Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулась в суд з позовом до Миколаївської сільської ради Козятинського району про тлумачення заповіту та визнання права на спадщину. В обгрунтування позову вказала, що [INFO] померла її мати - [PERSON], яка постійно проживала в [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею - 2, 9514 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Козятинського району Вінницької області. Відповідно до заповіту, посвідченого 15 жовтня 1998 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Козятинського району Вінницької області, за реєстром №173, її мати [PERSON] заповіла їй все своє майно, в тому числі, земельний пай в КСПП «Дружба» с. Миколаївка. У передбачений законом шестимісячний строк вона фактично прийняла спадщину після смерті матері та розпорядилась спадковим майном, оскільки на момент смерті проживала разом з матір'ю. 19 листопада 2004 року на ім'я матері був виданий Державний акт серія ВН №208896 на право власності на земельну ділянку, площею - 2, 9514 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Миколаївської сільської ради Козятинського району Вінницької області. Спадкодавець на день складання заповіту володів правом на земельну частку (пай), яка не була виділена в натурі. Згідно розпорядження Козятинської районної державної адміністрації від 11 червня 2004 року №214 та на підставі сертифіката на земельну частку (пай), її померлій матері було виділено земельну ділянку в натурі та видано державний акт на право власності на землю. В подальшому мати заповіт не змінювала. Метою складання померлою матір'ю заповіту на випадок своєї смерті є розпорядження своєю земельною ділянкою, яка на час складання заповіту належала їй на підставі сертифіката. Видача державного акту на право власності на земельну ділянку не порушило та не змінило волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своєю земельною ділянкою, а лише змінило правовий статус земельної ділянки. Тобто, земельна ділянка була виділена в натурі та належним чином оформлено право власності на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на земельну ділянку немає. Таким чином, мати, ще за життя, сертифікат про право на земельну частку (пай) переоформила на державний акт на право власності на земельну ділянку, тобто, дане майно залишилось те саме, а документ, який посвідчує право власності змінено, внаслідок чого виникли певні незручності при оформленні права на спадщину на вище зазначену земельну ділянку, так як через цей факт неможливо визначити справжню волю спадкодавця. В даний час вона має намір оформити свої спадкові права , але не може цього зробити , оскільки на думку нотаріуса змінився об'єкт спадкування. Відповідно до п. 216 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку являється лише державний акт про право власності на таку, бо згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами і є дійсними при реалізації права на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та видачі їм державних актів на право власності на землю. Тому, після відкриття спадщини, виникли складності щодо належного розуміння тексту заповіту, тобто, заповіт містить суперечливі положення. Згідно Указу Президента України від 08.08.95 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»при паюванні земель передбачене визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства баз виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) підтверджувалося видачею відповідного правовстановлюючого документу -сертифікату. Згідно п. 17 Розділу Х «Перехідних положень» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Станом на 19 листопада 2004 року, її мати реалізувала своє право на виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), право на яку вона набула у відповідності до вимог вище зазначеного Указу Президента України, в результаті чого, нею був отриманий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 208896, виданий Козятинською райдержадміністрацією Вінницької області, відповідно до розпорядження № 214 від 11 червня 2004 року, про який не було зазначено у заповіті, тобто, не було внесено змін до заповіту. З моменту отримання державних актів земельна частка (пай), як об'єкт правовідносин припинила своє юридичне існування, проте в той же час, не будучи добре обізнаною в суттєвості різниці між поняттями «земельна частка (пай)» та «земельна ділянка» і фактично визнаючи їх як одне і те саме, заповідач визначив зазначене спадкове майно, як земельна частка (пай) та не вніс відповідних змін до заповіту, що в принципі, однаково свідчить про те, яке саме майно було визначено заповідачем і дає їй право на спадкування за заповітом. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Відповідно до ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому можуть належати у майбутньому. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. В зв'язку з тим, що вона позбавлена можливості у позасудовому порядку встановити право власності на спадкове майно в зв'язку з припиненням чинності сертифіката з моменту видачі на спірну земельну ділянку державного акту про право власності на землю, відповідно до ст. 392 ЦК України вона має право звернутися до суду з позовом про визнання за мною такого права. В судове засідання позивачка не з'явилась, однак, подала письмову заяву про слухання справи без її участі та підтримання позову. Представник відповідача - в судове засідання, також, не з'явився, однак, подав на адресу суду письмову заяву про слухання справи без його участі та визнання позову. Давши оцінку письмовим доказам, суд вважає, що можливо прийняти визнання позову відповідачем, оскільки це не буде суперечити закону і не порушуватиме прав сторін та свобод чи інтересів інших осіб.

Outcome: approved