Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який обґрунтовує тим, що вона з 27.08.1999 року перебувала у шлюбі з відповідачем. За час спільного проживання подружжям було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 23.11.1999 року, ринкова вартість якої на момент звернення до суду становила 1 038 400 грн. відповідно до Звіту про незалежну оцінку від 19.03.2015 року та автомобіль DAEWOO Lanos, 1,5 2006 року виготовлення, що був зареєстрований на ім'я відповідача 13.05.2006 року, ринкова вартість якого становить 100 000 грн. відповідно до інформації з інтернет ресурсу. 16.10.2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. При цьому домовленості про поділ спільного сумісного майна між сторонами досягнуто не було. Не дивлячись на те, що вказане майно було придбане у шлюбі і є спільною власністю подружжя, відповідач перешкоджає позивачці користуватися та володіти цим майном, чим грубо порушує її права та інтереси. Саме тому постало питання поділу вказаного майна, що є спільною сумісною власністю в рівних частках, а тому вона просить визнати за сторонами право власності в ідеальних частках по ? частині квартири та автомобіля за кожним з них. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач, його представник проти заявлених позовних вимог заперечували частково. Зазначили, що дійсно автомобіль DAEWOO Lanos, 1,5 2006 року виготовлення, був придбаний сторонами під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю. Однак заперечували проти поділу автомобіля по ? за кожною із сторін, зазначаючи, що це є річ неподільна. Крім того, вказували, що фактично автомобіль перебуває у володінні і користуванні відповідача, а тому вважали за доцільне визнати право власності на спірний автомобіль за відповідачем із стягненням з нього відповідної компенсації на користь позивачки у розмірі 1/2 вартості автомобіля, виходячи із оцінки, що була подана представником відповідача із інтернет ресурсу. Проти оцінки автомобіля у 100 000 гривень, що зазначалась позивачем, заперечували. Також відповідач та його представник не визнали позов в частині поділу спірної квартири, мотивуючи тим, що на момент відчуження квартири її власником була мати відповідача і вона не мала на меті її продавати, а хотіла подарувати сину. Тому стверджували, що квартира не є об'єктом спільної сумісної власності та поділу між подружжям не підлягає. Третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено та не заперечувалось учасниками процесу, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.1999 року . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.10.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Також встановлено, що сторонами у шлюбі було придбано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,78 кв.м, жилою - 27,80 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 23.11.1999 року, що його посвідчено державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори. Крім того сторонами не заперечується, що під час шлюбу ними було придбано автомобіль DAEWOO Lanos, 1,5 2006 року виготовлення, кузов [NUMBER], номерні знаки [NUMBER], що був зареєстрований на відповідача 13.05.2006 року. Це підтверджується і довідкою Управління державної автоінспекції від 09.07.2015 року. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, (діючого на момент придбання квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п.2.ч.2.ст. 218 ЦК України зазначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Доводи Відповідача, що сторони не купували спірної квартири та, що між відповідачем та його матір'ю, яка була власницею спірної квартири на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, укладався договір дарування, а тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, не доведені в судовому засіданні належними і допустимими доказами, а тому не беруться до уваги. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між подружжям в судовому порядку. Щодо транспортного засобу, придбаного сторонами, то відповідачем, його представником не заперечувалась та обставина, що автомобіль є спільним сумісним майном. Позивач, посилаючись на роздруківки з інтернет-ресурсу зазначила, що вартість спірного автомобіля становить 100 000 грн. Відповідач з вказаною позивачем вартістю не погодився. За клопотанням представника відповідача у справі була призначена комплексна автотоварознавча та будівельно-технічна експертиза для з'ясування дійсної вартості спірної квартири та автомобіля (а.с.71-72). Оплата за проведення експертизи була покладена на відповідача. Через не оплату призначеної експертизи відповідачем, ухвала про призначення комплексної експертизи від 21.09.2015 року залишена без виконання. Як пояснив представник відповідача ухвала про призначення комплексної експертизи від 21.09.2015 року в частині обов'язку відповідача оплатити експертизу була не виконана відповідачем через відсутність у нього коштів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Поряд з цим, представником відповідача були подані суду роздруківки з інтернет-ресурсу щодо вартості спірного автомобіля у розмірі близько 60 000 грн., з посиланням на які представник відповідача та відповідач просили стягнути з відповідача ? частину вартості автомобіля на користь позивача, визнавши право власності на автомобіль за відповідачем. Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Приписами ст.71 СК України встановлено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу даної норми встановлено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. На момент розгляду справи вартість майна між сторонами не узгоджена. Відповідно до п. 23, 24 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Крім того, в п. 25 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Позивач звернулась до суду про поділ спільного майна подружжя в рівних ідеальних частках, мотивуючи це тим, що у відповідача не має грошових коштів на реальну компенсацію її частки у спільному майні подружжя. В судовому засіданні було встановлено, що позивач не надає згоди на присудження їй компенсації за її частку спірного автомобіля через неузгодженість вартості автомобіля та не внесення відповідачем відповідної суми на депозитний рахунок суду. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про можливість поділу майна подружжя у спосіб запропонований позивачем, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. За таких обставин та

Outcome: approved