Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] [INFO] , уточнивши позовні вимоги з посиланням на норми ст.. 405 ЦК України, ст.. 157 ЖК України (а.с.68-70), просять постановити судове рішення, яким зобовязати відповідача [PERSON] не чинити їм перешкоди в користуванні житловим будинком , розташованим по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району Одеської області , вселити їх позивачів - [PERSON]С.і [PERSON], а також неповнолітню [PERSON] в цей будинок. При цьому позивачі посилаються на наступне. У 1996 році позивачка [PERSON] вступила у фактичні шлюбні стосунки з відповідачем [PERSON] та стала проживати з ним однією сімєю в житловому будинку, розташованому по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району. Від фактичних шлюбних стосунків у [PERSON] і [PERSON] народилися діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], відносно яких відповідачем [PERSON] у добровільному порядку визнано батьківство. З часу народження [PERSON] і [PERSON] проживали у вказаному будинку та були в ньому зареєстровані. У 2006 році [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. У 2010 році шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано за рішенням суду. На початку грудня 2010 року позивачка [PERSON] з неповнолітніми дітьми була вимушена піти з зазначеного будинку , так як на той час відповідач [PERSON] перебував на заробітках , а вона не мала коштів для опалення будинку та утримання дітей. Тому вона разом з дітьми тимчасово переїхала проживати у будинок своїх батьків. Наприкінці 2010 року [PERSON] повернувся з заробітків , та коли позивачка [PERSON] повернулася додому, останній вигнав її з будинку. З цього часу відповідач перешкоджає [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] у вселенні в будинок та в користуванні ним, хоча сам відповідач в будинку не проживає, а позивачі [PERSON], [PERSON]. і неповнолітня [PERSON] проживають на найманій квартирі , власного житла не мають.. Тому вони позивачі вимушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права та права неповнолітньої [PERSON] та просять вселити їх у спірний будинок. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] , а також представник позивачки [PERSON] - [PERSON] (а.с.49) уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON], який приймав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції з Бериславським районним судом Херсонської області, позов не визнав. Відповідач підтвердив , що з 1996 року він перебував у фактичних шлюбних стосунках з позивачкою [PERSON], що вони проживали однією сімєю у спірному будинку, який йому подарували його батьки без оформлення будь яких документів. У них з позивачкою [PERSON] народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] , відносно яких він в добровільному порядку визнав батьківство. Всі вони разом проживали однієї сімєю у зазначеному будинку. У 2006 році їх шлюб з [PERSON] було зареєстровано, а у 2010 році їх шлюб було розірвано. У грудні 2010 року, коли він перебував на заробітках у м.Москва, позивачка [PERSON] разом з дітьми за власним бажанням та з власної ініціативи виїхала із спірного будинку , вивезла з будинку все належне їй , а також спільно придбане майно. З цього часу [PERSON], а також діти [PERSON] та [PERSON] в будинку не проживають і не зверталися до нього з проханням щодо вселення у будинок. Він не давав згоду на реєстрацію доньок [PERSON] та [PERSON] в будинку і йому не відомо коли та на підставі чого вони зареєстровані в цьому будинку. Він заперечує проти вселення позивачів [PERSON], [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] у будинок, оскільки має намір в подальшому проживати в цьому будинку зі своєю новою сімєю. Представник відповідача [PERSON] (а.с.42) позов не визнала, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не є власником житлового будинку, розташованого по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району, а позивачі [PERSON], [PERSON] і неповнолітня [PERSON] не є членами власника будинку та не мають права користуватися ним. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на боці відповідача [PERSON], якого залучено до участі в розгляді справи ухвалою суду від 31.08.2015 року (а.с.203), в судове засідання не зявився , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.214), причину неявки до суду не повідомив , заперечення проти позову не надав. Представник органу опіки та піклування Болградської райдержадміністрації Одеської області [PERSON] під час участі в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування від 28 січня 2015 року (а.с.53) та вважав, що позовні вимоги щодо вселення неповнолітньої [PERSON] у спірний будинок підлягають задоволенню. Суд , заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, дійшов висновку , що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено , що у 1996 році позивачка [PERSON] вступила у фактичні шлюбні стосунки з відповідачем [PERSON] та стала проживати з ним однією сімєю в житловому будинку по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району Одеської області. Від фактичних шлюбних стосунків у [PERSON] і [PERSON] народилися діти: [PERSON] 02 листопада 1996 року та [PERSON] [INFO] , по відношенню до яких відповідачем у добровільному порядку було визнано батьківство. Це підтверджується свідоцтвами про встановлення батьківства (а.с.14-15), свідоцтвами про народження [PERSON] і [PERSON] (а.с.16-17), а також поясненнями сторін в судовому засіданні. 11 січня 2006 року Городненською сільською радою Болградського району Одеської області було зареєстровано шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Цей шлюб було розірвано рішенням Болградського районного суду Одеської області від 16 березня 2010 року, що набрало законної сили (а.с.71-72). Судом встановлено, що в період часу з 1996 року позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] та їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю в житловому будинку по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району. В звязку з тим, що між [PERSON] і [PERSON] склалися погані стосунки, вони припинили спільне проживання , шлюб між ними було розірвано, наприкінці 2010 року позивачка [PERSON] разом з дітьми виїхала із зазначеного будинку . З цього часу позивачі [PERSON], [PERSON] та неповнолітня [PERSON] у спірному будинку не проживають, проживають на найманій квартирі в м.Болграді. Відповідно до ст.. 383 ЦК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ст.. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Статею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на будинок. Тобто права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Встановлено, що житловий будинок по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району належав на праві власності [PERSON], який успадкував цей будинок після смерті [PERSON] , померлої 13 січня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 02 серпня 1991 року Ренійською державною нотаріальною конторою Одеської області по реєстру за № 1026 (а.с.110). Цей факт суд вважає встановленим та достовірним , оскільки він підтверджується копією зазначеного свідоцтва , наданого суду позивачкою [PERSON]М.(а.с.110); записом у господарській книзі Городненської сільської ради Болградського району за період з 1991 по 1995 роки , згідно якого на підставі зазначеного свідоцтва було внесено зміни до особового рахунку № 1126 на житловий будинок по вул.. Мічуріна, 37 в с.Городнє та головою двору зазначено [PERSON] (а.с.226-227); а також поясненнями в судовому засіданні свідка [PERSON], яка також підтвердила факт успадкування цього будинку [PERSON] після смерті [PERSON]. 02 серпня 2007 року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про його смерть (а.с.170-171). Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] відповідно до ст.. 1261 ЦК України , який прийняв спадщину фактом постійного проживання зі спадкодавцем відповідно до ст.. 1268 ч.3 ЦК України, є рідний син померлого [PERSON] , якого залучено судом до участі в розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог , на боці відповідача (а.с.203). Це підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району №191 від 03.07.2015 року , згідно якої на день смерті [PERSON] був зареєстрований в будинку по провулку Колгоспному , 9 в с.Городнє Болградського району та разом з ним в у цьому будинку на день його смерті були зареєстровані та проживали дружина [PERSON] та син [PERSON] (а.с.196), довідкою Болградського РС ГУДМС України в Одеській області № 1664 від 02.09.2015 року , згідно якої [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 11.02.1998 року по теперішній час (а.с.213), матеріалами спадкової справи № 313/2008, заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області до майна померлого [PERSON], з якої вбачається, що дружина померлого [PERSON] відповідно до ст.. 1273 ЦК України відмовилась від прийняття спадщини , що відкрилась після смерті її чоловіка, на користь свого сина [PERSON] (а.с.189-192). Відповідно до ст.. 1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином судом встановлено , що власником житлового будинку по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району є [PERSON] , який прийняв, але не оформив спадщину на цей будинок після смерті свого батька. Посилання позивачки [PERSON] на те, що спірний будинок був придбаний у [PERSON] відповідачем [PERSON] та його батьками , не може бути прийнято судом до уваги , оскільки судом встановлено, що у визначеному законом порядку договір купівлі продажу будинку між [PERSON] і відповідачем [PERSON] або його батьками укладено не було ; у відповідача [PERSON] відсутній будь який правовстановлюючий документ, яки підтверджує його право власності на цей будинок. З цих же підстав суд не приймає до уваги і пояснення свідка [PERSON], яка є матирю відповідача , та суду пояснила , що в осені 1991 року вона та її померлий чоловік купили у [PERSON] житловий будинок , розташований по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району для проживання свого сина [PERSON]; але при цьому між нею , її чоловіком та [PERSON] не було укладено будь-якого письмового договору, а також не була складена розписка про передачу грошей в рахунок купівлі будинку; цей договір було укладено між нею, її чоловіком та [PERSON] в усній формі. Будь - якого договору відчуження будинку з новим його власником [PERSON] відповідачем також не укладено. Позивачами належних доказів про те, що відповідач [PERSON] є власником або навіть наймачем будинку за договором найму, суду не надано. Суд також вважає безпідставним посилання позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] на те, що відповідач придбав право власності на вказаний будинок, оскільки він купив цей будинок у [PERSON] у 1991 році під час дії ЦК України в редакції 1963 року, стаття 227 якого не містила вимогу про державну реєстрацію договору купівлі продажу житлового будинку, а тому право власності відповідача на спірний житловий будинок згідно ст.. 128 зазначеного Кодексу виникло з моменту передачі речі. Крім того, на імя відповідача [PERSON] у 1991 році був відкритий особовий рахунок на цей будинок у господарській книзі Городненської сільської ради (а.с.226-227) та відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що діяла на той час, оформлення індивідуальних приватних будинків станом на 1991 рік проводилось шляхом здійснення відповідного запису у господарський книзі сільської ради та відкриття особового рахунку на імя власника, що також на думку позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] є свідченням придбання відповідачем права власності на цей будинок. Суд вважає , що таке посилання позивачки [PERSON] та її представника [PERSON] є надуманим та не ґрунтується на вимогах закону. Судом достовірно встановлено, що житловий будинок по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого 02 серпня 1991 року Ренійською державною нотаріальною конторою, згідно якого [PERSON] був внесений у особовий рахунок № 1126 на цей будинок замість вибувшого (померлого) власника (а.с.226-227). Відповідно до ст.. 227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі продажу житлового будинку мав бути нотаріально посвідчений , якщо хоча б одною з сторін є громадянин. Між [PERSON] та відповідачем [PERSON] не було укладено нотаріально посвідченого договору купівлі продажу будинку. Тому не відбулось переходу права власності на будинок від одного власника до іншого. За таких обставин само по собі внесення відповідача [PERSON] в особовий рахунок в господарській книзі сільської ради не є свідченням придбання ним права власності на будинок, оскільки власником будинку залишився [PERSON]. Відповідно до ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Заявлені позовні вимоги щодо вселення позивачіву житловий будинок, що належить [PERSON], безпосередньо стосуються його прав та інтересів як власника будинку, оскільки лише він має відносно нього повні права володіння, користування та розпорядження. Відповідач [PERSON] не є власником будинку та не наділений відповідним обсягом прав та обов'язків відносно вказаного будинку, у зв'язку з чим на нього не можуть бути покладені обов'язки не чинити позивачам перешкоди в користуванні будинком та їх вселенні. Позивачі у порядку , передбаченому ст.. 33 ЦПК України, з клопотанням до суду про заміну неналежного відповідача [PERSON] належним власником будинку [PERSON] не звернулися, позовні вимоги заявили лише до відповідача [PERSON] . Оскільки право власності на спірний будинок не належить на день ухвалення цього рішення відповідачу [PERSON], а належить іншій особі [PERSON]; позивачі [PERSON], [PERSON] і неповнолітня [PERSON] не є членами сім'ї (як дійсними так і колишніми) власника житлового будинку, тому підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 156 ЖК України відсутні, тобто відсутні підстави для користування позивачами спірним будинком та для їх вселення у цей будинок, оскільки вселення позивачів у спірний будинок , який не належить на праві власності відповідачу, буде порушенням прав власника спірного будинку. Той факт , що позивачка [PERSON] та неповнолітня [PERSON] зареєстровані у зазначеному будинку , не є підставою для їх вселення у будинок, що належить на праві власності іншій особі [PERSON] Відповідно до ст.. 3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку була здійснена при отриманні ними паспортів громадянина України на підставі записів у господарський книзі сільської ради за 1996 2000 роки, згідно яких вони проживали в цьому будинку з народження , що підтверджується довідкою Болградського РС ГУДМС України в Одеській області № 159 від 10.02.2015 року (а.с.66). Разом з тим реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом. З наведених вище підстав [PERSON] і [PERSON] не мають на теперішній час права користування будинком. Тому сам факт реєстрації [PERSON] і [PERSON] у цьому будинку не дає підстав для їх вселення у будинок. З зазначених вище підстав суд не приймає висновок органу опіки та піклування Болградської райдержадміністрації від 28 січня 2015 року (а.с.53). Крім того, при постановленні рішення в цій справі суд враховує таке. Позивачі [PERSON], [PERSON] та неповнолітня [PERSON] в спірному будинку не проживають з грудня 2010 року, але до звернення до суду з цим позовом 19 листопада 2014 року (тобто в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.. 257 ЦК України) за захистом свого права щодо усунення перешкод в користуванні будинком не зверталися, хоча проживають весь час на найманій квартирі , а відповідач [PERSON] ще 26 квітня 2012 року вибув з зазначеного будинку у с.Раківка Бериславського району Херсонської області (а.с.91), де зареєстрований та проживає по теперішній час. Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], де вона як член колгоспного двору , який входив до складу двору станом на 14 квітня 1991 року , відповідно до ст.. 123 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на той час, має право власності на відповідну частку будинку , що підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району № 1754 від 22.09.2015 року (а.с.230). За викладених обставин суд доходить висновку , що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed