Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 17 березня 2020 року до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Автотранссервіс» про стягнення заборгованості за орендну плату, збитків у зв`язку із знищенням орендованого майна та моральної шкоди заподіяної внаслідок знищення особистого майна. Короткий виклад позиції позивача Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що вона є власником пасажирського автобуса марки ХАЗ 3250.02, 2006 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований РЕВ №4 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 26.04.2008 року. 23 грудня 2013 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір найму (оренди) транспортного засобу, відповідно до якого позивачка передала, а відповідач КП «Автотранссервіс» прийняв за плату у сумі 120,00 гривень щомісячно в користування зазначений вище транспортний засіб, що підтверджується відповідним актом прийому-передачі. Відповідно до п.4.1 Договору, укладеного між сторонами, термін оренди складає 3 (три) роки, тобто до 23 грудня 2016 року. Відповідно до п.1.5 Договору вартість транспортного засобу станом на час укладання договору складає 103596,00 гривень. Відповідно до п.5.2 Договору загальна сума орендної плати за період дії цього договору становить 4320,00 гривень. Відповідно до п.8.4 Договору у разі припинення або розірвання договору оренди орендар зобов`язаний негайно повернути орендодавцю транспортний засіб у стані, в якому він був одержаний з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі. Як зазначає позивачка [PERSON] , спочатку орендар намагався виконувати умови договору, навіть сплатив їй 34,84 гривні у грудні 2013 року і 120,00 гривень за лютий 2014 року. В подальшому виплати зі сторони відповідача не проводилися. Строк дії договору закінчився 23 грудня 2016 року. У зв`язку з тим, що станом на цю дату відповідачем не було виплачено заборгованість за оренду транспортного засобу, проте керівництво Комунального підприємства «Автотранссервіс» обіцяло це зробити, позивачка не вимагала повернення належного їй транспортного засобу і відповідач продовжив їм користуватися, а тому як вона зазначає, в силу ст.764 ЦК України зазначений вище договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, тобто ще на три роки, з 23 грудня 2016 року до 23 грудня 2019 року. У зв`язку з подальшим невиконанням керівництвом відповідача зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування зазначеним вище транспортним засобом, позивачка [PERSON] звернулась 10 липня 2017 року з позовною заявою до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням від\~26.02.2018\~року Білгород-Дністровського\~міськрайонного суду\~Одеської області\~у справі\~№495/5143/17\~за наслідками\~розгляду позову\~було вирішено\~зобов`язати Комунальне\~підприємство «Автотранссервіс» повернути позивачці належний їй автобус у тому стані, в якому він був одержаний з урахуванням зносу, або у стані, який було обумовлено в Договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.12.2013 року. Станом на теперішній час відповідачем так і не повернутий належний позивачці транспортний засіб, окрім того, позивачка [PERSON] зазначає, що їй стало відомо, що її авто майже повністю розібране і розукомплектоване працівниками орендаря, тобто воно фактично знищене. Враховуючи вищезазначене, згідно наданого до суду уточненого розрахунку, позивачка [PERSON] просить суд: -стягнути з відповідача Комунального підприємства «Автотранссервіс» на її користь заборгованість по орендній платі з урахуванням індексу інфляції та неустойки за 2014-2019 роки у розмірі 30103,00 грн.; -стягнути з відповідача Комунального підприємства «Автотранссервіс» на її користь збитки у зв`язку із знищенням транспортного засобу у сумі 103596,00 грн..; -стягнути з відповідача Комунального підприємства «Автотранссервіс» на її користь моральну шкоду у сумі 40000,00 грн.; -стягнути з відповідача Комунального підприємства «Автотранссервіс» на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 7757,00 грн. та сплачені судові витрати. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2020 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2021 року було закрито підготовче провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Сорокалет С.І., який діє в її інтересах, в судовому засіданні позовні вимоги згідно уточненого розрахунку підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Комунального підприємства «Автотранссервіс» проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав, які обґрунтовані у наявному в матеріалах справи відзиві на позовну заяву. Зокрема, сторона відповідача зазначає, що термін укладеного між сторонами договору найму транспортного засобу закінчився 23.12.2016 року, даний договір не був продовжений, а тому позивачка пропустила строк для звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів та не зазначає жодної поважної причини його пропуску. Окрім того, сторона відповідача звертає увагу, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу в підтвердження того, що спірний транспортний засіб знищено та його відновлення не можливе, фотографії транспортного засобу, які містяться в матеріалах справи були зроблені ще за п`ять років до укладення між сторонами договору оренди транспортного засобу та не мають доказового значення щодо обставин справи, а позовні вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат на правову допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка [PERSON] є власницею пасажирського автобуса марки ХАЗ 3250.02, 2006 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований РЕВ №4 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 26.04.2008 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого РЕВ №4 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 26.04.2008 року. Відповідно до Договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №3322, зазначений вище транспортний засіб був переданий за плату позивачкою [PERSON] у користування Комунального підприємства «Автотранссервіс. Відповідно до п.1.5. зазначеного вище договору, вартість автомобіля, що здається в оренду, за домовленістю сторін складає 103596,00 грн.. Відповідно до п.4.1 укладеного між сторонами договору, термін оренди складає 3 (три) роки, тобто до 23.12.2016 року. Відповідно до п.4.2. цього ж договору, строк оренди може бути збільшений або скорочений тільки за згодою сторін. Згідно п.5.1. укладеного між сторонами договору, орендна плата сплачується щомісячно у повному обсязі готівкою у розмірі 120,00 грн., термін виплати внесків, орендна плата, здійснюється орендарем не пізніше 05 числа поточного місяця. Відповідно до п.5.2. Договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.12.2013 року, загальна сума орендної плати за період дії цього договору становить 4320,00 грн.. Як зазначено у п.8.4. зазначеного вище договору, у разі припинення або розірвання договору оренди орендар зобов`язаний негайно повернути орендодавцю транспортний засіб у стані в якому він був одержаний з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Пункт 8.5 укладеного між сторонами договору передбачає, що у випадках, не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством. Таке ж правило дії у разі протиріччя цього договору імперативним нормам чинних законодавчих актів. Згідно копії акту прийомки передачі транспортного засобу автобуса пасажирського марки ХАЗ 3250.02, 2006 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартість автомобіля за згодою сторін становить 60000,00 грн.. Відповідно до копій актів виконаних робіт, які містяться в матеріалах справи, відповідачем КП «Автотранссервіс» на користь позивачки [PERSON] було виплачего орендну плату згідно укладеного між сторонами договору у грудні 2013 року - 34,84 грн., у лютому 2014 року - 120,00 грн.. Як зазначає сторона позивачки [PERSON] , будь-яких інших виплат за укладеним між сторонами договором відповідачем не здійснювалось, що не оспорювалось у судовому засіданні представником відповідача КП «Автотранссервіс». У зв`язку з подальшим невиконанням керівництвом відповідача зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування зазначеним вище транспортним засобом, позивачка [PERSON] звернулась 10 липня 2017 року з позовною заявою до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням від\~26.02.2018\~року Білгород-Дністровського\~міськрайонного суду\~Одеської області\~у справі\~№495/5143/17\~за наслідками\~розгляду позову\~було вирішено\~зобов`язати Комунальне\~підприємство «Автотранссервіс» повернути позивачці належний їй автобус у тому стані, в якому він був одержаний з урахуванням зносу, або у стані, який було обумовлено в Договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.12.2013 року. Станом на теперішній час відповідачем так і не повернутий належний позивачці транспортний засіб, що було визнано стороною відповідача КП «Автотранссервіс» під час розгляду справи. Суд приймає до уваги та погоджується з наданим до суду стороною позивачки [PERSON] уточненим розрахунком заборгованості відповідача КП «Автотранссервіс» по орендній платі за період 2014-2019 роки з урахуванням індексу інфляції та неустойки, який складає 30103,00 грн. з урахуванням сплаченої суми 154,84 грн., одночасно звертає увагу, що стороною відповідача заперечень щодо наданого розрахунку заявлено не було, доказів на його спростування відповідачем теж не надано. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Верховний Суд у справі №910/18389/20 зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під\~предметом позову\~розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.\~Підставу позову\~становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Верховний Суд підкреслив, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у\~статті 16 Цивільного кодексу України. У Постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Частиною 2\~статті 16 ЦК України\~передбачено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 2\~статті 11 Цивільного кодексу України\~встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частинами 1, 3\~статті 14\~ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Статтею 22 ЦК України\~визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч. 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Стаття 41 Конституції України\~проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей\~317,\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ст. 321\~ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз вказаних норм\~ЦК України\~вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Згідно ч. 1\~ст. 759 ЦК України\~за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За правилами ч. 1\~ст. 762 ЦК України\~за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Нормами\~ст. 792 Цивільного кодексу України\~передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Відповідно до\~ст. 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтями\~6,\~627 Цивільного кодексу України\~встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства Частиною 1, 2\~статті 651 ЦК України\~встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Стаття 629 ЦК України\~встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору найму оренди транспортного засобу, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1\~ст. 625 ЦК України\~встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Відповідно до ч. 1\~ст. 548 ЦК України\~виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1,3 ст. 549 ПК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Положеннями\~ст. 758 ЦК України\~передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Отже, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди. Враховуючи,\~що сторонами\~ не\~заперечувався \~факт не\~ повернення\~ належного\~ позивачці\~транспортного \~засобу,\~суд приходить\~до обґрунтованого\~ висновку,\~що позовні\~ вимоги\~позивачки [PERSON] \~в частині\~ стягнення\~ з\~ відповідача\~ заборгованості\~за укладеним\~ між\~сторонами Договором\~найму (оренди)\~транспортного \~засобу з\~урахуванням індексу інфляції та неустойки, який складає 30103,00 грн. з урахуванням сплаченої суми 154,84 грн., підлягають задоволенню. Щодо твердження сторони представника відповідача КП «Автотранссервіс» щодо пропуску позивачкою строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно частини першої та п`ятої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою [PERSON] 10 липня 2017 року було подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву до КП «Автотранссервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням Білгород-Дністровського\~міськрайонного суду\~Одеської області\~ від\~ 26.02.2018\~ року\~по справі\~№495/5143/17\~за наслідками\~розгляду позову\~було вирішено\~зобов`язати Комунальне\~підприємство «Автотранссервіс» повернути позивачці належний їй автобус у тому стані, в якому він був одержаний з урахуванням зносу, або у стані, який було обумовлено в Договору найму (оренди) транспортного засобу від 23.12.2013 року. З матеріалів справи вбачаться, що з даним позовом позивачка [PERSON] звернулась до суду 17 березня 2020 року, тобто посилання сторони відповідача щодо необхідності застосування до позовних вимог позивачки строків позовної давності є необґрунтованим. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення з відповідача збитків із знищенням транспортного засобу у сумі 103596,00 грн., суд зазначає наступне. Так, з наданих стороною позивачки [PERSON] не вбачається, що станом на теперішній час спірний транспортний засіб, який є предметом договору найму (оренди) транспортного засобу, укладеного між сторонами є знищеним. Суд приймає до уваги та погоджується з твердженнями сторони відповідача КП «Автотранссервіс», що додані до позовної заяви фотографії спірного транспортного засобу датовані 17.04.2008 року не можуть бути доказами знищення або пошкодження належного позивачці пасажирського автобуса. Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених у цій частині заявлених позовних вимог стороною позивачки [PERSON] до суду не надано, у зв`язку з чим суд приходить до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині через їх недоведеність та безпідставність. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення з відповідача КП «Автотранссервіс» моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн., які вона обґрунтовує невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань на протязі більше ніж шести років, що спричино негативні емоції і переживання позивачки, порушення нормального життєвого укладу, необхідність відвідування адвоката з метою повернення належного їй майна, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.23 ЦК України\~особі гарантоване право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 ч. 2 ст.23 ЦК України\~встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені у\~статті 1167 ЦК України, згідно якої - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Таким чином, ч.1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи саме такий розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Право особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає за умови наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вказує, що законодавство не передбачає презумпцію моральної шкоди, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги співмірності та пропорційності.\~Розмір відшкодування є предметом доказування, а отже, позивачка [PERSON] має довести суду, що пропонований нею розмір грошової компенсації у розмірі 40000,00 грн. відповідає вказаним вимогам. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами договором найму (оренди) транспортного засобу, позивачці [PERSON] було завдано матеріальних збитків, внаслідок чого було порушено звичний для останньої уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, позивачка зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що виходячи з критеріїв розумності, справедливості та обґрунтованості, заявлені позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 5000,00 грн., саме такий розмір грошової компенсації, на думку суду, є об`єктивним та достатнім з огляду на обставини справи. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів сторін на момент винесення судового рішення приходить до обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до Комунального підприємства «Автотранссервіс» про стягнення заборгованості за орендну плату, збитків у зв`язку із знищенням орендованого майна та моральної шкоди заподіяної внаслідок знищення особистого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою [PERSON] під час звернення до суду з позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 1683,75 грн. згідно квитанції №0.0.1650545894.1 від 16.03.2020 року. Відповідно до змісту ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України інші\~судові витрати,\~пов`язані\~з розглядом\~справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Стороною позивачки [PERSON] на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу додано до суду: квитанцію №1 від 27.02.2020 року щодо сплати грошових коштів у розмірі 7757,00 грн. на користь адвоката Сорокалет С.І., копію договору про отримання правової допомоги від 27.02.2020 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги по даній цивільній справі. Враховуючи обсяг виконаної адвокатом Сорокалет С.І. роботи, суд враховує критерій складності справи та принцип співмірності задоволених вимог та критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи та беручи до уваги, що стороною відповідача КП «Автотранссервіс» не було заявлено будь-яких заперечень щодо розміру заявлених позивачкою витрат на правову допомогу у сумі 7757,00 грн., суд приходить до обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] заявленої суми витрат на правову допомогу. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: partial