Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання відповідачки, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивували тим, що вони є власниками зазначеної квартири. В квартирі також зареєстрована відповідачка, яка ніколи не проживала, не з`являлася, і взагалі, вона їм не знайома, вони її ніколи не бачили та не надавали дозвіл на реєстрацію відповідачки в своїй квартирі. З огляду на зазначені обставини, вважають, що відповідачка втратила право на користування зазначеним житловим приміщенням, в зв`язку з чим, змушені звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачі у справі надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Позивачі є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.06.2006, право власності зареєстроване в ММБІ, реєстр. № 19885 від 18.04.2007 ( а. с. 7; 8). Згідно з відомостями з Департаменту з надання адміністративних послуг ММР від 28.12.2019 за № 19.03.03-11/10184/19, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивачі зазначають, що відповідачка ніколи не проживала, не з`являлася, і взагалі, вона їм не знайома, вони її ніколи не бачили та не надавали дозвіл на реєстрацію відповідачки в своїй квартирі. Згідно з Актом про не проживання, підписаному сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] засвідчується, що [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає з 2005 року (а. с. 9). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин, оскільки відповідачка не проживає в спірному житловому приміщенні, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідачки в квартирі позивачів порушує їх права як власників, а тому вимога про визнання відповідачки такою, що втратила право користування цим приміщенням, підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved