Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просять визнати Договір фінансового лізингу № 002100, укладений 16 січня 2015 року між позивачем та відповідачем, недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 47 500,00 грн. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 16.01.2015 р. між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено Договір фінансового лізингу №002100. На виконання зазначеного Договору [PERSON] було сплачено одноразову плату за організацію та оформлення даного договору у розмірі 47 500,00 грн. Позивачі зазначають, що Договір має ознаки нікчемності, оскільки Договір фінансового лізингу № 002100 нотаріально не посвідчений, а також немає письмової згоди пожружжя, тому він укладений в порушення ст.65 СК України та повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ч.3 ст.215 ЦК України. У судовому засіданні представник позивачів повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив позовну заяву позивача залишити без задоволення в зв'язку з тим що позивачем не доведені позовні вимоги. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, суд визнав за можливе розглянути справу у її відсутність. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 16 січня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач) та [PERSON] (далі - позивач) було укладено Договір фінансового лізингу № 002100 (далі - Договір) (а.с.6-11). Відповідно до п. 1.1 Договору, Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - Предмет Лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. На виконання Договору фінансового лізингу № 002100, позивач 16 січня 2015 року, згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 47 500 грн. Комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору (а.с.13). Відповідно ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом. Згідно із частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 17 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір. Разом з тим, положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання в користування певного майна, оскільки договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання в користування майна, визначеного договором. З огляду на зазначене, відсутні підстави для визнання спірного Договору фінансового лізингу № 002100 недійсним. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачами не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed