Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням у приватному будинку . Свої вимоги мотивували тим, що 09 липня 1983 року між [PERSON] та відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб, який розірваний у встановленому законом порядку 19 листопада 2014 року . Від спільного проживання мають дітей , які на даний час являються повнолітніми . В період шлюбу спільно з відповідачем був побудований та введений в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] Будинок позначений в технічній документації літерою; «А», загальна площа по будинку - 83,2 кв. м., житлова площа - 43,3 кв.м, допоміжна площа - 39,9 кв.м., який складається з трьох жилих кімнат 1-3,1-4,1-5, два коридори 1-1, 1-6, кухня 1-2, санвузол 1-7, рукомийник 1-8, кладова 1-9, передпокій 1-10. До складу господарських будівель та споруд входить: прибудова «а», відкрита веранда «а1», гараж «В», погріб з шиєю «П», убиральня «У», фундамент «Ф». На прибудинковій території знаходяться ворота «№1»; хвіртка «№ 2», огорожа «№ З». Відкрита веранда «а1», гараж «В», фундамент «Ф» в період шлюбу 2001 році було збудовано самочинно, згодом узаконено згідно Декларації про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 22.09.2016 зареєстрованого ДАБІ у Вінницькій області. В період шлюбу, на підставі рішення Козятинської міської ради №405 від 30.11.2000 року , було отримане Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами . Також отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 25.11.2009 . Рішенням Козятинського міськрайоного суду Вінницької області від 12.06.2017 проведено поділ спільно нажитого майна , шляхом визнання права власності за кожним з подружжя по ? частині . Державну реєстрацію на право власності між співвласниками було проведено від 07 липня 2017 року. У теперішній час у зазначеному будинку почала мешкати нова дружина відповідача. Добровільно укласти договір користування житловим приміщенням відповідач відмовився, а тому вони змушені звертатись до суду . Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву в якій позовні вимоги підтримує повністю і просить справу розглядати у її відсутності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав обставини та вимоги викладені в позові та просить їх задовільнити. Представник відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Також вказав, що між сторонами вже існує порядок користування зазначений в позові, а тому не заперечує проти задоволення позову. Оскільки визнання позову відповідачем не суперечить діючому законодавству не порушує правова і інтереси інших осіб,суд вважає можливим прийняти визнання позову відповідачем. Судом встановлено , що 09 липня 1983 року між сторонами був укладений шлюб, який було розірвано, згідно рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року . Відповідно до рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12.06.2017 визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] та земельну ділянку (площею 0,0893 га), яка була надана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, що розташована в [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] Проведено поділ спільно нажитого майна колишнього подружжя між [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності за кожним по 1/2 частки : - житлового будинку під [ADDRESS] позначений в технічній документації літерою «А», загальна площа по будинку - 83,2 кв. м., який складається з трьох кімнат 1-3, 1-4, 1-5; два коридори 1-1, 1-6; кухня 1-2; санвузол 1-7; рукомийник 1-8; кладова 1-9; передпокій 1-10; - господарських будівель та споруд позначених в технічній документації: прибудова «а», відкрита веранда «а1», гараж «В», погріб з шиєю «П», убиральня «У», ворота «№ 1», хвіртка «№ 2», огорожа «№ 3»,- земельної ділянки, яку було надано для будівництва та обслуговування жилого будинку під [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] Проведено державну реєстрацію право власності за кожним співвласником -[PERSON] та [PERSON] по ? частині житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0839 га, відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності . На протязі тривалого часу між співвласниками та їх дітьми існував такий порядок користування житловими кімнатами: відповідач користувався і продовжує користуватися житловою кімнатою 1-5, площею 10,1 кв. м., діти користувалися житловою кімнатою 1-4, площею 20,0 кв. м., [PERSON] користувалася кімнатою 1-3, 13,2 кв. м. позначеною в технічній документації. Два коридори 1-1, 1-6, кухня 1-2, санвузол 1-7, рукомийник 1-8, кладова 1-9, передпокій 1-10 залишаються у спільному користування між всіма членами сім'ї. Добровільно укласти договір користування житловим приміщенням відповідач відмовився. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що встановлений порядок користування спільним будинком найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, та їх дітей, які являються членами сім'ї, а тому необхідно встановити такий порядок користування, визначивши: [PERSON] у користування житлову кімнату 1-4 площею 13,2 кв. м.; [PERSON] у користування житлову кімнату 1 -4 площею 20.0 кв. м.; [PERSON] у користування житлову кімнату 1-5 площею 10.1 кв.м.;

Outcome: approved