Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого-годувальника [PERSON], одноразово 55211,52 грн., а з 4 липня 2016 року - сплачувати щомісячно по 1577,50 грн. на обох дітей до досягнення 18-річного віку, а у випадку навчання - до 23-річного віку. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликаються на те, що [PERSON], батько малолітнього [PERSON] та позивача [PERSON], працював з 31 жовтня 2011 року на посаді молодшого інспектора відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області ( далі - Городищенська виправна колонія ). 4 серпня 2013 року під час проходження служби при виконанні службових обовязків в результаті поранення, завданого йому старшим сержантом [PERSON], помер. Дітям померлого було спричинено матеріальну шкоду, повязану зі смертю годувальника. Відповідач листом від 26 липня 2016 року відмовив у виплаті матеріальної шкоди, вважаючи відповідальним за шкоду особу, яка вчинила злочин, а саме [PERSON] Оскільки шкода була завдана старшим сержантом внутрішньої служби Городищенської виправної колонії [PERSON] під час виконання ним своїх трудових обовязків, відповідач зобовязаний її відшкодувати на підставі ст.1166, 1172, 1200 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. Представник позивачів [PERSON] позов підтримав та пояснив, що [PERSON] загинув під час виконання службових обовязків і смерть його спричинив працівник відповідача, який також в момент заподіяння поранення виконував службові обовязки в межах робочого часу. Відповідальність за завдану шкоду несе установа, яка не забезпечила належний контроль за виконанням [PERSON] своїх службових обов'язків. Просять позов задовольнити. Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що позивачем не доведено винне діяння Городищенської виправної колонії, протиправність порушення та в чому полягає протиправна поведінка установи щодо позивачів. Вироком суду встановлено та засуджено особу, яка скоїла злочин - [PERSON], а тому шкода повинна відшкодовуватися саме ним. Просять в задоволенні позову відмовити. Представник залученої за клопотанням представників відповідача третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області - вважає позовні вимоги необґрунтованими та зазначив, що казначейство є лише виконавцем рішення суду. Прокурор, який вступив у справу в порядку ст.45 ЦПК України з метою захисту інтересів держави в особі Державної казначейської служби України, позов не визнала та пояснила, що оскільки [PERSON] діючи самовільно, всупереч інструкціям, в стані душевного хвилювання, вчинив злочин, за який був засуджений, шкода повинна відшкодовуватися саме ним як особою, яка винна у її завданні. Стаття 1166 ЦК України передбачає наявність такого обовязкового елементу як вина, а в діях відповідача вона відсутня. Крім того, [PERSON] не перебував у трудових відносинах з Городищенською виправною колонією, оскільки прийнятий на роботу Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, а тому Городищенська виправна колонія не є належним відповідачем. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що старший прапорщик внутрішньої служби [PERSON] з 31 жовтня 2011 року проходив службу на посаді молодшого інспектора ( з озброєння та спецзасобів ) відділу охорони Городищенської виправної колонії ( № 96 ). 3 серпня 2013 року біля 00 год. 50 хв. у кімнаті для вмивання вартового приміщення Городищенської виправної колонії [PERSON] отримав вогнепальне поранення, яке було нанесено молодшим інспектором відділу охорони Городищенської виправної колонії [PERSON] з табельної зброї АК-74. 4 серпня 2013 року в Рівненській обласній клінічній лікарні [PERSON] в результаті проникаючого вогнепального поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів помер. Смерть [PERSON] сталася під час проходження служби при виконанні службових обовязків. Вказані обставини підтверджуються висновком службового розслідування за фактом смерті внаслідок отримання вогнепального поранення молодшого інспектора ( з озброєння та спецзасобів ) відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області ( № 96 ) старшого прапорщика внутрішньої служби [PERSON] від 5 серпня 2013 року, затвердженого начальником управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, довідкою про обставини загибелі старшого прапорщика внутрішньої служби [PERSON] від 23 вересня 2013 року. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ч.1 ст.1166 ЦК України, згідно із положеннями якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових ( службових ) обов'язків, здійснюється за правилами ст.1172 ЦК України. У цьому виді деліктних зобовязань вина юридичної або фізичної особи резюмується і тому тягар доказування відсутності вини у завданій шкоді покладається саме на зазначених субєктів. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2014 року у справі № 817/2330/14 встановлено, що [PERSON] вчинив неправомірні, злочинні діяння всупереч громадського порядку у виправній колонії, всупереч встановленому порядку несення служби. Вину [PERSON] у смерті [PERSON] встановлено також вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року. Нині засуджений відбуває покарання в місцях позбавлення волі. За порушення дисципліни та законності, що виразилося у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого [PERSON], [PERSON] звільнено зі служби в органах виконання покарань. Обгрунтовуючи свої заперечення проти позову представники відповідача покликалися на те, що [PERSON] перевищив свої службові повноваження, діяв самовільно, в стані сильного душевного хвилювання, а тому Городищенська виправна колонія не може вважатися належним відповідачем за даним позовом. Разом з тим, як було встановлено під час судового розгляду та не заперечувалося сторонами, [PERSON] на час події перебував у трудових відносинах з відповідачем, займаючи посаду молодшого інспектора відділу охорони Городищенської виправної колонії. Заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] відбулося в межах робочого часу та при виконанні службових обовязків. Відповідно до Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу, що затверджена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань № 237-дск від 8 грудня 2003 року, чатовий після здачі табельної зброї рахується вартовим варти вільної зміни. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в порушення вимог вказаної інструкції табельної зброї до ставниці не здав, а отже, продовжував виконувати службові обовязки чатового. Крім того, як встановлено постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2014 року у справі № 817/2330/14 старший прапорщик внутрішньої служби [PERSON] як відповідальний по відділу охорони та старший сержант внутрішньої служби [PERSON] як вартовий входили до складу варти з охорони Городищенської виправної колонії у період з 19:48 години 2 серпня 2013 року до 09:05 години 3 серпня 2013 року. Тобто, після здавання поста чатовим він переходить на становище вартового та продовжує виконувати обовязки вартової служби до закінчення зміни. Завдання [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] відбулося 3 серпня 2013 року о 00.50 год. до закінчення вартової зміни - під час виконання службових обовязків. Зі змісту ст.172 ЦК України випливає, що у випадку, коли працівник, не перериваючи виконання трудових обовязків, вчиняє дії, які виходять за їх межі, та які завдають шкоду іншій особі, завдану шкоду слід кваліфікувати як таку, що заподіяна під час виконання трудових обовязків. Як вбачається з висновку службового розслідування за фактом смерті [PERSON], розслідуванням встановлено порушення вимог Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу службовими особами Городищенської виправної колонії, в тому числі відповідальним від відділу охорони старшим прапорщиком внутрішньої служби [PERSON], який упереджено ставився до молодшого інспектора відділу охорони старшого сержанта внутрішньої служби [PERSON], що відобразилося у використанні ненормативної лексики відповідальним під час перебування чатового на посту. [PERSON] як чатовий мав право застосовувати зброю у випадках, передбачених КВК України, Інструкцією з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу. Будучи чатовим та застосувавши зброю у відповідь на поведінку відповідального [PERSON]О, який також діяв з порушенням вимог інструкції щодо недоторканості особи чатового, [PERSON] перевищив свої службові повноваження, що призвело у підсумку до смерті потерпілого. Твердження представників відповідача про те, що відповідальність за шкоду, заподіяну смертю внаслідок злочину, має нести безпосередньо та особа, яка вчинила злочин, а тому обовязок по відшкодуванню має бути покладений на [PERSON], суд вважає помилковим, оскільки ст.1172 ЦК України містить спеціальну норму, яка передбачає неспівпадіння в одній особі безпосереднього заподіювача шкоди і субєкта відповідальності, її дія поширюється на всі випадки заподіяння шкоди під час виконання трудових ( службових ) обовязків незалежно від характеру такого заподіяння. Не заслуговують на увагу покликання представників відповідача на відсутність вини установи з підстав провокування потерпілим [PERSON] [PERSON] на вчинення протиправних дій, оскільки згідно із ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника. Перебування [PERSON] в момент нанесення [PERSON] вогнепального поранення в стані сильного душевного хвилювання, на що звертали увагу представники відповідача, не є підставою для звільнення від обовязку відшкодувати шкоду, завдану смертю потерпілого, так як згідно із нормами цивільного законодавства не відшкодовується лише шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та ( або ) не могла керувати ними. Таких обставин у справі не встановлено. Доводи прокурора про те, що Городищенська виправна колонія є неналежним відповідачем у справі, тому що на роботу [PERSON] прийнятий Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, суд до уваги не приймає, оскільки представниками відповідача не заперечувався і матеріалами справи підтверджений факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з Городищенською виправною колонією, яка має статус юридичної особи. За змістом ч.1 ст.1172 ЦК України відповідальність за шкоду несе юридична особа, працівником якої завдано шкоди, що не є тотожним поняттю «роботодавець». Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідності до ст.1172 ЦК України відповідальною особою за шкоду, заподіяну позивачам смертю потерпілого-годувальника [PERSON], є Городищенська виправна колонія. Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода на підставі ст.1200 ЦК України відшкодовується дитині до досягнення нею вісімнадцяти років ( учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років ). Згідно із наданими суду копіями свідоцтв про народження малолітній [PERSON]Р та позивач [PERSON], який навчається, є дітьми померлого [PERSON], а отже належать до визначеного ч.2 ст.1200 ЦК України кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого. У відповідності до ч.2 ст.1200 ЦК України шкода відшкодовується в розмірі середньомісячного заробітку ( доходу ) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. У разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду ( ч.2 ст.1208 ЦК України ). Відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю позовна давність не поширюється. Таким чином, підлягає стягненню на користь позивачів одноразово відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, за період з дня смерті [PERSON] до дня предявлення позову до суду та щомісячне відшкодування з дня предявлення позову до повноліття [PERSON] та досягнення [PERSON] 23-річного віку або закінчення навчання. Розрахунок розміру одноразового та щомісячного відшкодування шкоди, з яким погоджується суд, зроблений у відповідності до правил ст.1200 ЦК України та сторонами не оспорювався. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги огрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно із правилами ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved