Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що 18 лютого 2014 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від вказаного шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Спільне життя сторін не склалось у зв'язку з несхожістю характерів та способу життя, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивачка на теперішній час не працює. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, офіційно працює на ДП «Шахта «Південнодонбаська №1», має постійний достатній дохід, інших дітей, непрацездатних батьків на утриманні не має, а тому має можливість надавати допомогу на утримання сина. Тому, позивачка просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини усіх доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, якою просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, виходячи з положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України з яких вбачається, що визнання вимог позову відповідачем не є безумовною підставою задоволення вимог позову, а суд уповноважений відмовити відповідачеві у визнанні позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 18 лютого 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] 18 лютого 2014 року уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище з «[PERSON]» на шлюбне прізвище «[PERSON]» (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 03 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вугледарського міського управління юстиції у Донецькій області, від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до довідки №124 від 14 серпня 2018 року, виданої ОСББ «13 Десантників, 29» [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивачки, яка виховує малолітнього сина, приймаючи до уваги, майновий стан відповідача, який є працездатною особою, має можливість працювати та заробляти кошти, суд вважає, що [PERSON] у змозі сплатити аліменти на користь позивачки на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO],у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання позову, а саме з 22 серпня 2018 року, і до повноліття [PERSON]. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу та судового збору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність задоволення вимог позову [PERSON] в частині стягнення аліментів, а остання у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 гривень. Документами наданими суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачкою є: Акт надання правових послуг №4 від 17 серпня 2018 року, який не містить жодних реквізитів, які б визначали його як офіційний документ, а саме, відсутні підписи сторін, печатка адвоката, а квитанція прибуткового касового ордеру №60 від 17 серпня 2018 року не містить жодного запису в межах якої саме цивільної справи було надано позивачці правничу допомогу, які саме послуги надавались та чи взагалі були вони пов'язані з розглядом даної цивільної справи. Тому, зазначені документи не можуть бути визнані належними та допустимими доказами, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що до позову не додано договору про надання правничої допомоги, у відповідності до якого суд мав би можливість визначити вартість послуг адвоката, а також позивачкою не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що були сплачені, відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Тому, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову щодо стягнення з відповідача на користь позивачки 1000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: approved