Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» з вимогами, в ході чого зменшила їх та просила стягнути відшкодування за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 942,84 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.. В позовних вимогах посилається на те, що 01.02.1990 р. була прийнята на посаду дезінфектора та була звільнена з займаної посади у зв'язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП України та наказу № 30-К від 13.01.2014 року. Згідно розрахункових листів наданих позивачкою, вбачається заборгованість підприємства - відповідача перед позивачем становить 7185,74 грн.. При звільненні відповідач, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, не провів розрахунок та не виплатив всіх належних позивачу сум. За таких обставин [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь відшкодування за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 942,84 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.. В судове засідання позивачка не з'явилася, але звернулась з заявою в якій підтримала свої позовні вимоги та просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення вказаного позову заперечив частково. Визнав позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача на посаді дезінфектор з 01.02.1990 року по 15.01.2014 року (а.с.4-5). Звільнено позивача з займаної посади 15.01.2014 р. у зв'язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.3). Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до розрахункових листів наданих позивачкою, вбачається заборгованість підприємства - відповідача перед позивачем становить 7185,74 грн. (а.с.6). Відповідно до довідки № 2.6/19 від 19.02.2014 року заборгованість перед позивачем було погашено 06.02.2014 року, а саме по вихідній допомозі в розмірі 3631,43 грн., та компенсація відпустки в розмірі 3554,31 грн.. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що вказані суми по заборгованості відповідача перед позивачем погашені, але має місце несвоєчасна виплата заборгованості по заробітній платі після звільнення позивача. Згідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розрахунку середнього заробітку позивачки, який додано останньою до матеріалів справи, вбачається, що її посадовий оклад становив 2200,00 грн.. Звільнена остання з роботи 15.01.2014 року. Отже з 16.01.2014 року розпочався відлік затримки розрахунку. Згідно календаря робочих днів в січні 2014 року таких днів є 21. Заробітна плата останньої повинна була б становити: 2200 грн./21 день = 104,76 грн.. Станом на час подання вказаної заяви затримка повного розрахунку з нею становить 9 днів. Згідно ст.117 КЗпП України відповідач має обов'язок виплатити їй середній заробіток за весь час затримки в сумі: 104,74 х 9 днів = 942,84 грн. (а.с.8). Таким чином з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки в розмірі 942,84 грн. = 104,76 грн. (середня заробітна плата в день) х 9 робочих днів. Суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки в розмірі 942,84 грн.. За встановлених обставин, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму у розмірі 942,84 грн. (середньоденна зарплата 104,76 грн. х 9 календарних днів затримки розрахунку). Також необхідно зазначити, що відповідно до вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди то згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Суд вважає, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачу по справі, бо доказів цьому не представлено і вони відсутні в справі, також необхідно зазначити, що затримка по виплаті заробітної плати тривала 16 днів. При цьому, суд зазначає, що сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв'язку між діями по розповсюдженню недостовірної інформації та наслідками. Крім того, позивачі не довели наявність негативних наслідків та причинний зв'язок між діями відповідача та спричиненими наслідками в разі їх наявності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які було посилання, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Судові витрати розподілені за правилами ст.88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial