Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивачка 12.11.2019 звернулася до суду з даним позовом, просить суд визнати особу - [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням - житловим будинком по [ADDRESS] , внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 149 є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Приводом для звернення до суду є примусове зняття з реєстрації особи, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично там тривалий час не проживає, а проживає в Латвії, участі в утриманні житла не приймає. Відповідачка, яка являється їй дочкою, з листопада 2017 року не проживає у вказаному будинку, не бере участі в оплаті комунальних платежів та не несе витрат по обслуговуванні будинку. Отримання рішення суду необхідне для зняття відповідача з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно, проте подала до суду клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі в зв`язку з неможливістю з`явитися у судове засідання, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Таращанської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно, проте через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти позовних вимог. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить її на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.06.2016 приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 149, та інформаційної довідки № 60387989 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер запису про право власності: 14759697. В даному житловому будинку зареєстрована, в тому числі, дочка позивачки - [PERSON] , яка не проживає в житловому будинку з листопада 2017 року, що підтверджується Актом обстеження місця проживання № 397 від 12.11.2019. Оскільки, в добровільному порядку відповідачка не знялася з реєстраційного обліку з будинку, що є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, позивачка звернувся до суду з даним позовом Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв`язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідачка фактично відсутня з листопада 2017 року у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, тому суд прийшов до висновку, що відповідачка втратила право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved