Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, в якому просить відшкодувати позивачу за рахунок коштів державного бюджету України заподіяну терористичним актом шкоду за зруйнований будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в сумі 489 723 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 43,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06.12.2014 року під час проведення антитерористичної операції у м. Мар`їнка, житловий будинок позивача був зруйнований, чим спричинено позивачу матеріальну шкоду в розмірі 489723 грн. 14.09.2017 року за заявою позивачки, поданою до Слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області, було відкрите кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22017050000000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України. 14.09.2017 року позивачка звернулась до Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда із заявою на отримання компенсації за зруйноване житло і згодою передати своє зруйноване житло відповідно до законодавства, проте їй було відмовлено у виплаті такої компенсації. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 19.02.2018 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. 02.04.2018 року на електрону адресу суду, а 04.04.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Державної казначейської служби України, в якому представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, оскільки на час подання відзиву не прийнятий спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження завданих будинку пошкоджень, вартості відновлювального ремонту, відсутнє обґрунтування вказаної позивачем суми компенсації. Позивачем не підтверджено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою, не зрозуміло, яким чином Державна казначейська служба України завдала шкоду позивачу. Позивач зверталась до Слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області, але жодної інформації про стан розслідування кримінального провадження чи про наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, позивачем не надано. Крім того, незрозуміло, чи Слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Донецькій області, чи Слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області позивачу надано витяг з ЄРДР. Також позивачем не надано доказів того, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції, не визначені особи, якими були завдані зазначені руйнування. 13.04.2018 року на адресу суду надійшов відзив Держави України в особі Кабінету Міністрів України, в якому представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано жодних належних доказів того, що у кримінальному провадженні встановлені обставини кримінального правопорушення, наслідком якого є пошкодження будинку, належного позивачу, не надано доказів щодо обставин пошкодження будинку, того, що шкода завдана позивачу саме внаслідок влучення снарядів. Факт проведення досудового розслідування щодо кримінального правопорушення, наслідком якого є пошкодження будинку, належного позивачу, свідчить про необґрунтованість та недоведеність твердження, що руйнування вказаного будинку є наслідком здійснення терористичного акту. Відсутні посилання або відомості про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили. Законодавчо встановлено, що терористична діяльність, яка має місце на території Донецької та Луганської областей, і внаслідок якої було зруйновано майно позивачів, є результатом агресії Російської Федерації; відповідальність за матеріальну та нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Позивачем не надано будь-яких доказів завдання шкоди Державою Україною. Відповідно до матеріалів позовної заяви, добровільної передачі зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайного ситуації будинку не відбулося. Позивачем при визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди не застосовані положення законодавства України, які підлягали застосуванню. Показник опосередкованої вартості житла не є розміром збитку і не визначає розміру шкоди, спричиненої постраждалому від надзвичайної ситуації чи від терористичного акту. Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 10.04.2018 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом під час проведення антитерористичної операції було закрито та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, надіслали суду заяву про розгляд справи без їх участі. На задоволенні позовних вимог наполягали. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі. Оскільки, згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, зважаючи на заяви учасників справи про розгляд справи без їх участі, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Спірні правові відносини, які виникли між позивачем та відповідачами, за своїм змістом є цивільно-правовими та врегульовані Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Законом України «Про боротьбу з тероризмом», Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», іншими нормативними актами. Також, ухвалюючи рішення, суд застосовує правові позиції Європейського суду з прав людини. Згідно Договору дарування житлового будинку від 29.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Ністратовою Р.І., зареєстрованого за № 2230, витягу з Державного реєстру правочинів № 8143093 від 29.12.2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24987786 від 06.01.2010 року, виданого Районним комунальним підприємством «Мар`їнське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,3 кв.м., належить на праві власності [PERSON] . Отже, право власності [PERSON] захищено національним законодавством, є абсолютним з огляду на ст.319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та у відповідності до ст. 321 ЦК України, яка закріплює принцип непорушності права власності у цивільно правових відносинах. Внаслідок артилерійських обстрілів будинок за адресою: [ADDRESS] , зазнав пошкоджень, що підтверджується Актом проведення обстеження технічного стану житлового будинку, виданим 12.09.2017 року за № 689 Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області. Так, в Акті проведення обстеження технічного стану житлового будинку, виданому Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області 12.09.2017 року за № 689, зазначено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , постраждав під час проведення бойових дій в результаті АТО 06.12.2014 року, встановлено, що в результаті прямого влучення снарядів будинок зруйнований та вигорів повністю разом з особистим майном. В будинку повністю відсутній дах, пошкоджено перекриття, розбиті несучі конструкції та міжкімнатні перегородки, відсутні вікна та двері. Через значні пошкодження житловий будинок не придатний для подальшого проживання і вимагає повного відновлення. Позивач зверталася до Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда з приводу відшкодування спричиненої їй 06.12.2014 року шкоди знищенням належного їй будинку. Проте, у цьому їй було відмовлено з посиланням на те, що при формуванні бюджету Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда на 2017 рік компенсацій за пошкоджені будинки під час проведення антитерористичної операції та видатків на надання матеріальної допомоги населенню не передбачено. Вказане підтверджується відповіддю Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда № 1380/11-08 від 12.12.2017 року (а.с. 28, 30). 26.09.2017 року за фактами, викладеними в заяві позивача, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , про те, що під час артилерійського обстрілу 06.12.2014 року пошкоджено вказаний будинок, розпочате кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22017050000000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України (а.с. 25, 27). Щодо зауваження відповідача Державної казначейської служби України стосовно суперечливих відомостей про те, чи Слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Донецькій області, чи Слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області позивачу надано витяг з ЄРДР, суд зазначає, що лист від 27.09.2017 року вих. № 56/13-5421нт складений на бланку Слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області, підписаний Старшим слідчим в ОВС Слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області (а.с. 26). Орган, який проводить досудове розслідування, визначається відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України. На переконання суду, суворе додержання вимог КПК України в питаннях досудового розслідування кримінальних правопорушень є запорукою ефективного захисту прав та інтересів потерпілої особи та інших учасників кримінального провадження. Одним із критеріїв ефективності досудового розслідування є додержання вимог, в тому числі, ст. 216 КПК України. За обставин, на які вказує відповідач, суд може зробити висновок про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 22017050000000286 від 26.09.2017 року, є неефективним. Таке переконання суду, окрім іншого, ґрунтується і на тому, що саме відповідач зазначає про суперечливі відомості, викладені у витягу з ЄРДР за № 22017050000000286 від 26.09.2017 року та листі від 27.09.2017 року вих. № 56/13-5421нт. [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки № 1443027326 від 08.11.2020 року (а.с. 14). Отже, суд вважає обставини, за яких власність позивача знищена, характер пошкоджень, доведеними у судовому засіданні за допомогою належних доказів. Між тим, відповідачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів, що спростовують наведені позивачем обставини руйнування належного їй на праві власності нерухомого майна. Суд дійшов висновку, що внаслідок втрати позивачем цього майна, були істотно порушені її невід`ємні, невідчужувані права позивача, ті права, які належать людині тому, що вона людина, випливають з самої людської природи кожного індивіда. За переконанням суду, одне з призначень невід`ємних прав людини у тому, щоб підтримувати в людині почуття власної гідності. І тому, ухвалюючи це рішення, суд виходить із того, що право власності є економічним базисом реалізації невід`ємних прав людини в українському суспільстві частині світової цивілізованої спільноти, і підлягає ефективному захисту в контексті ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Висновки і переконання суду за наслідками розгляду цієї цивільної справи ґрунтуються на наведених нижче нормах національного законодавства і судової практики ЄСПЛ. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як визначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 року № 1275-р, місто Мар`їнка Мар`їнського району Донецької області відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, майно позивача втрачено саме на цій території. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Разом з тим, Законом України «Про боротьбу з терроризмом» визначені інші підстави для відшкодування шкоди, завданої терористичним актом. Зазначений нормативно-правовий акт є спеціальним законом, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин повинні застосовуватись положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон), антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону, терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму. Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених ст.ст. 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному ЄРДР за № 22017050000000286 від 26.09.2017 року, отже, немає відомостей про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачу. Таке переконання суду посилюється тим, що саме відповідач України у своєму відзиві вказує на те, що досудове розслідування є неефективним. Отже, факт невиконання державою свого позитивного обов`язку визнаний відповідачем. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область з 07.04.2014 року. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Мар`їнка Донецької області, в якому був розташований житловий будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснюється антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності, що зокрема стверджується звітами Спеціальної моніторингової комісії ОБСЄ в Україні, поширеними в засобах масової інформації, та іншими публікаціями. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов`язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об`єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів України головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким було створено штаб з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області, а головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено: створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов`язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Відповідно до ст. 4 та ч. 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій. Факт того, що будинок позивача розташований в районі, де проводилась антитерористична операція, є пошкодженим саме у період проведення антитерористичної операції і внаслідок пошкоджень став непридатним до використання за призначенням, знайшов своє підтвердження під час судового розгляду справи. Проте, суд наголошує, що предметом доведення у цьому цивільному спорі є обставини, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної внаслідок втрати майна позивачем в період проведення антитерористичної операції, наявності у відповідача негативного обов`язку в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, обов`язків, встановлених ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом». Отже, відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини і до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Щодо твердження відповідача про те, що Держава Україна в особі КМУ є неналежним відповідачем, суд зазначає: відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава, територіальна громада приймає участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник (ч. 4 ст. 58 ЦПК України). Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно-правових документах. Звертаючись до суду з позовом, позивач в якості відповідачів зазначив Державу Україну в особі Кабінету Міністрів України та Державну казначейську службу України як представників держави, оскільки позивач вважає, що саме цими суб`єктами порушено його право мирно володіти своїм майном за тих обставин, які наведені у позові. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Аналогічна думка викладена п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини. Ухвалюючи рішення, суд вважає, що до спірних правовідносин положення Кодексу цивільного захисту України щодо обов`язків держави і повноважень державних органів не можуть бути застосовані, повинні застосовуватись положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», оскільки Кодекс цивільного захисту України регулює питання щодо надзвичайних ситуацій на відміну від вказаного Закону, що регулює питання терористичного акту. Відповідно до Закону України «Про особливості державної політки із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Відтак, суд приходить до висновку, що до вказаних правовідносин положення цього Закону не можуть застосовуватись, оскільки мова йде про шкоду, завдану фізичним особам, а не шкоду, завдану Державі Україна. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не закріплює механізм визначення розміру відшкодування. У вказаній статті зазначається, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду в порядку, встановленому законом. Як зазначалось вище, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін`юст, Мінфін були зобов`язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте, на момент звернення позивача до суду такий спеціальний нормативно-правовий акт не був прийнятий. Така ситуація переконливо свідчить про невиконання Державою свого позитивного обов`язку, зокрема обов`язку нормативно врегулювати ці правові відносини і передбачити порядок надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Цим же Планом Мінрегіон, Мінюст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов`язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема, що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об`єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об`єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Згідно ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте, суд вважає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань (див., mutatis mutandis рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26). Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України). Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до п.п. 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити бажаний спосіб захисту порушеного права або інтересу, який передбачено законом чи договором, або той спосіб, який не суперечить закону і який позивач просить визначити у рішенні. Виходячи зі змісту позову, з яким звернувся позивач, та з встановлених судом обставин, можна зробити висновок, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога, стосовно якої позивач просить прийняти рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Але суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України) Позивач, звертаючись з позовом, мотивувала цей позов, зокрема, тим, що не отримала від держави відшкодування за знищене майно, вона обґрунтувала своє право на судовий захист ст. 41 Конституції України, ст.ст. 22, 321, 1166 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, тощо. Своє право на відшкодування, окрім іншого, позивач обґрунтувала ст. 19 ЗУ « Про боротьбу з тероризмом», і нормами Кодексу цивільного захисту України (ст. 86 тощо). Проте, суд виходить із того, що зазначення конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватись, оскільки суд самостійно здійснює правильну кваліфікацію правовідносин, які склались між сторонами спору, виходячи із принципу «jura novit curia» («суд знає закони»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У подібних правовідносинах, у рішенні від 08.01.2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» («Ayder and Others v. Turkey») Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. У рішенні від 19.10.2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров`ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов`язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, яка зобов`язана забезпечити в суспільстві мир і порядок. Такому обов`язку держави кореспондує право людини, яка знаходиться під юрисдикцією цієї держави, на особисту і майнову безпеку. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004 року Суд наголосив, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності (рішення у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979). Однак поняття «майно» у статті 1 має автономне значення, яке, безперечно, означає не лише право власності на матеріальні речі; для цілей цього положення деякі інші права та інтереси, які становлять надбання, також можна вважати «майновими правами». Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, слід вказати на доведеність того факту, що на початок проведення антитерористичної операції позивач проживала в приналежному їй на праві власності житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , і оскільки це майно було втрачене не за волею позивача, позивач правомірно вважає, що було порушено статтю 1 Першого протоколу Конвенції, у зв`язку з чим підлягає відшкодуванню вартість пошкодженого нерухомого майна. Втім, належних та допустимих доказів у підтвердження вартості зруйнованого домоволодіння, і як наслідок цього, у підтвердження розміру завданої позивачам матеріальної шкоди, суду позивачем не надано. За певних обставин під захистом ст. 1 Першого протоколу до конвенції може бути і легітимне очікування успішної реалізації певних прав, яке за певних критеріїв тлумачиться як «майно». Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини»). Таке легітимне очікування можна вважати очікуванням обґрунтованим. На переконання суду, право на спеціальне відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, за рахунок коштів Державного бюджету України, з огляду на норми ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» і на норми інших нормативно-правових актів, які були прийняті у зв`язку із проведенням антитерористичної операції на території Луганської і Донецької областях, цілком обґрунтовано повинно було би створювати «легітимне очікування» отримання згаданої у ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» компенсації, а відтак, таке «легітимне очікування» повинно бути захищеним. Проте, реалізація права на отримання вказаного відшкодування (ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом») поставлено у залежність від існування порядку, який передбачає компенсаційний механізм і має бути встановленим в конкретному законі. Відповідно до ч. 8 ст. 86 та ч. 3 ст. 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, який викладений спочатку у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, потім у редакції постанови Кабінету від 2 вересня 2020 року № 767 як Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Разом з тим зазначені нормативні акти передбачають порядок отримання компенсації за зруйноване житло в певній сумі, що визначається відповідною комісією, а не повного відшкодування завданої шкоди, що не є тотожним. Отже, суд не може визначити конкретний майновий інтерес позивача, оскільки законодавство України на момент вирішення спору не має юридичної основи для відшкодування такої шкоди і відповідного нормативного закріплення. За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача 489\~723 грн. в контексті виконання Державою свого негативного обов`язку є безпідставними та не ґрунтуються на Законі України. Разом з тим слід констатувати, що зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів і людина має право розраховувати на таку повагу. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом є загальною засадою цивільного законодавства поряд з принципами справедливості, добросовісності та розумності. Помилкове переконання позивача про те, що він має право вимоги до відповідача про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) майна внаслідок терористичного акта у розмірі його реальної вартості, не позбавляє його права отримати компенсацію за невиконання державою свого позитивного матеріального і процесуального обов`язку за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Також суд переконаний, що повинен захистити право або інтерес позивача іншим способом, ніж ті , які визначені ст. 15 ЦК України. Таке переконання суду ґрунтується на тому, що, відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції, а відтак і права, закріплені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відсутність в законодавстві України правових положень щодо відшкодування власникові шкоди, завданої йому знищенням (пошкодженням) його майна внаслідок терористичного акту, створює в державі стан правової невизначеності, порушує загальний правовий принцип верховенства права. Такий стан прямо суперечить ч. 2 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави». Разом з тим, відповідний механізм, який передбачає порядок надання компенсації або допомоги особам, житлові будинки яких пошкоджені внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, запроваджено постановою КМУ № 623 від 10.07.2019 року та в подальшому змінений постановою КМУ № 767 від 02.09.2020 року, тобто, майже через 5 років з моменту зруйнування житла позивача. Таким чином, до прийняття зазначених нормативно-правових актів позивач не мала можливості отримати відповідну компенсацію з обставин, що від неї не залежали. Отже, за обставин, встановлених у судовому засіданні, можна дійти висновку, що відповідач Держава Україна не виконала відповідних позитивних обов`язків перед позивачем, суд вважає доведеним ту обставину, що таке невиконання позитивного обов`язку держави в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має тривалий характер і не зникло на момент звернення позивача до суду і судового розгляду. За таких обставин, позивач має право вимагати від відповідача грошову компенсацію за це невиконання на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» закріплено у ст.13 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 у справі №265/6582/16-ц зазначила про те, що засоби юридичного захисту, які вимагаються за ст.13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави відповідача. «У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону» встановлено частиною 2 ст. 5 ЦПК України. Відсутність встановленого у законодавстві України ефективного засобу захисту від порушення права власника майна, яке зазнало пошкодження (знищення) внаслідок терористичного акту, спонукає суд при ухвалені рішення звернутись до практики ЄСПЛ, яку, з огляду на ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», необхідно вважати джерелом права України. Необхідність встановлення державою компенсаційного механізму за пошкоджене (зруйноване) майно в умовах збройних конфліктів закріплена рішеннями ЄСПЛ, зокрема у справах «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, «Кіпр проти Туреччини від 10 травня 2001 року», «Чіраговта інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року. Також, при ухвалені рішення суд враховує усталену практику Верховного суду, яка формалізована у його остаточних рішеннях по справі 242/1676/17 (провадження 61-16156ск18) 27.05.2020; 242/1642/17 (провадження 61-19617ск 18) 01.04.2020, та інших. Враховуючи відсутність в Україні на момент подання позову спеціальних нормативних актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, порядку визначення розміру відшкодування, суд вважає: позивачем доведено, що позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права власності позивача на пошкоджене (зруйноване) майно, а тому таке порушення права, встановленого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати на користь позивача компенсації від відповідача Держави Україна в особі КМУ. Таке переконання ґрунтується і на тому, що згідно ч. 2 ст. 116 Конституції України саме Держава в особі Кабінету міністрів України, окрім іншого, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина. Увалюючи це рішення, суд керується розумінням того, що «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Визначаючи розмір компенсації, суд, поряд з принципом справедливості, застосовує і принцип розумності, враховуючи обставини справи, значущість втраченого майна для реалізації невід`ємних прав позивача в українському суспільстві, тривалу неможливість відновити становище, яке існувало до пошкодження майна, нездатність відповідача держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ, відсутність ефективного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд визначає необхідну і достатню компенсацію за невиконання позитивного обов`язку держави розміром 100\~000 грн. Отже, суд переконаний, що позов про стягнення 489\~723 грн. підлягає частковому задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial