Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду 01.10.2020 року з позовною заявою до Білгород-Дністровської міської ради про виділення часток у праві спільної сумісної власності. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є дочками спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді частки земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 5110300000:01:006:0665, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1425 гектарів, кадастровий номер 5110300000:01:006:0666, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №336583 та Серії ЯЛ №336584, виданих 09.12.2011 року на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 квітня 2010 року №991-V. Для оформлення спадщини позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області, проте отримали відмову в оформленні Свідоцтва на право на спадщину за №1328/02-14 від 29.08.2020 року, оскільки в Державних актах не вказані частки у спільній власності співвласників земельної ділянки [PERSON] та їм було рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Враховуючи вищезазначене, позивачі просять суд визначити розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 5110300000:01:006:0665, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визнав їх рівними, тобто по 1/3 частині за кожним співвласником [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка померла [INFO] та визначити розмір ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1425 гектарів, кадастровий номер 5110300000:01:006:0666, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визнав їх рівними, тобто по 1/3 частині за кожним співвласником [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка померла [INFO] . В судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] не з`явились, про те їх представник за довіреністю [PERSON] надав до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача - Білгород-Дністровської міської ради не з`явився, про те надав до суду відзив, згідно якого просив прийняти суд законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог Конституції та Законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України разі у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 28.04.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №278. Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді частки земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 5110300000:01:006:0665, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1425 гектарів, кадастровий номер 5110300000:01:006:0666, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №336583 та Серії ЯЛ №336584, виданих 09.12.2011 року на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 квітня 2010 року №991-V. Те, що позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 30.07.1958 року с. Тарко-Сале Пуровського районного бюро РАЦС Тюменської області, актовий запис №36 та Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 12.03.1980 року Білгород-Дністровським міським відділом РАЦС Одеської області, актовий запис №74. Те, що позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 18.03.1964 року Чупинською сільською радою Талицького району, Свердловської області, актовий запис №16. Позивачі звернулись до Білгород-Дністровської міської нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частки земельних ділянок після померлої [INFO] [PERSON] , проте отримали відмову через те, що в Додатку до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №336583, виданого Білгород-Дністровською міською радою Одеської області 09.12.2011 року та в Додатку до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №336584, виданого Білгород-Дністровською міською радою Одеської області 09.12.2011 року, не вказані частки у спільній власності співвласників земельної ділянки [PERSON] . З матеріалів спадкової справи №283/2012 до майна померлої [INFO] [PERSON] також вбачається, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з: земельної ділянки [ADDRESS], площею 2,09 га, у тому числі за земельними угіддями, гектарів: рілля - 2,0858 га, розташованої на території Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, були видано 08.05.2014 року онуці померлої - [PERSON] . Інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , окрім позивачів [PERSON] , [PERSON] з матеріалів спадкової справи №283/2012 до майна померлої [INFO] [PERSON] не вбачається. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України унормовано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті та згідно ч.2 ст.1268 цього Кодексу не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Крім того, частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктами 4.15 та 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 Розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 355 Цивільного Кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною 1 ст.86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитися у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема співвласників житлового будинку. Відповідно до ч.4 та ч.5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності з виділенням частки співвласника може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Разом з тим, як встановлено ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною 5 ст.1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК. Відповідно до частини 1статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагативід інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власностіна спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом достеменно встановлено, що частки співвласників земельних ділянок в Додатку до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №336583, виданого Білгород-Дністровською міською радою Одеської області 09.12.2011 року та в Додатку до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №336584, виданого Білгород-Дністровською міською радою Одеської області 09.12.2011 року, не вказані, що унеможливлює оформлення права власності позивачів у нотаріальному порядку. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Задовольняючи позов суд враховує положення вказаних вище норм законодавства про рівність часток, а також ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не представлено, а також те, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а отже позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved