Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять вселити їх в квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідачка є власником даної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 4.04.2018р. Позивачка [PERSON] з 25.10.2008р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином відповідачки і відповідачка зі своїм покійним чоловіком надали згоду на їх вселення та реєстрацію без обмеження строків проживання в ній. У 2012р. від шлюбу з [PERSON] народилась донька [PERSON] . В 2016р. шлюб був розірваний, однак вони продовжували проживати в спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги до 2018р. В 2018р. відповідачка почала судові справи з метою позбавлення їх права проживання в даній квартирі, у зв`язку з чим на цей період вони вимушені були залишити квартиру. Після залишення судом вищезазначеної справи без розгляду вони мали намір повернутися в квартиру, проте відповідачка замінила замки, здала її в оренду, чим перешкоджає користуватися нею. Враховуючи, що вони як колишні члени сім`ї власника мають право користування квартирою, просять їх вселити та зобов`язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні даною квартирою. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 6.11.2019р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у його відсутність, позов підтримує. Відповідачка в судове засідання не з`явилась повторно, про день розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, а тому суд вважає можливим слухати справу у її відсутність відповідно до ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. 3-тя особа в судове засідання не з`явилась, просить слухати справу у відсутність її представника та ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира належить відповідачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 4.04.2018р. 25.10.2008р. між [PERSON] та сином відповідачки - [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого [INFO] народилась донька [PERSON] (а.с. 10, 14). Після укладення шлюбу з [PERSON] позивачі вселились у спірну квартиру за згодою власника та були в ній зареєстровані (а.с. 8, 11). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2016р. шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 15). Як зазначають позивачі в позові, після розірвання шлюбу відповідачка почала чинити їм перешкоди в проживанні, звернулась з позовом до суду, внаслідок чого вони вимушені були залишити спірну квартиру. В подальшому вони намагалися повернутися в дану квартиру, однак відповідачки замінила замки та здала її в оренду, чим перешкоджає їм користуватися нею. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачі вселились в квартиру [ADDRESS] в якості членів сім`ї власника та набули права користування даною квартирою, на даний час права користування у встановленому законом порядку вони не позбавлені, однак відповідачка чинить їм перешкоди в користуванні спірною квартирою, їх права підлягають захисту шляхом вселення в спірну квартиру та зобов`язання відповідачки не чинити перешкод позивачам в користуванні нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved