Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками житлового будинку [ADDRESS] . У будинку зареєстрований також відповідач, який є його колишнім власником, однак останній за вказаною адресою не проживає з моменту укладення договору купівлі-продажу, тобто з 14.06.2011 року. Позивачі вказують, що за умовами договору продавець зобов`язаний, зокрема, знятись з реєстрації (зняти з реєстрації третіх осіб), однак відповідач своє зобов`язання щодо зняття з реєстрації не виконав. У свою чергу факт реєстрації відповідача у вказаному вище помешканні створює позивачам безліч незручностей, чим порушуються їх права та інтереси. З огляду на викладене у позовній заяві позивачі просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . У судове засідання позивачі не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направляв. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про спірні правовідносини сторін, суд вважає за можливе за згодою позивачів провести заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивачам на праві приватної спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.06.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав. Крім позивачів, у вказаному будинку також зареєстрований колишній власник будинку [PERSON] , що підтверджується копією довідки за №344 від 25.02.2020 року, виданої ПП «ВЖРЕП №4». Відповідно до акту ПП «ВЖРЕП №4» від 25.10.2019 року відповідач не проживає за місцем реєстрації із 14.06.2011 року. Таким чином, досліджені судом докази підтверджують реєстрацію місця проживання відповідача у будинку [ADDRESS] як колишнього власника даного будинку та його фактичне не проживання в ньому із 2011 року, на підставі чого суд приходить до висновку, що реєстрацією місця проживання відповідача у будинку, який належить на праві власності позивачам, порушуються їх права як власників та їм створюються перешкоди у користуванні власним нерухомим майном, через що вимоги останніх підлягають судовому захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування нерухомим майном за вказаною адресою. Заявлені вимоги відповідають способам захисту права власності, передбаченими статтями 16, 383, 391 ЦК України. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачами при зверненні до суду, що підтверджено документально. Враховуючи викладене,

Outcome: approved