Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON], звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування будинковолодінням, що знаходиться за адресою вул.. Коцюбинського, 30 с. Кийданці, Коломийського району Івано-Франківської області. Вказала, що їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 11.01.1989 року є одноособовим власником житлового будинку та приналежних до нього житлових будівель і споруд за вищевказаною адресою. Крім позивачки у спірному житловому будинку зареєстровані [PERSON] дочка, [PERSON] зять, [PERSON] внука та [PERSON] внука. [PERSON] багато років проживає за кордоном і не планує повертатися додому, а відповідач [PERSON] більше 8 років розлучений з дочкою позивачки і в спірному будинку не проживає. Від позивачки поступило письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась без поважної причини, про день,час та місце слухання справи була належним чином повідомлена шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили в судовому засіданні те ,що відповідачі дійсно не проживають в будинку позивачки близько 10 років. Розглянувши матеріали по справі, заслухавши пояснення позивачки,представника позивачки та відповідача і свідків, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка, згідно свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 11.01.1989 року є одноособовим власником житлового будинку та приналежних до нього житлових будівель і споруд за адресою вул.. Коцюбинського, 30 с. Кийданці, Коломийського району Івано-Франківської області (а.с. 5). Відповідно до довідки № 27 від 11.01.2018 року у вищевказаному житловому будинку зареєстровані: позивачка [PERSON]- власник, [PERSON] донька, відповідач [PERSON] зять, відповідачка [PERSON] внука, [PERSON] внука. Донька позивачки [PERSON] перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON], однак вісім років тому шлюб було розірвано. Відповідач виїхав зі спірного будинковолодіння,проживає в іншому місці і не заперечує щодо позовних вимог. Відповідачка [PERSON] більше дванадцяти років проживає за кордоном і повертатися не бажає. На підставі Акту № 1 обстеження місця проживання позивача від 15 січня 2018 року, яке проводила комісія в складі старости села, депутата селищної ради, дільничного та сусідів, відповідачів в будинку не виявлено, окрім того встановлено, що [PERSON] фактично не проживає протягом дванадцяти років, що підтверджують сусіди (а.с. 6). Отже, відповідачі тривалий час не проживають у спірному будинку, участі в утриманні будинку не приймаю, не сплачують комунальні платежі та втратили інтерес до спірного житла. Домовленості між сторонами про відсутність відповідачів на житловій площі позивачки понад один рік немає. В добровільному порядку зняти відповідачів з місця реєстрації не можливо, оскільки їх місце знаходження не відоме. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року\~ щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на імя Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» \~ \~\~ Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. \~\~ 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. \~ 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» \~ У відповідності до Рішення\~ Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд\~ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд зазначає, що з підписанням\~ Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка\~ намагається\~ вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом\~ європейської спільноти. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як встановлено в судовому засіданні з 2005 року відповідач не проживає в спірному будинку. Відповідач не бере будь-якої участі в утриманні житла, не сплачує за комунальні послуги та втратив будь-який інтерес до даного житла. Не проживаючи в даному будинку, але будучи зареєстрованим в ньому, відповідач не надає допомоги на оплату комунальних послуг, у будинку відсутні будь-які його речі. Крім того, оскільки позивачі не домовлялися з відповідачем про його відсутність в їхньому житлі понад шість місяців, він втратив право на користування житлом. У відповідності до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Пілся того, як відповідачка перестала проживати з сином позивачки, вести з нею спільне господарство та бюджет, відповідачка не пов'язана спільним побутом зі своїм колишнім чоловіком, не мають з нею спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Позивачка є власником будинку, відповідно має право на його розпорядження за власним розсудом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставні і підлягають до задоволення. Наведене підтверджується наступними документами копією свідоцтва про право власності, актом обстеження № 1 від 15 січня 2018 року, довідкою про склад сімї №27 від 11.01.2018 року, копією та іншими перевіреними доказами. На підставі ст.ст.71,72 Житлового Кодексу України,\~ ст.ст.316,317,319,321,322,386,391\~ Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах\~ [PERSON] проти України» від 21.12.2010 року та\~ «East\Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року\~ та

Outcome: approved