Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання їх таким, що втратили право користування житлом, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1354, вони являються власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], де крім позивачів зареєстровані [PERSON] та [PERSON], як попередні власниці вказаної квартири. Останні за вказаною адресою не проживають, їх особистих речей у будинку не має, жодних витрат по утриманню та збереженню житлового будинку вони не несуть, де після укладення договору купівлі-продажу повинні були самостійно виписатися з вказаного будинку, але відповідачі уникають даного зобовязання. Позивачі самостійно сплачують кошти на утримання і збереження житла, що підтверджується квитанціями по сплаті за житлово-комунальні послуги. Особові рахунки по оплаті за житлово-комунальні послуги рахуються за позивачами, а також договори про надання всіх житлово-комунальних послуг також заключені за позивачами. У судовому засіданні позивачі підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, підтвердивши викладені в позовній заяві обставини, додаткових клопотань не мають. Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги позивачів визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення, пояснивши, що під час укладення договору купівлі-продажу від 11.10.2017 року, вона діяла від імені [PERSON], яка фактично після продажу квартири за вищевказаною адресою не проживає спільно з [PERSON], їх спільних речей немає у квартирі та вони не сплачують комунальні послуги. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що являються сусідами позивачів, які проживають, як їм відомо, самостійно. Відповідачі з позивачами у квартирі [ADDRESS] не проживають, де відсутні їх особисті речі. Місце проживання відповідачів їм не відомо. Суд, вислухавши позивачів, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності позивачам по справі, на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1354 (а.с.9-10). Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно довідки від 06.11.2017 №1870, виданої Комунальним підприємством «Єдиний розрахунковий центр» Чигиринської міської ради, вбачається, що у квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], зареєстрованї [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Власниками даної квартири являються [PERSON] та [PERSON] без реєстрації (а.с.16). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Той факт, що [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу не з'являлися за місцем своєї реєстрації в судовому засіданні підтверджується зокрема і показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Тобто право члена сім'ї власника квартири користуватись цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг їх прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням. З огляду на припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру, суд вважає що одночасно з цим припинились їх права на користування цією квартирою. Таким чином, суд, оцінюючи зібрані по справі і досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що вимоги позивачів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved