Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 02.07.2012 року відповідач за усною домовленістю взяв в борг у [PERSON] кошти в сумі 200000, 00 грн., а у [PERSON]Д кошти в сумі 50000,00 грн. строком на один календарний рік, тобто до 02.07.2013 року, на підтвердження чого було оформлено письмову розписку, яка була написана та підписана відповідачем власноручно. Крім того, 02.02.2013 року відповідач додатково взяв в борг у [PERSON] кошти в сумі 50000, 00 грн. на той самий строк, тобто до 02.07.2013 року, про що також власноручно написав розписку. На даний час відповідач борг не повернув і від повернення коштів ухиляється, мирним шляхом владнати спір з відповідачем не вдалося. А тому позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача борг на загальну суму 693092, 95 грн. з врахуванням інфляційних збитків та 3% річних з простроченої суми та судові витрати, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача борг на загальну суму 140838,00 грн. з врахуванням інфляційних збитків та 3% річних з простроченої суми та судові витрати. В судовому засіданні позивачі зменшили позовні вимоги та просили суд стягнути з відповідача борг на загальну суму 467961, 54 грн. з врахуванням інфляційних збитків та 3% річних з простроченої суми та судові витрати на користь [PERSON] та борг на загальну суму 93592,31 грн. з врахуванням інфляційних збитків та 3% річних з простроченої суми та судові витрати на користь [PERSON] Позивачі та представник позивачів у судовому засіданні повністю підтримали уточненні позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просять суд уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представники у судовому засіданні позов не визнали, надали суду письмові заперечення, просять суд в задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що уточнений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.07.2012 року відповідач [PERSON] написав власноручно розписку про те, що він отримав в борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 200000,00 грн., [PERSON] 50000, 00 грн., які зобов'язувався повернути через один календарний рік, що підтверджується розписками відповідача, які надано суду представником позивача. Крім того, 02.02.2013 [PERSON] написав власноручно розписку про додаткову позику, а саме: що він заборгував [PERSON] грошову суму в розмірі 50000, 00 грн.( а.с.4). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачами на підтвердження укладення договорів позики між ними та відповідачем на загальну суму 300 000, 00 грн. надано вказану вище розписку. Відповідно до приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд також виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов'язання та особистий підпис боржника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що коштів від позивачів не отримував, розписку не писав. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК, Суд ставиться критично до тверджень відповідача та вважає їх необґрунтованими, оскільки на підтвердження своєї позиції відповідачем не надано суду жодного доказу. Зокрема, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором /ч.1 ст.1051 ЦК/. При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що 02.07.2012 року він особисто бачив, що відповідач отримував кошти в борг у позивачів про що написав розписку. Отже, показами свідка підтверджується також той факт, що між сторонами було укладено договори позики. Крім того, в судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи №357/13758/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним з тих підстав, що у момент написання [PERSON] розписки грошові кошти йому не передавалися, яка була залишена без розгляду через неявку позивача. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач визнавав факт написання розписки, а оспорював лише факт тримання коштів. Враховуючи наведене, проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, що наданими письмовими доказами, а саме: вказаною вище розпискою, підтверджується факт укладення договорів позики між сторонами по справі, оскільки розписки є документами, які підтверджують і передачу грошей позичальнику, і одночасно свідчить про укладення договорів позики на певних умовах. Під час розгляду справи сторонам та їхнім представником було розяснено вимоги ст.ст. 10,60 ЦПК України щодо доведення суду своїх вимог чи заперечень і що згідно зі ст.1051 ЦК України відповідач має право оспорити договір позики із підстав безгрошовості договору, однак відповідач та його представники такого позову в даному провадженні не пред'являли, не заявляли клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи по справі. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази суд приходить до висновку, що між сторонами по справі дійсно було укладено договори позики на загальну суму 300000, 00 грн. на строк до 02.07.2013 року, про що свідчать власноручні розписки позичальника, і що відповідач не виконав умови укладених між сторонами договорів щодо своєчасного повернення суми боргу. За ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку позивачів загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] становить 467961,54 грн. та складається з: суми боргу - 250000, 00 гривень; 3 % річних з простроченої суми 18246,54 гривень; суми індексу інфляції за весь час прострочення 199715,00 гривні; загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] становить 93592,31 грн. та складається з: суми боргу - 50000,00 грн.; 3 % річних з простроченої суми 3649, 31 гривна.; суми індексу інфляції за весь час прострочення 39943, 00 грн. Цей розрахунок приймається судом до уваги, оскільки проведений відповідно до вимог чинного законодавства, індекси інфляції вказано за даними Держкомстату України, відповідач проведеного позивачем розрахунку не оспорює. Жодних належних доказів для спростування цього висновку суду не було надано. Вказану суму боргу суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів. Суд також вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: approved