Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з відповідною позовною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив про те, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вказаного житлового будинку, при цьому відповідач [PERSON] , є матір`ю позивача1, відповідач [PERSON] є донькою позивачів, натомість більше трьох років у будинку не проживають, мешкають на території АР Крим, особистих речей у будинку не мають, витрат по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг не несуть, з реєстраційного обліку не знімаються, що призводить до порушення прав володіння та користування житловим приміщенням, становить надмірний тягар по сплаті комунальних послуг за зареєстрованих осіб. Представник позивачів [PERSON] у судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просив суд, розглядати справу за своєї відсутності та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явились з не відомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляду справи за своєї відсутності не подавав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою представника позивача, вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, не подав відзив. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи в спрощеному позовному провадженні, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] ,на праві приватної спільної часткової власності належить частина житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2004 р. , зареєстрованого в КП «Каховське БТІ» 22.07.2004р. З акту про відсутність особи за місцем реєстрації від 23.04.2021 р. складеного депутатом Райського старостинського округу, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані але не проживають [PERSON] та [PERSON] більше трьох років. З довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб від 23.04.2021 р. виданої Відділом з питань діяльності Райського старостинського округу, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, зокрема: [PERSON] , [INFO] ( мати позивача1) , [PERSON] , [INFO] (донька позивачів). Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Частиною 1статті 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Під час судового розгляду встановлено та підтверджено письмові доказами, що позивачі є співвласниками спірного житлового приміщення, натомість відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані у житловому приміщенні як члени сім`ї власника житла, проте не проживають у ньому тривалий час, особистих речей в ній не мають. Враховуючи вищезазначене та оскільки між сторонами по справі відсутній будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, що під час судового розгляду відповідачами не спростовано, суд вважає що останні мають бути визнаний такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а право позивачів як власників майна, підлягає захисту у судовому порядку.

Outcome: approved