Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказують, що 15.02.2008 року позивач [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON] . Після укладення шлюбу відповідачка [PERSON] зареєструвалась та стала проживати в належній позивачам 2-х кімнатній квартирі [ADDRESS] . Власником вищезазначеної квартири є позивачі по справі : позивачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири, а позивачу [PERSON] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Від шлюбу у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31.10.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач проживає в належній їм квартирі. У березні 2020 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м.Києва з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 01.06.2020 року в задоволенні позову відмовлено. Приймаючи рішення про відмову у стягненні аліментів суд в рішенні зазначив, що [PERSON] проживає разом з дітьми та надає їм матеріальну допомогу добровільно, тому правові підстави для стягнення з нього аліментів відсутні. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відповідач добровільно не звільняє належну позивачам по справі квартиру, тому змушені звернутися до суду з даним позовом виходячи з наступного: а) позивачка [PERSON] , яка є власником 2/3 частини спірної квартири, змушена проживати в с.Гельмязів Черкаської області, тому що із-за постійних конфліктів з відповідачкою її проживання в спірній квартирі є неможливе; б) відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач [PERSON] є власником 2-х кімнатної квартири загальною площею 44,4 кв.м., смт.Слобожанське Харківської області; в) право власності є непорушним. Зазначають, що відповідач вселилася у спірну квартиру з їх дозволу і набула право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Вказують, що відповідач спільним побутом не пов`язана з ними, дозволу на подальше проживання в належній їм квартирі відповідачці не надають, а тому вважають, що її право на користування чужим майном (їхньою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин просили суд врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в Постановах Верховного Суду , зокрема Постанови Верховного Суду від 16.01.2019 року у справах №243/7004/17-ц, Постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року № 702/101/8, якими передбачено захист майнових прав власника та виселення інших осіб з належних власнику квартир, застосовуючи норми сервітутного права. Позиція Верховного Суду, зводиться до того, що виселення колишніх чоловіків чи дружини - це в першу чергу захист права власників та застосування в даних випадках сервітутного права, тобто користування наймачем чужим майном, що і є за своєю суттю сервітутом. Посилаючись на ст.ст.319, 321, 391, 406 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просять суд позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] та виселити [PERSON] з вказаної квартири. Ухвалою від 03.07.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження. 09.12.2020 року відповідач отримала в суді копію ухвалу від 03.07.2020 року про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви з додатками. (а.с. 30) 18.01.2020 року відповідач подала відзив на позов, за клопотанням відповідача судом поновлено строк на подання відзиву та долучено його до справи. В своєму відзиві відповідач посилається на те, що вона з 2008 року проживає в спірній квартири разом з дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Іншого житла вони з дітьми в м.Києві не мають. Діти в м.Києві навчаються в школі. Позбавлення її права користування квартирою та виселення призведе до зміни умов та місця проживання дітей, і як наслідок порушення прав дітей. Квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складається з двох кімнат. Вона з дітьми проживає в одній кімнаті, в іншій кімнаті проживає позивач [PERSON] . Позивач [PERSON] за власним бажанням вже тривалий час не проживає у даній квартирі, оскільки проживає в с.Гельмязів Черкаської області. Зазначала, що розірвання шлюбу 31.10.2019 року не позбавляє її права на користування та проживання у даній квартирі, яке отримала як член сім`ї власника квартири та яке не припиняється внаслідок припинення сімейних відносин з одним із співвласників квартири. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 487/4651/18, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року у справі 308/3040/15-ц, постанові Верховного Суду від 05.02.2018 року у справі № 496/252/16-ц. Просила суд в задоволенні позову відмовити, застосувавши норми житлового законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Ухвалою від 16.02.2021 року зустрічна позовна заява [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням повернута заявнику. 16.02.2021 року по справі проведено підготовче засідання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, з обставин викладених в позові та просили суд позов задовольнити. Відповідач з представником проти задоволення позову заперечували, з обставин викладених у відзиві та просили суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 15.02.2008 року позивач [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON] . Після укладення шлюбу відповідачка [PERSON] зареєструвала своє місце проживання та стала проживати в належній позивачам 2-х кімнатній квартирі [ADDRESS] . Власником вищезазначеної квартири є позивачі по справі: позивачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири, а позивачу [PERSON] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Від шлюбу у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які також зареєстровані у спірній квартирі. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31.10.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В ході розгляду справи встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки. З наданих відповідачем доказів убачається, що 01.03.2019 року, 03.05.2019 року, 30.07.2020 року [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Як убачається з постанови від 01.03.2019 року під час розгляду адміністративного матеріалу [PERSON] пояснював суду, «що під час їх сварок страждають діти, а він з дружиною один раз навіть хапалися за ножі.» Під час розгляду справи встановлено та не оспорювалося сторонами, що з 03.01.2021 року відповідач з дітьми в спірній квартирі не проживає. Позивачі змінили замки в квартирі та не надають [PERSON] доступу до спірного житла, а тому суд відмовляє в задоволенні вимоги про виселення, оскільки судом встановлено, що відповідач в спірній квартирі не проживає, а лише зареєстрована. В судовому засіданні позивачі не заперечували щоб діти проживали та були зареєстровані в спірній квартирі, разом з тим заперечували проти проживання та реєстрації саме відповідачки. З наданих відповідачем доказів убачається, що [PERSON] з дітьми [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) дійсно перебували в Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству з 03.01.2021 по 12.01.2021; з 13.01.2021 по 22.01.2021. З довідки Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству убачається, що відповідач з дітьми там перебувають з 22.01.2021 року по теперішній час. Як убачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є одноособовим власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . Окрім того, як пояснював позивач та не заперечувала відповідач, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . При цьому відповідач посилалася, що вказане житло не придатне для проживання, разом з тим належними доказами не підтверджено. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири і набула право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Положеннями п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Задовольняючи вимогу про позбавлення відповідача права користування квартирою [ADDRESS] , суд враховує, що спільне проживання сторін є неможливим через те, що у них склались вкрай неприязні стосунки. Суд також враховує ту обставину, що відповідач має у власності квартиру та будинок на території України, а також ту обставину, що позивач [PERSON] [INFO] якій належить 2/3 частини спірної квартири та яка в свій час звільняла житло для проживання сім`ї сина, також має право на користування належною власністю, а не бути лише там зареєстрованою. З огляду на викладене суд задовольняє відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України позовну вимогу про позбавлення права користування квартирою [ADDRESS] , натомість в задоволенні вимоги про виселення вважає за доцільне відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial