Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно у вигляді 1/4 частини житлового будинку, що розташований по вул. Гомолко, 37 в с. Воскобійники Шишацького району Полтавської області, за кожною. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що спірний житловий будинок відносився до колгоспного двору членами якого станом на 1 липня 1990 року були позивачі [PERSON], [PERSON], а також відповідач [PERSON] та [PERSON], який помер 28 жовтня 2010 року, а отже, на думку позивачів, спадковий будинок належав в рівних частках вищевказаним особам. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON], як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину та здійснює перешкоди позивачам у користуванні житловим будинком, вважаючи, що він повністю належить йому, в той же час відповідач право власності на свою частку будинку не оформив та правовстановлюючі документи не отримав. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. На стягненні з відповідача судових витрат не наполягали та просили суд віднести їх на рахунок позивачів. Відповідач [PERSON] позов визнав частково в межах 1/4 спірного житлового будинку на обох відповідачів. Зазначив, що будь-які правовстановлюючі документи на спірний будинок, який належав до колгоспного двору відсутні. Вважає, що позивачам на двох належить 1/4 спірного будинку, а інша частина належить йому. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову виходячи з наступного. Згідно довідки Воскобійницької сільської ради Шишацького району Полтавської області від 07 грудня 2015 року № 788 домоволодіння, що розташоване в с. Воскобійники по вул. Гомолко, 37, згідно погосподарської книги № 2, особовий рахунок № 171 станом на 01 липня 1990 року відносилось до колгоспного двору членами якого на вказану дату були: голова двору [PERSON], 1946 року, дружина [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] (а.с.8) Вказане домоволодіння згідно технічного паспорту ПП Миргородське підприємство технічної інвентаризації та експертиз «Інвентаризатор» (інвентарний № 4221) від 10.12.2015 розташований по вул. Гомолко, 37 в с. Воскобійники Шишацького району Полтавської області та складається з житлового будинку 1987 року побудови загальною площею 90,3 кв.м., жилою площею 52,5 кв.м. (літ. А-1, а), гаражу (літ. Б), сараю (літ. В), літньої кухні (літ. Г), погребу (літ. - Д), 1/3 колодязя (№ 1) та огорожі (№ 2) (а.с.15-18). Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи те, що згідно технічної документації спадковий житловий будинок та господарські приміщення побудовані в 1987 році, суд розглядаючи спірні правовідносини керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення, зокрема положеннями ЦК УРСР. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, вимог інших нормативних актів УРСР, що існували до його прийняття та введення в дію, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 із змінами і доповненнями, щодо роз'яснення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, було визначено, що будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації. Згідно ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обовязок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що наявність відповідного запису у погосподарській книзі № 2, особовий рахунок № 171 Воскобійницької сільської ради Шишацького району Полтавської області (а.с. 8 ) є належним документом, що підтверджує право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Гомолко, 37 у с. Воскобійники Шишацького району Полтавської області та який станом на 01.07.1990 відносився до колгоспного двору, наступних громадян: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. На період будівництва житлового будинку, яке здійснено в 1945 році, введення об'єкту до експлуатації не потребувалось, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, яким роз'яснюється процедура реєстрації об'єктів нерухомості збудованих до 05.08.1992 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його членам колишнього колгоспного двору ніким не оспорюєтся. Згідно ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). З врахуванням приписів ст. 112 ЦК УРСР 1963 року спірний житловий будинок належав членам колгоспного двору: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] та [PERSON]. При цьому, враховуючи рівність часток, в разі визначення частки співвласників даного будинку, кожен з них мав би право власності на 1/4 його частину. Як встановлено судом із свідоцтва про смерть 1-КЕ № 169593, виданого 01 листопада 2010 року Воскобійницькою сільської радою Шишацького району Полтавської області [PERSON] помер 28 жовтня 2010 року (а.с.7). До дня смерті померлий залишив заповіт, посвідчений 08 вересня 2009 року секретарем Воскобійницької сільської ради Шишацького району Полтавської області [PERSON], згідно якого все своє майно заповідав [PERSON] (а.с.12). Як встановлено з [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі щодо майна померлого заведена спадкова справа № 109 (а.с.13). Позивач [PERSON] відмовилась від обовязкової частки у спадщини на користь сина [PERSON] (а.с.14). Таким чином після смерті [PERSON] змінився склад власників спірного житлового будинку, а єдиним спадкоємцем частки померлого [PERSON] у вказаному будинку є його син (відповідач) [PERSON] Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивачів відповідач [PERSON], являючись єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] помилково вважає себе одноосібним власником спірного житлового будинку та чинить перешкоди позивачам у користуванні будинком. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст. 357 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, враховуючи рівність часток членів колгоспного двору, належним засобом захисту прав позивачів є визнання за ними, як за членами колишнього колгоспного двору права власності на 1/4 частину житлового будинку за кожним. Враховуючи все вищевикладене позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючі правову позицію позивачів, які просили віднести судові витрати на власний рахунок, суд вважає недоцільним стягнення сплаченого позивачами судового збору з відповідача.

Outcome: approved