Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Красноармійсьвугілля» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 1989 року. Згідно із Наказом № 02/578к від 06 травня 2016 року в останній час позивачка працювала слюсарем ремонтником 5 розряду дільниці ОСК блоку 2-3 відокремленого підрозділу «Шахта Стаханова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля». 18 травня 2016 року позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням з 23 травня 2016 року на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України. Позивачка стверджує, що вказана заява була написана нею під психологічним тиском з боку заступника директора ВП «Шахта Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля» [PERSON], який звинуватив її у внесенні неправдивих відомостей до табелю виходів працівників дільниці ОСК блоку №2-3, та примусив її написати заяву про своє звільнення за власним бажанням. Після пережитої стресової ситуації у позивачки погіршився стан здоровя і 23 травня 2016 року вона звернулась до комунального закладу «Димитровський центр первинної медико-санітарної допомоги» за наданням медичної допомоги, де їй був поставлений діагноз: вегето-судинна дистонія по змішаному типу, в звязку з чим позивачка перебувала на амбулаторному лікуванні з 23.05.2016 року по 01.06.2016 року. Позивачка зазначає, що 23 травня 2016 року близько 9 години 30 хвилин по телефону повідомила в.о. начальника дільниці ОСК блоку 2-3 [PERSON] та старшого інспектора відділу кадрів ВП «Шахта Стаханова» [PERSON] про намір відкликати заяву про своє звільнення, про що в цей же день написала заяву і 24 травня 2016 року відправила цю заяву поштою, оскільки 23 травня 2016 року поштове віддділення не працювало. Незважаючи на те, що позивачка відкликала заяву про звільнення і перебувала на лікарняному, наказом №133к від 23 травня 2016 року вона була звільнена з роботи за частиною 1 статтіт 38 КЗпП України за власним бажанням. [PERSON] вважає своє звільнення незаконним і просила скасувати наказ про звільнення, поновити її на попередній роботі на посаді слюсаря ремонтника 5 розряду дільниці ОСК блоку 2-3 відокремленого підрозділу «Шахта Стаханова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді та заборгованність по заробітній платі на час звільнення. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 23 листопада 2016 року був частково задоволений позов [PERSON] до державного підприємства «Красноармійсьвугілля» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а саме: скасовано наказ №133к від 23 травня 2016 року відокремленого підрозділу «Шахта «Стаханова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про звільнення [PERSON] за частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України, поновлено [PERSON] на посаді слюсаря ремонтника 5 розряду дільниці ОСК блоку 2-3 відокремленого підрозділу «Шахта «Стаханова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля», стягнуто з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» (ЄДРПОУ 32087941) на користь [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 травня по 23 листопада 2016 року включно у розмірі 35 225 гривень 60 копійок та сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1 102 гривні 40 копійок, а всього 36 328 (тридцять шість тисяч триста двадцять вісім) гривень, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, державне підприємства «Красноармійсьвугілля» принесло апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задовленні позову з таких підстав: - судом першої інстанції не було враховано те, що відкликання заяви про звільнення має бути у письмовому виді у встановлений строк. Заява «про визнання недійсною заяви про звільнення від 23 травня 2016 року» не є належною заявою у розумінні статті 38 КЗпП України, - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивачка була звільнена за власним бажанням, а не за ініциативою відповідача, через внесення нею неправдивих відомостей в табель обліку робочого часу, - суд першої інстанції не з*ясував чи працювала позивачка після звільнення її з роботи, що має значення при встановленні розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, - до компетенції суду не входить скасування наказу про звільнення, оскільки ці функції відносяться до адміністративних функцій відповідача, - висновок суду першої інстанції про «критичне» ставлення до показів свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які продовжують працювати на підприємстві, та прийняття до уваги показань [PERSON] є незрозумілим, - судом першої інстанції були проігноровавані вимоги частин 3 і 4 статті 60 ЦПК України щодо обовязку кожної сторони доводити ті обставини, на які вони посилаються. Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Позивачка не з*явилась у судове засідання, була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить її особиста заява з проханням слухати справу у її відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення [PERSON] за власним бажанням не відповідало її волі і заяву про звільнення за власним бажанням позивачкою було відкликано в останній день роботи шляхом повідомлення про це відповідної посадової особи відповідача, що на думку суду першої інстанції свідчить про звільнення позивачки у порушення вимог законодавства про працю. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. Позивачка [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з відповідачем з 4 вересня 1989 року, де працювала на різних посадах, з 13 березня 2012 року до 7 травня 2016 року в.о. теплотехніка котельної блоку №2, а з травня 2016 року - слюсарем-ремонтником. 18 травня 2016 року позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням з 23 травня 2016 року. Наказом №133к від 23 травня 2016 року позивачка була звільнена з роботи за частиною 1 статтіт 38 КЗпП України за власним бажанням. Останнім днем роботи і днем звільнення є 23 травня 2016 року. З наказом про звільнення позивачка була ознайомлена 23 травня 2016 року, про що свідчить її підпис у копії цього наказу, на якому вона під фразою «с наказом озн. и согласна» поставила свій підпис (а.с. 47). На особистій карточці позивачки є також її власноручний підпис від 23 травня 2016 року про отримання трудової книжки і «увол.лист» (а.с. 46). 24 травня 2016 року позивачка через поштове відділення відправила відповідачу заяву про недійсність своєї заяви про звільнення (а.с. 15-16). 25 травня 2016 року вказана заява надійшла до відповідача (а.с. 16). Відповідно до частини 2 статті 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року передбачено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Таким чином, позивачка мала право до закінчення строку попередження, тобто до 23 травня 2016 року включно, відкликати свою заяву про звільнення. Факт усного відкликання заяви може доводитися будь-якими доказами, які допускає цивільно-процесуальне законодавство. Суд першої інстанції виходив із того, що позивачка відкликала усно свою заяву про звільнення, повідомивши про це по телефону в.о. начальника дільниці ОСК блоку 2-3 [PERSON] та старшого інспектора відділу кадрів ВП «Шахта Стаханова» [PERSON], вказані обставини були підтверджені свідком [PERSON] Дописаті у якості свідків [PERSON] і [PERSON] не підтвердили цього. 23 травня 2016 року, ознайомившись із наказом про своє звільнення, [PERSON] не повідомила роботодавця про намір продовжувати працювати, а навпаки погодилась з наказом про звільнення (а.с. 47). Крім того, позивачка не відмовилась від отримання трудової книжки. Таким чином, поведінка позивачки в останній день роботи 23 травня 2016 року при ознайомленні її з наказом про звільнення, а саме: вона погодилась з цим наказом і отримала трудову книжку без будь-яких заперечень, спростовує її пояснення і пояснення свідків про небажання позивачки звільнятись з роботи. Тобто, слова позиавчки про небажання звільнятись з роботи і її дії під час ознайомлення з наказом про звільнення, не узгоджуються між собою. Письмову заяву про небажання звільнятися з роботи позивачка направила відповідачу поштою лише 24 травня 2016 року, маючи на руках трудову книжку. При цьому посилання позивачки на те, що поштове відділення не працювало 23 травня 2016 року (у понеділок) і тому вона не мала змоги 23 травня 2016 року відправити заяву про відклинння заяви про звільнення, не було підтверджено нею належними і відповідними доказами. Крім того, звертає на себе увагу зміст цієї заяви, в якій [PERSON] просить «визнати недійсною її заяву про звільнення від 23 травня 2016 року», в той час як заява про звільнення була написана 18 травня 2016 року (а.с. 14-15). Що стосується посилання позивачки на те, що 18 травня 2016 року заява про звільнення нею була написана під псилоголічним тиском з боку заступника директора [PERSON], який звинуватив її у внесенні неправдивих відомостей до табелю виходів на роботу працівників дільниці ОСК блоку №2-3, то апеляційний суд виходить із наступного. Згідно із частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 Кодексу законів про працю України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення (пункт 12 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). З дня написання позивачкою заяви про звільнення (18 травня 2016 року) до дня звільнення минуло пять днів і позивачка не була позбавлена можливості за цей час звернутись до відповідних інстанцій з приводу порушення її трудових прав і примушення її до звільнення. Однак доказів з цього приводу нею надано не було. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції про поновлення позивачки на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу постановлено із неправильним застосування норм матеріального і процесуального права, що у відповідності по до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованності по заробітній платі позивачкою не оскаржувалось.

Outcome: dismissed