Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку [ADDRESS] , без надання іншого житла. У обґрунтування позову посилаються на те, що вони є власниками житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] після одруження з їхньою донькою, 22 липня 1999 року, з їхнього дозволу був зареєстрований у згаданому житлі, як член сім`ї, та проживав у ньому. 29.06.2010 їхня донька розірвала шлюб з відповідачем у судовому порядку. Незважаючи на те, що відповідач вже 10 років являється колишнім членом сім`ї, не має з ними спільного побуту та не веде спільного господарства, відмовляється добровільно виселитися та протягом всіх цих років робить їхнє проживання у будинку нестерпним. Він зловживає алкоголем, проявляє до них та своєї колишньої дружини тільки неповагу, зверхність і агресію, користуючись своєю фізичною перевагою над ними (пенсіонерами). Відповідач займає найбільшу кімнату у будинку, яку привів у занедбаний стан, комунальні послуги не платить. Вони втратили здоров`я через постійну психологічну напругу, страх та переживання. Вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 14.02.2018 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за заподіяння легких тілесних ушкоджень їхній дочці, та призначено покарання у вигляді штрафу. Також щодо нього працівником поліції був винесений терміновий заборонний припис, внаслідок психологічного тиску та погроз фізичною розправою [PERSON] . Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним, однак, добровільно виселитися не бажає, хоч має власний будинок. За таких обставин змушені звернутися з даним позовом до суду. Представник позивачів адвокат Гирич О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити з підстав, викладених у ньому. Додатково пояснив суду, що відповідач систематично створює неможливі умови для проживання власників будинку, вчиняє сварки та скандали, у зв`язку з чим притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності. Зазначив, що відповідач має інше житло в смт.Меденичі, яке отримав у спадок. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у судове засідання не з`явився і не повідомив суду про причини неявки, хоча належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи рекомендованою кореспонденцією та шляхом оголошення на офіційному сайті Судової влади, про причини неявки суд не повідомив, заяви про можливість розгляду справи у його відсутності та відзиву на позов не надав. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27.10.2000, такий розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на прав приватної власності [PERSON] . Як вбачається з довідки, виданої відділом РАЦС Дрогобицького району Дрогобицького МРУЮ та відповідних відміток у паспортах громадян України [PERSON] (серія [NUMBER] ) та [PERSON] (серія [NUMBER] ), позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 липня 1966 року. Згідно будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] та довідки №410, виданої 29.05.2020 Меденицькою селищною радою, за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , 1941 року народження - власник, [PERSON] , 1947 року народження дружина, [PERSON] , 1981 року народження дочка, [PERSON] , 1978 року народження - колишній зять, [PERSON] , 2000 року народження внучка, [PERSON] 2001 року народження внук, [PERSON] , 2002 року народження - внучка. Випискою з рішення Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 29.06.2010 стверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 14.02.2018 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме: за заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] , та призначено покарання у вигляді штрафу. Як вбачається з термінового заборонного припису, винесеного 27.03.2020 інспектором СРПП-2 ПП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Добош І.В., такий винесений відносно [PERSON] , [INFO] , у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства відносно колишньої тещі [PERSON] (позивача), строком на 10 діб. Постановою Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 24.04.2020 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . Згідно актуальної інформації про право власності, № запису 8793604, відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії номер 1-104, виданого 19.02.2015 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори. Конституція України\~у ст.47 проголошує, що\~кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23\~ЦК України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3\~Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. П. 1 ст. 8 \~Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону й за рішенням суду. Однак, людина може користуватися тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (гл.28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК України, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК). Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У Постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц Верховний Суд зазначає, що відповідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Проте, зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , який є колишнім членом сім`ї позивачів, чинить перешкоди останнім у здійсненні ними права користування та розпоряджання будинком [ADDRESS] , що їм належить на праві приватної власності. Відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Суд бере до уваги, що [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, [PERSON] був виписаний терміновий заборонний припис щодо заборони на вхід та перебування в місці проживання, у зв`язку із вчиненням психологічного насильства відносно позивача [PERSON] за вищевказаною адресою. Крім цього, відповідач [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності, оскільки за місцем свого проживання ( [ADDRESS] ), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство по відношенні до позивача [PERSON] . Таким чином, зазначені заходи впливу до відповідача виявились безрезультатними, оскільки останній продовжує свою протиправну поведінку, чим систематично порушує правила співжиття з позивачами. Добровільно останній не бажає залишити спірне житло, не зважаючи на те, що володіє іншим житловим приміщенням на праві приватної власності. Відтак, суд дійшов до переконання, що [PERSON] слід виселити з будинку, який належить позивачам, без надання іншого житла.

Outcome: approved