Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їм на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 12.06.2002 року між громадянкою [PERSON] та ними, посвідченого приватним нотаріусом, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок зареєстрований в КП «Синельниківське МБТІ» 23.08.2002 року за реєстровим номером 132. 16.03.2009 року за їхньою згодою в будинку була зареєстрована співмешканка їх сина [PERSON] [PERSON]. На початку 2011 року [PERSON] припинила фактичні шлюбні відносини з їх сином та переїхала на постійне місце проживання в будинок за адресою: [ADDRESS], але у встановленому законом порядку добровільно знятися з реєстрації не бажає. Просять суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Дніпропетровська область [ADDRESS], зобов'язавши Головне управління імміграційної служби в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою громадянку [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачі, їх представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та пояснили обставини справи таким чином, як вони викладені вище. В судовому засіданні відповідачка проти позовних вимог заперечувала та пояснила, що на даний час вона не має можливості зареєструватися за іншою адресою. Раніше була зареєстрована в [ADDRESS], знялася з реєстрації приблизно в 2008 - 2009 році. По [ADDRESS] на даний час зареєстрована, проживала там з сином позивачів, вела спільне господарство. З березня 2009 року вона за даною адресою не проживає, оскільки розійшлася з сином позивачів, забрала всі свої речі та добровільно виселилася з будинку. На даний час не має наміру повертатися в даний будинок. На даний час вона проживає по [ADDRESS] із співмешканцем, який купив будинок. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно договору дарування жилого будинку від 11.06.2002 року, зареєстрованого в Синельниківському МБТІ 23.08.2002 року за реєстром № 132, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належить позивачам на праві приватної власності. Згідно копії домової книги та акту сусідів від 15.02.2014 року відповідачка [PERSON] зареєстрована в даному будинку 16.03.2009 року, але не проживає більше трьох років. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, доводи позивачів є законними та обґрунтованими, оскільки відповідачка являлася членом сім'ї власника житла, не проживає в їхньому будинку без поважних причин понад один рік та її реєстрація на даний час є перешкодою для позивачів у здійсненні ними права користування, володіння та розпорядження своїм майном. У зв'язку з цим позовна вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Дніпропетровська область [ADDRESS], підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Головного управління імміграційної служби в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою громадянку [PERSON], [INFO], то вона задоволенню не підлягає, оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Доводи відповідачки щодо неможливості зареєструватися за іншою адресою не ґрунтуються на вищевказаних нормах закону та не є поважною причиною не проживання в будинку позивачів. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково. Згідно ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 978270 від 14.05.2014 року здійснено сплату судового збору в розмірі 243, 60 грн., але платником вказано [PERSON], який не є позивачем по справі, що суперечить вимогам ст.. 88 ЦПК України. У зв'язку з цим вимога про стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 243, 60 грн. задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, та ст. 405 ЦК України, ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial