Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації, вказуючи, що у вересні 2008 р. АТЗТ «Завод ЗБК-5» подав позовну заяву про визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації, вказуючи, що він фактично не мешкає в спірній кімнаті понад 6 місяців, про що був складений Акт. Крім того, [PERSON] за власним бажанням припинив трудові відносини з заводом. Вказаний позов був залишений без розгляду у зв'язку з неявкою позивача у судові засідання. У грудні 2008 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення його права та вселення до кімнати [ADDRESS], посилаючись на те, що під час його від'їзду комендант та інші посадові особи самовільно відкрили його кімнату і вселили у неї 6 чоловік, незважаючи на те, що в кімнаті знаходились його речі. Також зазначив, що він пропрацював на заводі 11 років 6 місяців, тому належить до осіб, які не можуть бути виселені без надання їм іншого жилого приміщення.Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.12.2009 р. позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.11.2012 р. вказане заочне рішення було скасовано за апеляційної скаргою [PERSON] та [PERSON], в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Позивачі є наймачами однокімнатної квартири [ADDRESS]. Зміни в особових рахунках за вказаною адресою (замість [PERSON] - [PERSON]) внесені відповідно до заяви від 10.06.2009 р. Заборгованість [PERSON] за комунальні послуги станом на 01.04.2009 р. складає 3922,10 грн. Просять суд з підстав, передбачених 71,72 ЖК України, визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зняти з реєстрації за вказаною адресою. [PERSON] 24.10.2013 р. звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідачів, з врахуванням уточнень, про визнання недійсним приватизації, розпорядження про передачу у власність, скасування свідоцтва про право власності, визнання ордеру недійсним, виселення, зняття з реєстрації, та вселення, вказуючи, що він працював на АТЗТ «Завод ЗБК-5» з 07.03.1989 р. по 04.09.2000 р., тобто 11 років 6 місяців. Відповідно до протоколу №27 від 13.11.1998 р. спільного засідання дирекції та профкому підприємства та ордеру №146 від 14.11.1998 р. йому було надано в користування кімнату [ADDRESS]. 18.12.1998 р. він зареєструвався за вказаною адресою. Він не міг бути виселений із займаної ним кімнати, оскільки пропрацював на підприємстві більше 10 років. У вересні 2008 р. АТЗТ «Завод ЗБК-5» звернувся до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, однак позов не був задоволений. Зустрічний позов [PERSON] про вселення судом першої інстанції був задоволений 09.12.2009 р., однак Апеляційним судом Харківської області 26.11.2012 р. рішення було скасовано з формальних підстав. Зазначає, що судового рішення, яким би його було позбавлено спірного житла або виселено, - не існує, таким чином, вселення [PERSON] та її доньки [PERSON] до [ADDRESS] є незаконним. Вони були проінформовані про те, що в спірній кімнаті на законних підставах проживає та зареєстрований [PERSON], тому виданий їм ордер є недійсним і вони підлягають виселенню з підстав, передбачених ст.ст.59, 117 ЖК України. Крім того, ордер №37 від 08.04.2009 р. на ім'я [PERSON] та [PERSON] містить посилання не на спільне рішення адміністрації підприємства та профкому, а лише на розпорядження адміністрації підприємства № 26 від 08.09.2009 р. Також зазначає, що в період з 09.12.2009 р. по 26.11.2012 р. він вживав ряд заходів з метою виконання рішення суду про вселення: звернувся з відповідною заявою до Фрунзенського ВДВС, на підставі якої було відкрито виконавче провадження, та брав участь у виконавчих діях, однак через неправомірні дії відповідачів не отримав очікуваного результату. Так, відповідно до акту державного виконавця від 25.03.2010 р., з метою примусового виконання рішення суду було здійснено вихід за адресою спірної квартири, в якій перебувала жінки на ім'я [PERSON], яка відмовилась відчиняти двері. Таким чином, позивач не мав будь-яких даних про осіб, які порушили його право та характер його порушення. Конкретні дані про [PERSON] та [PERSON] йому стали відомі лише 17.04.2012 р. з довідки КП «Жилкомсервіс» про склад сім'ї та прописку. Сам ордер та його реквізити стали відомі позивачеві в липні 2012 р., в процесі розгляду (апеляційної скарги) у справі № 2-462/2009 р., тобто лише з цього часу він мав можливість реалізувати своє право на судовий захист. Він не має власного житла та тимчасово проживає у родичів та друзів. 16.04.2013 р. він звертався до Фрунзенського РВ та прокуратури Фрунзенського району м.Харкова із заявою про порушення своїх прав. Заборгованості за комунальні послуги він за собою не визнає, оскільки не має доступу до інформації про нарахування квартплати та комунальних платежів, оскільки особові рахунки оформлені на [PERSON] Оскільки [PERSON] та [PERSON] під час розгляду справи приватизували спірне житлове приміщення з порушенням ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, та займають спірну житлову площу незаконно, просить суд визнати приватизацію квартири недійсною; скасувати розпорядження органу приватизації про передачу квартири у власність та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.12.2013 р.; визнати недійсним ордер №37 від 08.04.2009 р. на ім'я [PERSON] та [PERSON]; виселити [PERSON] та [PERSON] із спірної кімнати, із зняттям їх з реєстрації; поновити порушене право [PERSON] користування спірним житлом та вселити його в жиле приміщення за адресою: [ADDRESS]. (Т.1 а.с.190, т.2 а.с.15, 27). В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] первісні вимоги підтримали, зустрічний позов не визнали. [PERSON] пояснила суду, що ордер вона отримала від директора заводу [PERSON] Фактично вона з донькою вселилась та проживає в спірній кімнаті з часу отримання ордеру, тобто з 08.04.2009 р., а зареєструвались за вказаною адресою 01.10.2009 р. На час свого вселення їй було відомо, що в цій квартирі раніше жив [PERSON], але комендант гуртожитку її запевнив, що вони його випишуть. Переоформлюючи особовий рахунок для сплати комунальних послуг на своє ім'я вона була проінформована про те, що за попереднім наймачем кімнати, [PERSON], який зареєстрований за вказаною адресою, існує заборгованість по сплаті за комунальні послуги. Кілька років тому він приходив до них, хотів увійти до квартири, але вона його не впустила. Підставами для звернення до суду з позовом зазначає непроживання [PERSON] без поважних причин більше 6 місяців, а саме з 01.08.2008 р. На час розгляду справи вони приватизували спірну квартиру на своє ім*я, не повідомляючи органу приватизації про реєстрацію [PERSON] за вказаною адресою, оскільки він не є членом їх сім*ї. [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний підтримали. Крім того, [PERSON] пояснив, що дійсно, під час його тимчасової відсутності за сімейними обставинами (необхідність догляду за матір*ю похилого віку), в його кімнаті тимчасово мешкав чоловік його доньки, [PERSON] В кімнаті знаходились речі відповідача, періодично він відвідував квартиру, ключі коменданту гуртожитку не віддавав. Представник третьої особи - [PERSON] покладалася на розсуд суду. Представник відповідача за зустрічним позовом - Харківської міської ради в судове засідання не з'явився Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] та про задоволення зустрічного позову [PERSON], з наступних підстав. У відповідності зі ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача чи членів його родини за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була прийнята на роботу до ВАТ «Хавод ЖБК-5» 01.03.2007 р., що підтверджується записом в її трудовій книжці (а.с.170). 08.04.2009 р. позивачі отримали спеціальний ордер №37 від 08.04.2009 р., виданого на підставі розпорядження адміністрації АТЗТ «Завод ЗБК-5» № 26 від 08.04.2009 р., вселились до [ADDRESS] (а.с.20,21), та 01.10.2009 р. були зареєстровані за вказаною адресою. На час отримання ордеру позивачі з 26.05.2008 р. були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11,12). Взагалі за період з 2001 р. по 01.10.2009 р. позивач [PERSON] була зареєстрована та мешкала за 5 різними адресами, що підтверджується відмітками в її паспорті. Та обставина, що [PERSON] також зареєстрований в спірному житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], підтверджується відміткою в його паспорті та довідкою АДБ м.Харкова, і не оспорюється позивачами (т.1 а.с.47, 199). Підставою для вселення [PERSON] до [ADDRESS] та його реєстрації за вказаною адресою було рішення спільного засідання дирекції та профкому АТЗТ «Завод ЗБК-5» №27 від 13.11.1998 р. та спеціальний ордер № 146 від 14.11.1998 р. (а.с.197, 198). Також судом встановлено, що [PERSON] працював на АТЗТ «Завод ЗБК-5» з 07.03.1989 р. по 04.09.2000 р., тобто більше 10 років, та звільнився за власним бажанням, що підтверджується записом у його трудовій книжці (а.с.196). На час виникнення спору будинок [ADDRESS] мав статус гуртожитку АТЗТ «Завод ЗБК-5», з 30.06.2011 р. приміщення 2-5 поверхів належали ПАТ «Банк «Меркурій», та з 28.09.2011 р. 2-5 поверхи будинку перебувають у комунальній власності м.Харкова (т.1 а.с.130). Спірна квартира розташована на 3 поверсі будинку, про що зазначено у її технічному паспорті (т.1 а.с.232). Суд вважає, що [PERSON] було протиправно позбавлено права користування спірним житлом та фактично виселено з гуртожитку, без надання йому іншого жилого приміщення, на порушення вимог ч.4 ст.132 ЖК України, ст.125 ЖК України, оскільки він є особою, що більше 10 років пропрацював на підприємстві, яке надало йому це житлове приміщення, у зв'язку з чим його порушене право має бути поновлено. Суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] були вселені у спірне житлове приміщення незаконно, оскільки спеціальний ордер на їх ім'я був виданий не на підставі спільного рішення адміністрації та профкому підприємства, а за розпорядженням адміністрації АТЗТ «Завод ЗБК-5», що є порушенням ст.128 ЖК України ; на той час перебувала у трудових відносинах з підприємством лише 2 роки 1 місяць, крім того, житлове приміщення, на яке був виданий її спеціальний ордер, не було вільним, оскільки у ньому була зареєстрована інші особа - [PERSON] Таким чином, суд вважає недійсним спеціальний ордер №37 від 08.04.2009 р., виданий АТЗТ «Завод ЗБК-5» на ім'я [PERSON], на вселення її та [PERSON] до [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] та [PERSON] посилаються на Акт від 01.09.2008 р., складений комісією у складі директору АТЗТ [PERSON], коменданту гуртожитку [PERSON] та сусідки [PERSON], про те, що [PERSON] не проживає у гуртожитку з 01.04.2004 р. Суд вважає, що вказаний Акт не є належним та допустимим доказом не проживання [PERSON], у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, оскільки не є офіційним документом, що посвідчує вказані у ньому обставини. Допитаний судом свідок з боку позивачів - [PERSON] пояснила , що в 2008 р. в її присутності [PERSON] віддав ключі від спірної кімнати [PERSON], але про причини цього їй невідомо. Свідок [PERSON], пояснила, що вона очолює ініціативну громадську групу, тому їй відомо, що [PERSON] не жив у своїй кімнаті, не брав участі у витратах на реконструкцію гуртожитку, на оплату заборгованості гуртожитку за електроенергію, в його квартирі з його дозволу жили квартиранти. У 2012 р. [PERSON] приходив до неї за порадою відносно своїх дій, оскільки мав судове рішення про вселення, яке не виконується, оскільки мешканці спірної квартири не відчиняли йому двері. На це свідок відповіла йому, що вважає його неправим. Пояснення вказаних свідків, на думку суду, не є доказом не проживання [PERSON] в спірному житловому приміщенні більше 6 місяців без поважних причин, оскільки свідку [PERSON] не відомі причини передання ключів [PERSON], натомість, дублікати ключів від кімнат можуть зберігатись у коменданта гуртожитку, і вказана обставина не може свідчити про відмову [PERSON] від права користування житлом. Крім того, не приймання [PERSON] участі у понесенні витрат на утримання гуртожитку, до речі добровільних, оскільки вони не є комунальними послугами, на думку суду, також не може свідчити про те, що він не проживав в кімнаті без поважних причин, та може пояснюватись і відсутністю грошей в останнього. Крім того, оскільки [PERSON] переоформила особовий рахунок на своє ім*я, то комунальні послуги нараховувались вже на двох осіб, тому суд вважає обгрунтованими доводи [PERSON] на відсутність у нього можливості вносити кошти за сплату комунальних послуг на рахунок, відкритий на ім'я [PERSON], та за всіх зареєстрованих осіб. Тобто, посилання [PERSON] та [PERSON] на несплату [PERSON] комунальних послуг як на підставу свого позову, суд вважає необгрунтованим. Також судом встановлено, що 03.12.2008 р. [PERSON] дійсно звернувся до суду з позовом до АТЗТ «Завод ЗБК-5» (колишнього власника гуртожитку) про вселення, вказуючи, що його право на користування спірним житлом було порушене у вересні 2008 р., коли в його відсутність до кімнати були вселені інші особи. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.12.2009 р. позов [PERSON] задоволений, його вселено у кімнату [ADDRESS]. Між тим суду надано докази того, що протягом 2010-2012 р.р. [PERSON] та Фрунзенським ВДВС було вжито ряд заходів до виконання рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.12.2009 р. про вселення [PERSON] до спірної квартири (відкрито виконавче провадження, здійснювались виходи до спірної квартири), проте воно залишилось не виконаним, оскільки мешканці спірної квартири, які не були стороною виконавчого провадження, відмовились відкрити двері, а представник боржника (АТЗТ «Завод ЗБК-5») не з'явився. [PERSON] в судовому засіданні не оспорювала, що вона дійсно не впускала у спірну квартиру [PERSON], який приходив, оскільки вважає, що вона з донькою проживає в спірній квартирі на законних підставах. Крім того, державний виконавець звертався до Фрунзенського районного суду м.Харкова з поданням про роз'яснення порядку подальшого виконання рішення суду від 09.12.2009 р. та ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26.12.2011 р. у роз'ясненні було відмовлено, оскільки рішення суду про вселення [PERSON] є чітким та зрозумілим. Після цього 01.03.2012 р. державний виконавець звернувся до КЖЕП №5 Фрунзенського району м.Харкова із запитом про склад осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, та, отримавши інформацію, призначив примусове виконання рішення суду на 26.07.2012 р., про що повідомив і [PERSON] (а.с.249-267). 13.08.2012 р. [PERSON], [PERSON] звернулись до АСХО з апеляційною скаргою на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.12.2009 р. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.11.2012 р. заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.12.2009 р. скасоване у зв'язку з порушенням прав апелянтів, які не були залучені до участі у розгляді справи, та у задоволенні позову [PERSON] відмовлено за недоведеністю. Таким чином, до 26.11.2012 р. [PERSON] мав правомірні сподівання на поновлення його порушеного права та вселення до спірної квартири, та до ознайомлення з апеляційною скаргою [PERSON] і [PERSON], поданою 13.08.2012 р., не мав інформації щодо підстав їх вселення, даних про виданий їм спеціальний ордер, тобто позовна давність ним не пропущена, оскільки має рахуватись з 13.08.2012 р. За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] необгрунтованими, оскільки причини не проживання [PERSON] в спірному житловому приміщення не можна вважати неповажними, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у їх задоволенні. Крім того, враховуючи, що на час розгляду справи спірне житлове приміщення перебуває у власності позивачів, правовідносини між ними та [PERSON] мають регулюватись відповідними нормами ЦК України, а не ст.ст.71,72 ЖК України, на які як на підставу своїх вимог посилаються позивачі. Також судом встановлено, що рішенням Харківської міської ради № 167 від 20.03.2013 р. [PERSON] та [PERSON] визнані наймачами квартири [ADDRESS], (а.с.6). На підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду Харківської міської ради № 1481 від 09.12.2013 р. видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] є власниками, по 1/2 частині кожна, квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.231). Згідно ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Як встановлено судом, при переданні спірного житла у власність позивачів останні не повідомили орган приватизації про те, що за вказаною адресою також зареєстрована інші особа, відповідач [PERSON], у зв'язку з чим відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради було видано розпорядження № 1481 від 09.12.2013 р. про передачу спірної квартири у власність лише [PERSON] та [PERSON], чим були порушені права [PERSON] Про те, що [PERSON] також зареєстрований за вказаною адресою, [PERSON] та [PERSON] при проведенні приватизації було відомо, що підтверджується власними поясненнями [PERSON] та запитом начальника дільниці №55 КП «Жилкомсервіс» на адресу АДБ м.Харкова про реєстрацію [PERSON] в спірній квартирі, видану 21.12.2012 р. на руки [PERSON], яка містить вказану інформацію (т.1 а.с.32). Враховуючи, що спеціальний ордер №37 від 08.04.2009 р., виданий на ім'я [PERSON], є недійсним, та при ухваленні рішення про приватизацію спірного житлового приміщеннями не було отримано письмової згоди [PERSON], який зареєстрований за вказаною адресою та за яким зберігається право на житло, на передачу житла у власність [PERSON] та [PERSON], суд вважає проведену приватизацію недійсною, у зв'язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed