Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивачі звернулися до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаними вище позовом про визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. У позові посилались на те, що в 1995 році приватизували квартиру [ADDRESS]. В той час вони проживали в м.Норильську Красноярського краю в районі Крайньої Півночі, де вона ([PERSON].) працювала на ВАТ «Норильський гірничо-металургійний комбінат», а діти [PERSON] та [PERSON] навчалися в школі. Періодично під час відпусток вони приїздили до Чернівців, де проводили час. Однак в подальшому перестали бувати в Чернівцях, оскільки її ([PERSON].) чоловік захворів на тяжку хворобу, в результаті якої став інвалідом першої групи та потребував постійного догляду. З архівної довідки від 12 березня 2014 року їй стало відомо, що 25 лютого 1997 року за договором купівлі-продажу без її відома та згоди їх квартира була відчужена її матері [PERSON]. Зокрема, за змістом цього договору [PERSON], який діяв зі згоди матері [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON], відчужили зазначену квартиру [PERSON] Стверджують, що жодних договорів ними не підписувалось, оскільки наміру відчужувати квартиру у них не було, а в день вчинення правочину, вони знаходились за межами України. 04 липня 2001 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] 28/100 ідеальних часток квартири [NUMBER], яка складалася із двох житлових кімнат загальною площею 65,8 кв.м. Зокрема, у власність [PERSON] перейшла житлова кімната 23-5 площею 18,20 кв.м. В подальшому рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради м.Чернівці від 28.12.2005 року №149/12 після перепланування зазначена кімната замість кімнати 23-5 стала 22-8 та увійшла до складу квартири [ADDRESS] Далі, 07 листопада 2007 року згідно договору купівлі-продажу квартиру [NUMBER] загальною площею 47,6 кв.м., яка вже складалась із однієї житлової кімнати, [PERSON] продала [PERSON] 04 березня 2008 року [PERSON] за договором купівлі-продажу зазначену вище квартиру продала [PERSON], який у свою чергу, відчужив її [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2008 року 04 березня 2008 року [PERSON] померла та згідно листа з Кіцманської державної нотаріальної контори Чернівецької області від 17.09.2014 року спадкове майно після її смерті прийняв [PERSON] Вважають договір купівлі-продажу від 25.02.1997 року недійсним, так як вони його не підписували та він вчинявся без їх волі, у зв'язку із чим, посилаючись на норми матеріального права, просили визнати його недійсним. Крім того, просили витребувати майно, їх квартиру[ADDRESS], яка на даний час складається із двох квартир, з незаконного володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON], а також їх представник [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. При цьому позивачка [PERSON] пояснила, що спірна квартира була нею приватизована ще в 1995 році. Згодом вона вийшла заміж і з дітьми переїхала проживати до Росії. Жодного наміру продавати квартиру у неї не було. В квартирі залишилась проживати її мати [PERSON], яка доглядала за житлом, сплачувала за комунальні послуги. З матір'ю вони спілкувалися рідко, приблизно двічі на рік, так як вона зловживала алкоголем. До України вона також не мала змоги приїздити, оскільки у неї хворий чоловік і він потребував ретельного догляду. Про смерть матері вона дізналася минулого року, зі слів родичів. Тоді й стала цікавитися долею квартири та дізналася, що квартира давно продана. Запевняла, що жодних заяв, згод на відчуження житла не надавала. Відповідач [PERSON] зазначив, що про обставини, викладені у позовній заяві йому відомо лише зі слів матері, оскільки в силу свого віку, він не міг розуміти подій, які відбувалися в 1995-1997 роках. Стверджував, що на Україні він не був з того часу, як вони переїхали жити до Росії. Просили задовольнити позов у повному обсязі. У свою чергу, відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Кусмарцев М.О., який діяв також в інтересах відповідача [PERSON], позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. Як пояснив відповідач [PERSON], в 2001 році він придбав кімнату в [PERSON] Перед укладенням договору купівлі-продажу, він звернувся до нотаріуса і той перевірив всю інформацію по вказаній квартирі, зокрема, наявність заборон, арештів, тощо. Оскільки нотаріусом було достовірно встановлено, що [PERSON] є єдиним власником квартири та будь-яких перешкод у придбанні житла ним виявлено не було, він купив цю квартиру. Ти більше, [PERSON] жила по сусідству з ним і він ніколи не бачив там позивачки. Розгляд справи відбувався у відсутність інших відповідачів та третіх осіб, які в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про місце та час слухання справи. Причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, які були присутні при розгляді справи, а також дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що позивачам на праві власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 17 листопада 1995 року (том 1 а.с.4,54). Згідно договору купівлі-продажу від 25 лютого 1997 року [PERSON], який діяв зі згоди матері [PERSON], що діяла від свого імені та в інтересах [PERSON], продали квартиру [ADDRESS] [PERSON] Договір нотаріально посвідчений та підписаний сторонами (том 1 а.с.55-56). Таким чином, власником спірного житла стала мати позивачки [PERSON] - [PERSON] (том 1 а.с.57). Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Отже, враховуючи те, що правочин (договір купівлі-продажу, який оспорюється) був вчинений в 1997 році, до вказаних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року. Так, ч.1 ст.48 ЦК УРСР визначено поняття недійсної угоди, згідно якого недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Поряд із цим, під угодою чинний на той момент ЦК УРСР розумів дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Як стверджували позивачі, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вони не підписували та згоду на його укладення не давали. Більше того, в момент укладення вказаного правочину вони знаходились за межами України. Вказані обставини були перевірені судом та знайшли своє підтвердження. Зокрема, як вбачається із наданих письмових доказів, позивачка [PERSON] з 05 травня 1987 року по 30 листопада 1999 року працювала на ВАТ «Норильський гірничо-металургійний завод» та відповідно до довідки з місця роботи, протягом січня-лютого 1997 року у відпустках не перебувала (а.с.6-7) Що ж стосується відповідача [PERSON], то з довідки з місця навчання вбачається, що він дійсно навчався в Середній школі №3 м.Норильськ Красноярського краю з 01 вересня 1988 року по 1998 рік. З 28 грудня 1996 року по 12 січня 1997 року знаходився на канікулах та 13 січня 1998 року продовжив навчання (том 2 а.с.10). Окрім цього, знайшло своє підтвердження й посилання позивачів на те, що договір ними не підписувався, оскільки згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №847-К від 29.05.2015 року, підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу, посвідченого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 25 лютого 1997 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. В той же час визначити належність підписів [PERSON] експерту не вдалося через велику варіаційність його підписів (том 2 а.с.94-97). Таким чином, враховуючи відсутність волевиявлення позивачки [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.02.1997 року, а також зважаючи на відсутність позивачів на час укладення вказаного правочину на території України, суд дійшов переконливого висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.02.1997 року, посвідчений Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 25 лютого 1997 року за реєстрованим №3ДС-224, укладений між [PERSON], [INFO], який діяв зі згоди матері [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] та [PERSON] слід визнати недійсним. Поряд із цим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивачів в частині витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому суд виходить з наступного: Відповідно до положень ст.396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. При цьому Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно роз'яснень п.26 Постанови пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Так, частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, характерною ознакою такого способу захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння є те, що він покликаний захистити право власності, а також інше речове право на майновий об'єкт, що є індивідуально визначеним і зберігся в натурі. Таким чином, об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. За таких обставин, позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК. Як було встановлено судом, після укладення оспорюваного правочину від 25.02.1997 року, [PERSON] стала єдиним власником квартири [PERSON] (том 1 а.с.57). 04 липня 2001 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] 28/100 ідеальних часток квартири [NUMBER], яка складалася із двох житлових кімнат загальною площею 65,8 кв.м. Зокрема, у власність [PERSON] перейшла житлова кімната 23-5 площею 18,20 кв.м. (том 1 а.с.90 на звороті). В подальшому рішенням виконавчого комітету Першотравневої районної ради м.Чернівці від 28.12.2005 року №149/12 після перепланування зазначена кімната увійшла до складу квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] (том 1 а.с.91-93,146-148). Далі, 07 листопада 2007 року згідно договору купівлі-продажу квартиру [NUMBER] загальною площею 47,6 кв.м., яка вже складалась із однієї житлової кімнати, [PERSON] продала [PERSON] (том 1 а.с.62-63). У свою чергу, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 04 березня 2008 року зазначену квартиру продала [PERSON], який в свою чергу, відчужив [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2008 року (том 1 а.с.140-145). 04 березня 2008 року [PERSON] померла та згідно листа з Кіцманської державної нотаріальної контори Чернівецької області від 17.09.2014 року спадкове майно після її смерті прийняв [PERSON] (том 2 а.с.16-17). Отже, виходячи з наведених вище обставин та досліджених письмових доказів, судом було встановлено, що квартира [ADDRESS], яка була предметом договору купівлі-продажу від 25 лютого 2997 року, видозмінилась та не існує в натурі, а тому не може бути витребувана з володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з цим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Окрім цього, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині витребування майна з володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON], підстав для стягнення з них судових витрат не вбачається. Поряд із цим. Позовна вимога позивачів про недійсність договору не адресована до будь-кого із відповідачів, оскільки вони не були стороною цього правочину, підстав для стягнення з них судових витрат, суд також не знаходить.

Outcome: partial