Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача КП «Житлосервіс» Оболонь» Оболонського району у м. Києві, третя особа: Директор комунального підприємства «Житлосервіс» Оболонь» Оболонського району в м. Києві Лошкарьова О.В. про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 13.10.2008 року позивачка була прийнята на роботу до КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві на посаду паспортиста. 01.11.2013 року наказом була переведена на посаду діловода в ЖЕК № 507, а наказом від 05.12.2013 року була звільнена на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає звільнення незаконним, оскільки на момент звільнення перебувала на лікарняному. В результаті незаконного звільнення позивачка понесла душевні страждання, які оцінює у 25000 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вказала, що позивачку було звільнено із дотримання процедури, передбаченою чинним законодавством України, позивачка отримала трудову книжку 25.12.2013 року, однак звернулася із вказаним позовом із пропущенням місячного строку. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу № 110/к від 13.10.2008 року позивачка була прийнята на роботу до КП Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві, ЖЕК 507 на посаду паспортиста (а.с.7). На підставі наказу № 108/к від 30.10.2013 року, 01.11.2013 року позивачку було переведено на посаду діловода ЖЕК 507. Як вбачається з копій лікарняних листів, позивачка перебувала на лікарняному з 02.08.2013 року по 14.12.2013 року (а.с.9-11), тобто понад чотири місяці підряд. З копії протоколу № 86 засідання цехового комітету ЖЕК 507 КП «Житлосервіс «Оболонь» від 03.12.2013 року, члени цехового комітету надали згоду на звільнення [PERSON], у зв'язку із відсутністю її на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності та з виробничої необхідністю (а.с.33). На засіданні профспілкового комітету КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві постановили дати згоду адміністрації КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві на звільнення діловода ЖЕК 507 [PERSON] по п. 5 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить копія протоколу № 11 від 05.12.2013 року (а.с.35). Як вбачається з копії наказу № 122/к від 05.12.2013 року [PERSON] діловода ЖЕК 507 звільнено у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності п. 5 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4). 09.12.2013 року позивачці було направлено повідомлення про те, що її було звільнено, у зв'язку із чим просять підійти до відділу кадрів підприємства і отримати свою трудову книжку, вказане повідомлення було отримане позивачкою 13.12.2013 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.37). З копії книги трудових книжок вбачається, що позивачка отримала трудову книжку 25.12.2013 року (а.с.26-28). З пояснень позивачки та представника відповідача вбачається, що підприємство звільнивши позивачку здійснило повний розрахунок, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказане не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи те, що позивачка отримала трудову книжку 25.12.2013 року, з позовною заявою до суду звернулася лише 18.02.2014 року, заяву про поновлення строку до суду не подавала, а тому суд дійшов висновку що строки звернення [PERSON] до суду сплили. У абз. 4 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка звертаючись із позовом вказує на те, що її було звільнено на підставі п. 5 ст. 409 КЗпП України, в той час як вона перебувала на лікарняному, що вважає незаконним. Відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи при певному захворюванні. З копії лікарняних квитків (а.с.9-11) вбачається, що непрацездатність позивачки тривала понад чотири місяці - з 02.08.2013 року по 14.12.2013 року. Позивачка в своїх поясненнях також не заперечувала те, що вона за період з 02.08.2013 року по 14.12.2013 року на роботу не виходила, а непрацездатність була безперервна. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні вказала, що вона будучи начальником відділу кадрів зв'язувалась із позивачкою на рахунок виходу її на роботу, на що остання відповісти однозначно не змогла. Таким чином, суд дійшов висновку, що підстав вважати звільнення незаконним немає. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд враховуючи положення ст.ст. 236, 237-1 КЗпП України приходить до висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed