Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ПАТ «Дрогобицького заводу автомобільних кранів» за участю третьої особи [PERSON] про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсацію , середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працювала у відповідача з 12.07.2005 року по 04.03.2015 року на посаді прибиральника. 04.03.2015 року була звільненена за власним бажанням Проте, по даний час з нею не було проведено повного розрахунку. На неодноразові звернення до бухгалтерії відповідача провести з нею повний розрахунок - отримує відмову. З таких підстав, для захисту своїх конституційних прав на справедливу винагороду за працю, змушена звертатись до суду та просить стягнути заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 5360.20 грн., компенсацію в розмірі 152.35 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечив проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 5360.20 грн., компенсацію в розмірі 152.35 грн. на користь позивача. Щодо задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку просить відмовити, оскільки позивачем не представлено обґрунтованого розрахунку, який підлягає стягненню, зокрема не визначено розмір в гривневому еквіваленті, який підлягає стягненню та не представлено доказів в чому саме полягає моральна шкода. Третя особа Дуленко В»ячеслав Анатолійович в судове засідання не з»явився, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного: Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею ст.43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача, проте з 04.03.2015 року її було звільнено з роботи за власним бажанням. Згідно довідки ПАТ «Дрогобицького заводу автомобільних кранів» від 21.04.2015 року № 418 заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати за лютий і березень 2015 року становить 2198.28 грн. Згідно довідки ПАТ «Дрогобицького заводу автомобільних кранів» від 03.03..2015 року № 253 заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати з серпня по грудень 2014 року становить 3161.92 грн. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно ст.12 Конвенції МОП №95 «Про захист заробітної плати» 1994р. та ст.47 КЗпП України у день звільнення роботодавець зобовязаний провести повний розрахунок із працівником, який звільняється. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відтак на користь позивачки [PERSON] з відповідача ПАТ «Дрогобицького заводу автомобільних кранів» підлягає стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 5360.20 грн. . Підлягає на користь позивачки [PERSON] з відповідача ПАТ «Дрогобицького заводу автомобільних кранів» і стягнення компенсації в розмірі 152.35 грн., у відповідності з проведеним розрахунком на підставі Постанови №159 КМУ від 21.02.2001 р, якою затверджено порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, згідно з п. 4 якого сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і проросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих звязків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому, враховуючи вимоги п.п.3,5,6,9,13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, з відповідача слід стягнути в користь позивачки 500 грн. моральної шкоди. Що стосується середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку , то згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Постанови Пленуму Верховоного Суду Укораїни № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці « п.21 зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Враховуючи, що позивачкою [PERSON] не представлено обґрунтованого розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями), зокрема, яка сума підлягає стягненню, а суд не може виходити за межі заявлених вимог відповідно до статті 11 Цивільно-процесуального кодексу України, де зазначено диспозитивність цивільного судочинства, та відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. На підставі вищенаведене, суд вважає, що позов піддлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved