Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивачка 31.10.2018 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є єдиним власником жилого будинку [ADDRESS]. Вказаний будинок належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2008. У цьому будинку крім неї проживають двоє її синів - [PERSON], [PERSON] та її донька [PERSON]. Крім того, у будинку також зареєстрована донька її покійного чоловіка - [PERSON], [INFO], яка фактично з часу реєстрації не проживає в будинку. Відповідачка спочатку проживала зі своїм чоловіком та винаймала квартиру в с.Гребениківка, від якого народила трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яких також зареєструвала за адресою позивачки. Остання дитина у відповідачки народилася в 2013 році - син [PERSON], якого вона також зареєструвала в будинку по [ADDRESS] Позивачка у позові зазначає, що відповідачка вже тривалий час мешкає в Київській області, там же і працює. Перешкод в користуванні житлом відповідачці ніхто не чинив. Вона просила відповідачку добровільно виписатися з будинку, бо її реєстрація створює для неї незручності (перш за все в оформленні субсидії, для призначення якої потрібні дані про доходи всіх зареєстрованих осіб), але відповідачка не виписується добровільно. З огляду на зазначене, позивачка просила суд визнати [PERSON], [INFO] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку №39 по вулиці Піонерська у с. Гребениківка Тростянецького району Сумської області. Ухвалою суду від 06.11.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду. Від представника третьої особи - Органу опіки та піклування в особі виконкому Боромлянської сільської ради Тростянецького району надійшла заява в якій представник просив справу слухати у його відсутність. Також вказав, що позов не підтримує пояснюючи це тим, що [PERSON] власного житла немає. На даний час вона разом із своїми дітьми проживають у с. Юрівка Конотопського району Сумської області у будинку, який винаймають. Тому зареєструвати місце проживання дітей за фактичним місцем проживання немає можливості. З огляду на це, зняття з реєстрації дітей буде порушенням їх прав на отримання матір'ю соціальних виплат на утримання дітей в органах соціального захисту населення, які надаються за місцем реєстрації. Суд, заслухавши позивачку, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] (а.с.15-18). Відповідно до довідки наданої Боромлянською сільською радою Тростянецького району №2742 від 24.10.2018 за вказаною адресою зареєстровані позивачка - [PERSON], відповідачка - [PERSON], [INFO] та її малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 19). Згідно з акту від 31.11.2018 [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з 2010 року по теперішній час (а.с.20). Зазначене також підтвердила допитана судом як свідок [PERSON] Вирішуючи заявлену позивачкою вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідачка не проживає у спірному будинку понад 1 рік, її особисті речі в ньому не зберігаються, витрат на утримання спірного житла відповідачка не несе, поважних причин її не проживання в цьому будинку не установлено, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком по [ADDRESS] та задоволення позову у цій частині. Разом із тим, розглядаючи заявлену позивачем вимогу про визнання такими, що втратили право користування будинком малолітніх дітей відповідачки суд виходить із наступного. Згідно із положеннями статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про те, що малолітні діти відповідачки - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] не проживають у спірному житлі з поважної причини, якою є проживання їх матері за іншою адресою. Враховуючи їх неповнолітній вік, вказані діти не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним позивачці житлом. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №296 /2411/16-ц. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині визнання дітей відповідачки такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, а тому ураховуючи, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з відповідачки на користь останньої слід стягнути судовий збір в сумі 352,40 грн., сплачений позивачкою при зверненні до суду.

Outcome: partial