до п.13.10 договору сторони домовились, що всі суперечки, розбіжності або вимоги, що виникають із цього договору або у зв'язку з ним, в тому числі ті, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним - підлягають розгляду на вибір банку: в Жовтневому районному судді м. Дніпропетровська, Кіровському районному судді м. Дніпропетровська, Бабушкінському районному судді м. Дніпропетровська, Красногвардійському районному судді м. Дніпропетровська; за місцезнаходженням філії/відділення «ПриватБанку», що наддала кредит тощо, що не суперечить положенням чинного законодавства України, зокрема ст.110 ЦПК України. А твердження позивачки та її представника щодо викладення Розділу 17 договору кеглем, який у три рази менший за кегль шрифту всього основного тексту, а також на такому фоні, що знаходиться за межами зручного сприйняття людським оком в звичайних умовах, що ускладнило прочитання та сприйняття останнього позивачкою, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсності. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Окрім того, судовий збір у розмірі 121,80 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, так як у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial