Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищеназваним позовом та просять постановити рішення, яким: - визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членом колгоспного двору; - визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членом колгоспного двору. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що: - по перше, позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] . Після смерті батька, він, [PERSON] прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та успадкував 2/4 (або 1/2) частки вищеназваного житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами. Однак, нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на його частку у праві власності на будинок. - по друге, позивачі [PERSON] , [PERSON] будучи членами колгоспного двору не можуть зареєструвати свої права на частки в цьому ж майні в зв`язку з відсутністю необхідних документів, та державним реєстратором їм було відмовлено. Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 17.08.2021 року відкрито провадження та призначено до підготовчого розгляду на 13.09.2021 року (а.с.38-39), про що повідомлено сторін по справі (а.с.40, 41). Цією ж ухвалою суд витребував докази з Одеського державного нотаріального архіву та Приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. (а.с.42). 17.08.2021 року судом отримано відповідь Приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. (а.с.43-46). Ухвалою суду від 13.09.2021 року відкладено підготовче засідання на 05.10.2021 року в зв`язку з неявкою сторін по справі (а.с.53, 56), та повідомлено сторін по справі (а.с.54). Приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. 16.09.2021 року надано суду копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.59-78), а також відповіль про те, що спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] передана для подальшого зберігання до Одеського обласного нотаріального архіву (а.с.57-58). Ухвалою суду від 05.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 02.11.2021 року (а.с.81), про що доведено до відома сторін по справі (а.с.82). Втретє витребувано з Одеського обласного нотаріального архіву копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.83). Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог діючого законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.82, 85). Подали заяви кожен окремо про розгляд справи у їх відсутність, наполягали на задоволенні позовних вимог (а.с.84, 88, 99, 102). Відповідач Кубейськаська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.54, 8286). На адресу суду за підписом голови Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області надіслано заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, та розгляд справи без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.125). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 23.06.2018 року №1822 (а.с.18, 89, 130). [PERSON] зареєструвала шлюб 10.01.2012 року у Болградському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському району Одеської області Головного територіального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.12, 105). Сімнадцятою сесією VІІ скликання Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області прийнято рішення № 180 - VІІ від 01.12.2016 року про перейменування вулиць, в тому числі назву вулиця «Леніна» на «вул. Сатірова Панаса Івановича» с.Кубей Болградський район Одеська область (а.с.127-128). Рішенням виконавчого комітету Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 03.11.2017 року за №68 житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с.91). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачі та померла фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках, як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що позивачі мали намір зареєструвати право власності на свої частки зазначеного домоволодіння, однак приватний нотаріус та державний реєстратор відмовив позивачам у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачами права власності на частки житлового будинку за названою адресою (а.с.--). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тобто позивачі реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За період з 1991 року по теперішній час рішення Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння - не приймалося. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі: [PERSON] та [PERSON] , будучи власниками кожний окремо 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не можуть зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників, що підлягають захисту в судовому порядку. А відтак вимоги позивачів є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. [INFO] померла [PERSON] , запис акту про смерть №75 від 01.12.2001, складений Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області, та видано свідоцтво про її смерть [NUMBER] (а.с.14). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/4 частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження за №41 від 19.09.1967 року складений Кайраклійським РАЦС Вулканештского району МССР (а.с.17). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: син - [PERSON] , невістка - [PERSON] , онучка [PERSON] , онук - [PERSON] , що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області № 522 від 16.02.2018 року (а.с.68, 130). Державним нотаріальним архівом надано копію спадкової справи, заведену Болградською районного державною нотаріальною конторою щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.106-125) з якої слідує, що з заявою про прийняття спадщина звернувся 15.11.2007 року [PERSON] (а.с.3) - син спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.09.1967 року (а.с.113), якому 15.11.2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на сертифікат на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває у колективній власностіКСП «Кубей» с.Червоноармійське Болградського району Одеської області розміром 2.0 в умовних кадастрових гектарах (а.с.119). Як встановлено судом, спадщина відкрилася в момент смерті [PERSON] , [INFO] , тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, [PERSON] , є таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , і успадкував по 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , запис акту про смерть №91 від 18.08.2017 року, складений Відділом РАЦС м. Тараклія, Республіка Молдова, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.15-16). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 2/4 (1/4 + 1/4) частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги є: - син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградського району Одеської області Головного територіального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.79); - донька [PERSON] , [INFO] згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області від 01.12.1990 року (а.с.9). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні за адресою: [ADDRESS] спільно зі спадкодавцем була зареєстрована донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією особового рахунку погосподарської книги Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.92-94), довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.130). З матеріалів спадкової справи №38/2018, наданої Приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б., щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся 14.02.2018 року син померлого [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на дві земельні ділянки загальною площею 1.6920 га та 1,6490 га. (61-78). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачі [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці за законом першої черги після смерті батька на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набули право на це майно, тобто на 2/4 (1/4+1/4), а саме кожний по 1/4 частці житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: вулиця Сатірова Панаса Івановича (колишня назва [ADDRESS] . У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. А відтак, в частині спадкування позовні вимоги підлягають частковму задвооленню. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial