Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності на по 1/25 частки квартири [ADDRESS] за кожним за набувальною давністю. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу [PERSON] належить 2/5 частки спірної квартири, позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] , третій особі [PERSON] належить по 1/5 частки спірної квартири за кожним. [PERSON] з моменту приватизації у квартирі не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних послуг, не цікавилася станом квартири та не з`являлася в ній. У 1998 року відповідачка виїхала на заробітки до Греції. За весь час вона приїздила до м. Миколаєва тільки у 2006 році на декілька тижнів, після чого знову виїхала до Греції. Після виїзду за межі України [PERSON] більше на зв`язок з родиною не виходила. Вони здійснювали спроби відшукати відповідачку, проте розшук результатів не дав. За весь період позивачі сплачують комунальні послуги, здійснювали капітальний ремонт квартири, облаштували меблями, дверима, вікнами. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/5 частки за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000 року. Зареєстрованого в ММБТІ 03.02.2000 року за реєстровим № 18351. 06 лютого 2019 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/5 частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 06.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. за зареєстровано за реєстровим № 40. Відповідно до Акту складеного сусідами та засвідченого начальником ЖЕКу № 16, [PERSON] ніколи не проживав за адресою: [ADDRESS] . Даний доказ судом не береться до уваги, оскільки Акт не містить ні дати складання акту, ні штемпелю житлово-комунальної контори № 16. Крім того, позовні вимоги не стосуються [PERSON] . Позивачі зазначають, що [PERSON] у 1996 році виїхала за межі України до Греції. За весь час вона приїздила до м. Миколаєва тільки у 2006 році на декілька тижнів, після чого знову виїхала до Греції. Після виїзду за межі України [PERSON] більше на зв`язок з родиною не виходила. Вони здійснювали спроби відшукати відповідачку, проте розшук результатів не дав. Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 19.10.2009 року, вбачається 12.10.2009 року [PERSON] звернулася до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області з проханням щодо прийняття мір до розшуку її доньки [PERSON] , яка поїхала на постійне місце проживання до Греції із 2006 року до неї не приїжджає. В ході перевірки опитана була лише [PERSON] , будь-яких фактів вчинення у відношенні [PERSON] яких-небудь правопорушень, злочинів встановлено не було. У зв`язку з чим в порушенні кримінальної справи до встановлення додаткових фактів, відмовлено. Відповідно до листа Товариства червоного хреста України від 07.02.2011 року за вих. № 98442/17, вбачається, що [PERSON] звертався до червоного хреста України з заявою про розшук його сестри [PERSON] у Греції. Товариство червоного хреста України інформує, що розшук у Греції є на сьогодні проблематичним та може продовжуватися тривалий час. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частину у спільному частковому майні і визнання права власності відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 07.07.2015 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2015 року залишено без змін. Позивачами надано копій квитанцій про сплату за комунальні послуги [PERSON] за період з 2013 року по 2018 рік. Твердження позивачів щодо здійснення ними капітального ремонту у спірній квартирі та облаштування меблями, дверима та вікнами, судом не береться до уваги, оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано. Відповідно довідки з Департаменту з надання адміністративних послуг ММР від 31.05.2019 року за вих. № 19.03.03-11/3994/19, довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській обл., [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 31 травня 2005 року. З довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.02.2020 року за вих. № 0.184-5951/0/15-20-вих, вбачається, що відомостей про перетинання державного кордону України у період з 19.02.2015 року по 19.02.2020 року громадянкою [PERSON] , [INFO] , в базі даних не виявлено, відомості надані за останні п`ять років. Відповідно до повідомлення Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.02.2020 року за вих. № 109-5.3/196, в архіві відділу відсутній актовий запис про державну реєстрацію смерті, складений на [PERSON] , [INFO] . Перевірка проведена з 2012 року по теперішній час. Згідно із п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4\~ст. 344 ЦК України\~встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року вбачається, що відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Відповідно пункту 11 зазначеної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Беручи до уваги, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на майно за набувальною давністю, насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача, особу, яка є власником спірного майна. Також слід зазначити, що при вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно загальних засад цивільного законодавства, володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Статтями\~12,\~13,\~81\~та\~83ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Позивачі більше десяти років відкрито, безперервно, добросовісно володіють спірним нерухомим майном, несуть витрати по його утриманню. Таким чином, позовні вимоги позивачів про визнання за ними право власності за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачами, судом не встановлено. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: approved