Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивачка 29 липня 2016 року звернулась до Токмацького районного суду Запорізької області із даним позовом (а.с.2-7). Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.65). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 11.08.2001 року по 20.01.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], від якого народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивачка має реальну можливість періодично виїжджати разом із дитиною за кордон до країн Туреччини та Єгипту з метою оздоровлення та спільного відпочинку. Але отримати у батька дитини дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька вона не має можливості, так як в 2015 року він потрапив у ДТП внаслідок якої став інвалідом І групи безстроково. На теперішній час відповідач потребує постійного стороннього догляду, є неконтактним та перебуває у безпорадному стані, у зв'язку із чим, не має можливості надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Посилаючись на викладене позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітній [PERSON], [INFO], уродженці м. Токмака Запорізької області, у супроводі матері - [PERSON], [INFO], за межі України до країн Туреччини та Єгипту без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], в період шкільних канікул, починаючи від дня набрання рішенням законної сили і до досягнення нею шістнадцяти років, з наступним графіком відвідування: грудень-січень кожного року тривалістю одного виїзду до країни Туреччини, Єгипту не більше 14 діб. березень-квітень кожного року тривалістю одного виїзду до країни Туреччини, Єгипту не більше 14 діб. липень-серпень кожного року тривалістю одного виїзду до країни Туреччини, Єгипту не більше 60 діб. жовтень-листопад кожного року тривалістю одного виїзду до країни Туреччини, Єгипту не більше 14 діб. Дозволити [PERSON], [INFO], оформити проїзні документи на ім'я малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], для тимчасового виїзду за межі України до країни Туреччини, Єгипту без згоди та супроводу батька дитини, [PERSON], [INFO]. Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 74). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області в особі свого представника у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. В матеріалах справи є заява представника за довіреністю - [PERSON], в якій представник просить справу розглядати без своєї участі, у зв'язку із виробничою зайнятістю (а.с.63). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 11 серпня 2001 року, який розірвано 20 січня 2005 року (а.с.10,11). В період шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис №242 (а.с. 12). [PERSON] з травня 2015 року є інвалідом І групи, інвалідність встановлена безстроково (а.с.14). Зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.48). Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця доживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивачкою не зазначено, в яку саме конкретно країну світу необхідно виїзд дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, за змістом п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків фактично виконує функцію нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, замінюючи цю згоду. В свою чергу, нотаріальна посвідчена згода згідно того ж пункту Правил надається із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто видається на разовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни (а саме: кількох країн) прямування та строку перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивачка, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту прав та інтересів. Дана правова позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск15. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд дійшов висновку, що сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed