Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі посвідченого 31.12.2004 приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Ганжою О.П. за реєстровим № 2410 договору дарування. При цьому [PERSON], як власник вказаного житлового будинку зазначає, що у будинку є зареєстрованими вона, члени її сім'ї та за її згодою з 13.03.2013 відповідач у справі. Також зазначає, що реєстрація відповідача у належному їй будинку викликана виключно його проханнням, оскільки він переїхав з іншого місця проживання (Узбекистан), не мав іншого житла. У зв'язку з цим, а саме до часу вирішення відповідачем своїх особистих житлових питань вона погодилася на реєстрацію та проживання його у належному їй будинку. Договір найму належного житла з ним у письмовій формі не укладався. Посилається, що [PERSON] на протязі вже тривалого періоду часу будь-яких дій щодо вирішення своїх житлових питань не вчинив, проживає у належному їй будинку та створює певні незручності її сім'ї щодо права володіння, користування та розпорядження вказаним нерухомим майном. Також вона позбавлена у зв'язку з його присутністю можливості влаштовувати своє особисте життя. Будь-яких витрат щодо утримання будинку, сплати комунальних платежів, утримання прибудинкової території відповідач не несе, ремонту самого будинку та господарських споруд не здійснює. Також відповідач неодноразово вчиняє домашнє насильство відносно позивачів та неповнолітніх дітей, перебуваючи у нетверезому стані систематично руйнує і псує житлове приміщення. Просить усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві влансоті житловим будинком та виселити [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з нього на її користь понесені нею у справі судові витрати по оплаті судового збору та пов'язані з наданням правової допомоги. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. Також суду пояснила, що її дочка [PERSON] приїхала з Москви з відповідачем та двома їх дітьми. Жити їм було ніде, а тому вони жили разом з нею. Потім вона придбала будинок і вони поселилися в ньому. Все необхідне в будинок вона також придбала за власні кошти. Відповідач протягом проживання у будинку нічого в ньому не робив, будинок не утримував, ремонти в ньому не проводив, комунальні платежі не сплачував. На даний час відповідач продовжує проживати у її домоволодінні, але вона не бажає цього і вважає, що своїм проживанням відповідач порушує її права на належний їй будинок по вулиці [ADDRESS]. Зазначила також, що якби відповідач вів себе нормально, то вона б не заперечувала проти його проживання у будинку. [PERSON] також позов підтримала та просила його задовольнити за викладених у позові обставин і підстав. Також суду пояснила, що відповідач порушує її право щодо будинку, оскільки своєю протиправною поведінкою - зловживає алкогольними напоями, дебоширить, пошкоджує меблі та інше майно у будинку - він перешкоджає її проживанню в ньому з дітьми. Зазначила, що будинок дійсно належить матері. Відповіді на запитання головуючого чи проводив відповідач які-небудь ремонтно-будівельні роботи біля будинку по вулиці Висока, позивач не надала. Представник третьої особи - органу реєстрації в особі Рокитнянської селищної ради Київської області в судове засідання не з'явився та подав до суду заяву, якою просить розглядати справу у його відсутності та при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та суду показав, що він з [PERSON] познайомився у м.Москва Російської Федерації, де вони разом проживали і де в них народилося двоє дітей. Потім вон вирішили переїхати проживати до України, а саме в смт Рокитне. Спочатку проживали у матері [PERSON], а потім придбали будинок, більшу половину грошей на який дала [PERSON], а іншу частину вони. Будинок був оформлений на [PERSON], оскліьки на них оформити не було можливості. Разом з тим, будинок куплявся для них та їх дітей. Після придбання будинку він за власні кошти перекрив дах на будинку, збудував гараж, огорожу, провів ремонт у будинку. Також ним було придбано до будинку ряд побутової техніки. Зазначив, що пояснення позивачів у суді неправдиві. Він на даний час продовжуває проживати у домоволодінні [ADDRESS] Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши сторін спору та дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідченим 31.12.2004 приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Ганжою О.П. за реєстровим № 2410. Будинок був придбаний для проживання в ньому [PERSON] та [PERSON] з їх двома малолітними дітьми, які приїхали на постійне проживання до смт Рокитне з м.Москви Російськолї Федерації, де вони до того часу проживали. Вказані особи у зареєстрованому шлюбі не проживали, разом з тим, вели спільне господарство та бюджет, виховували та утримували двох малолітніх дітей. Вказані обставини формально вказують на існування між цими особами сімейних відносин, починаючи з часу проживання їх на території Російської федарації та у вказаному житловому будинку з 2004 року до недавнього часу. Придбання вказаного житлового будинку на імя [PERSON] було зумовлено виключно вказаною обставиною. Придбання його за інших обставин судом не встановлено. На це вказують також показання у судовому засіданні позивача [PERSON] втім, що вона постійно проживала і продовжує проживати у належному їй на праві власності житловому будинку по вул.Заводська в смт Рокитне. Також судом встановлено, що згідно будинкової книги відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований у вказаному житловому будинку по [ADDRESS] Відповідно до виданої виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради Київської області 12.09.2018 року за № 3837 довідки про склад сім'ї [PERSON] в будинку по [ADDRESS] зареєстровані окрім позивача її донька [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON] та зять - відповідач [PERSON] Вказаний доказ лише вкотре вказує на те, що відповідач поселився у будинку на правах члена сімї, а тому доводи позивача [PERSON] в тім, що він поселився та був зареєстрвоаним у будинку тимчасово на період облаштування свого житла, є непереконливими, а відтак на увагу суду не заслуговують. Судом також встановлено, що до недавнього часу позивач не перешкоджала відповідачу проживати у будинку і що вона підтвердила особисто у судовому засіданні, зазначивши, що вона не перешкоджала б йому проживати і надалі, якби з його сторони була належна поведінка. Незважаючи на зеперечення позивача [PERSON] у судовому засіданні, суд вважає встановленою обставину участі відповідача в утриманні будинку по [ADDRESS]. За його була збудована огорожа та прибудова до гаража і що підвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], пояснення яких не спростовані стороною позивача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи та з огляду на визнані у судовому засіданні сторонами обставини, які можуть мати суттєве значення для правильного вирішення спору. Судом встановлено, що між сторонами спору склалися житлові правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положєень ст.64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Положення статей 150 та 156 вказаного Кодексу визначають права та обовязки власника житла, членів його сімї та осіб, які перестали бути членами сімї, а саме: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Зі встановлених обставин спору вбачається, що при вселенні у житловий будинок між позивачем та відповідачкою не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, як користування на правах члена сімї. Прохаючи визнати відповідача такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком, позивач посилається як на правову підставу такої своєї вимоги на положення ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, на які посилається позивач, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин. З огляду на положення ст.405 ЦК України на положення якої як на правову підставву своїх вимог посилаються позивачі, останні мають застосовуватися при вирішення спору між власником житла та членами його сімї. Разом з тим, як вбачається, відповідач членом сімї власника будинку не був і не являється на даний час, у будинку проживає постійно і відсутній у ньому понад один рік не був. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За викладеного, зважаючи, що позивач вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, яким являється житловий будинок № 67 по вул.[ADDRESS] Київської області, не заявляв, підстави для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням вказаного будинку та його виселення із останнього відсутні. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією ВСУу справі № 6-709цс16 в тім, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Доводи сторони позивача [PERSON] в тім, що відповідач поселився у будинок та був зарєстрованим у ньому тимчасово на період вирішення ним питання про інше житло не заслуговують на увагу суду та не враховуються судом при вирішенні даного спору. При цьому суд виходить зі встановлених обставин спору, які не спростовані стороною позивача в тім, що: будинок був придбаний для спільного проживання в ньому позивача [PERSON] (дочки іншого позивача у справі [PERSON].) з відповідачем та їх малолітніх дітей; відповідач поселився у будинку на правах члена сімї позивача [PERSON] та за згодою його власника і що визнала та підтвердила у судовому засіданні позивач [PERSON], пояснивши окрім того, що вона б не перешкоджала б їх спільному проживанню у будинку і надалі на разі належної поведінки відповідача; відповідач приймав участь в утриманні будинку та здійсненні в ньому ремонту, за його участю була збудована огорожа та прибудова до гаража і що підвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], пояснення яких не спростовані стороною позивача. Вимоги позивача [PERSON] не грунтуються на законі та не можуть бути задоволені судом, оскільки за викладених у позові обставин і підстав відповідач жодним чином не порушує її права щодо будинку №67 по вул.[ADDRESS] Київської області, які підлягають судовому захисту. Так, вона не являється власником будинку, а тому не може вимагати позбавити відповідача права користування житловим будинком, а відтак і ставити вимогу про його виселення. Позов таким чином задоволенню не підлягає. Понесені стороною позивача судові витрати у справі у звязку із відмовою у позові відшкодуванню у відповідності до положень ст.141 ЦПК України не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed