Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивачі звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання довіреностей, договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, який в подальшому уточнили і посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS], в саме [PERSON] належить 2/3 її частини, а [PERSON] 1/3 частина, яка за підробленими довіреностями була продана [PERSON], а потім [PERSON]; просили витребувати з чужого незаконного володіння їх квартиру, скасувавши реєстрацію права власності на неї за [PERSON] та здійснити реєстрацію права власності за позивачами. [PERSON] в зазначеній квартирі не мешкає, у звязку з її мешканням в Ізраїлі. [PERSON] з кінця вересня 2015 року знаходився в ДУВП № 4. В кінці лютого 2016 року позивачам стало відомо, що на підставі підроблених консульських довіреностей від 15 грудня 2016 року їх квартира 23 лютого 2016 року була продана [PERSON], який 17 березня 2016 року продав її [PERSON] На підставі заяви [PERSON], як представника [PERSON] від 19 березня 2016року 20 березня 2016 року до ЄРДР за № 12016040350001031 були внесені відомості про кримінальне правопорушення, а саме, що 23 лютого 2016 року невідома особа шахрайським шляхом заволоділа зазначеною квартирою. Враховуючи, що консульські довіреності, на підставі яких було оформлено договір купівлі-продажу від 23 лютого 2016 року в силу ст.. 203, 215 ЦК України є нікчемними правочинами, то просили витребувати у [PERSON] спірну квартиру та в порядку ст. 216 ЦК України скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], здійснивши реєстрацію права власності за ними. В судовому засіданні представник [PERSON]М. [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивачів [PERSON] також посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]С та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи кожний в окремості неодноразово повідомлялися судом, шляхом направлення судових повісток за їх місцем реєстрації, які повернути на адресу суду без вручення, а також шляхом направлення смс-повідомлень; про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до вимог ст.. 169 ЦПК України з урахуванням думки осіб, що беруть участь у справі, судовий розгляд проведений за відсутності відповідачів або їх представників. Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] залишила вирішення позову на розсуд суду. Щодо посвідчення довіреностей в порядку передоручення від імені [PERSON] на імя [PERSON], пояснила, що гр..[PERSON] звернувся до нотаріальної контори для оформлення довіреності, надавши дві довіреності від імені позивачів, які оформлені у Генеральному консульстві України в [PERSON]. Довіреності не викликали в неї будь-якої підозри, оформлені належним чином. Такі довіреності не вносяться до реєстру довіреностей. Довіреності оформлені в консульстві від імені [PERSON] та [PERSON] містили в собі можливість передоручення, а тому нею 22 лютого 2016 року були оформлені довіреності в межах дії основних довіреностей до 15 грудня 2016 року без права передоручення від імені [PERSON] на імя [PERSON], в тому числі і щодо розпоряджання їхнім майном. Представник приватного нотаріусу Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] щодо позовних вимог позивачів залишив вирішення питання на розсуд суду. Щодо договору купівлі-продажу, який посвідчувався нотаріусом [PERSON] пояснив, що дії нотаріуса були вчинені законно у відповідності до норм цивільного законодавства та інструкції про вчинення нотаріальних дій. Представник консульства в судове засідання не зявився, направивши суду заяву в якій проінформував, що в Генеральному консульстві України в м.Мюнхен Федеральна республіка Німеччина 15 грудня 2015 року довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] не посвідчувалися, такі особи до консульства не зверталися, крім того реєстраційні номери за р.№ 1216/2/2-1794 та № 1216/2/2-1796 від 15 лютого 2015 року не співпадають з номерами, які ведуться в консульстві. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] (колишн. вул.[PERSON]) в м.Новомосковську Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 липня 1997 року, копією свідоцтва про шлюб від 04 лютого 2005 року, договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 03 вересня 2010 року, договором дарування частини квартири від 24 листопада 2010 року та відповідною реєстрацією. [PERSON] є власником 1/3 частин квартири [ADDRESS] (колишн. вул.[PERSON]) в м.Новомосковську Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30 липня 1997 року, договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 03 вересня 2010 року та відповідною реєстрацією. 02 лютого 2016 року [PERSON] уповноважено [PERSON] розпоряджатися усім майном [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен Федеративна Республіка Німеччина, посвідченої консулом Генерального консульства України в [PERSON] [PERSON] 15 лютого 2015 рок за р.№ 1216/2/2-1796. Довіреність посвідчено Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] 02 лютого 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 47. Міністерством закордонних справ України за вих. № 721/17-636-836 від 12 липня 2016 року на адресу суду направлені відомості про те, що довіреність за реєстровим номером 1215/2/2-1796 від 15 грудня 2015 року від імені [PERSON] консулом Генерального консульства України в [PERSON][PERSON] чи іншою консульською посадовою особою у Генеральному консульстві України в [PERSON] не посвідчувалася; громадянка [PERSON] до Генерального консульства України в [PERSON] за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних не зверталася. Нумерація у згаданій довіреності не відповідає реєстровим даним та порядку ведення у Генеральному консульстві України в [PERSON] реєстру нотаріальних дій. 02 лютого 2016 року [PERSON] уповноважено [PERSON] розпоряджатися усім майном [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен Федеративна Республіка Німеччина, посвідченої консулом Генерального консульства України в [PERSON] [PERSON] 15 лютого 2015 рок за р.№ 1216/2/2-1794. Довіреність посвідчено Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] 02 лютого 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 46. Міністерством закордонних справ України за вих. № 721/17-636-836 від 12 липня 2016 року на адресу суду направлені відомості про те, що довіреність за реєстровим номером 1215/2/2-179а від 15 грудня 2015 року від імені [PERSON] консулом Генерального консульства України в [PERSON][PERSON] чи іншою консульською посадовою особою у Генеральному консульстві України в [PERSON] не посвідчувалася; громадянин [PERSON] до Генерального консульства України в [PERSON] за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних не звертався. Нумерація у згаданій довіреності не відповідає реєстровим даним та порядку ведення у Генеральному консульстві України в [PERSON] реєстру нотаріальних дій. Крім того згідно повідомлення Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області Дніпропетровської установи виконання покарань № 4 за вих.. 3/5-8516 від 26 квітня 2016 року [PERSON], [INFO] був затриманий 23 вересня 2015 року та прибув до ДУВП № 4 24 вересня 2015 року, де утримувався до теперішнього часу часу надання відповіді. Відповідно до ч. 1 ст. 237, ч. 3 ст. 244 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] від імені [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен посвідчено довіреність на імя [PERSON] з правом розпоряджатися усім майном [PERSON]М в межах дії основної довіреності до 15 грудня 2016 року за реєстровим № 47. 02 лютого 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу [PERSON] від імені [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, виданої з правом передовіри в м.Мюнхен посвідчено довіреність на імя [PERSON] з правом розпоряджатися усім майном [PERSON] в межах дії основної довіреності до 15 грудня 2016 року за реєстровим № 46. З наведеного вбачається, що вищезазначені правочини є нікчемними і визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається. 16 лютого 2016 року за договором купівлі-продажу між [PERSON], який діяв на підставі нікчемних довіреностей від імені [PERSON], який в свою чергу діяв від імені [PERSON] та [PERSON], як продавців та [PERSON], як покупцем державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за р.№ 1-333. 17 березня 2016 року за договором купівлі-продажу між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за р.№ 960. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій ст. 388 ЦК України (п. 26). Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа 6-95цс13 відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що захист права власності позивачами обраний правильно, тому як квартира, яка є їх спільною частковою власністю вибула з їх володіння без їхньої волі, на підставі нікчемних правочинів, а тому їх позовні вимоги, щодо скасування права власності на квартиру за [PERSON], витребування її з чужого незаконного володіння та реєстрації права власності за ними підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved