Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт родинних відносин між нею - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] , як між рідними сестрою та братом, встановивши, що померла [INFO] була їх спільною матір`ю та визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , проживаючою за адресою: [ADDRESS] , право власності у порядку спадкування за законом після рідного брата [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] , на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав йому в Ѕ частці як члену колгоспного двору і в Ѕ частці в порядку спадкування за законом після смерті його матері, [PERSON] . Позов мотивовано тим, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON] . При оформленні спадщини після його смерті вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних зв`язків із спадкодавцем. Зазначає, що будинок [ADDRESS] мав статус колгоспного двору і на час виникнення права власності мав двох співвласників, частки у праві власності яких не були визначені. Згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 16.11.1989, власницею одноосібно зазначена [PERSON] (її мати). На підставі рішення №4 від 26.01.1989 зареєстровано право особистої приватної власності за головою колгоспного двору [PERSON] . Остання померла [INFO] . Спадкова справа після її смерті не заводилась. Вона не має можливості документально підтвердити факт родинних відносин як матері та сина своєї померлої матері [PERSON] та померлого брата [PERSON] , через відсутність відповідного запису у свідоцтві про народження останнього, яке було втрачено ще за його життя. 27.10.2011 відділом ДРАЦС було видано повторне свідоцтво про народження, але відомості у ньому занесені не у повному обсязі. В новому записі не зазначені батьки [PERSON] . Таким чином,через відсутність даних про батьків у свідоцтві про народження про народження її померлого брата неможливо прослідкувати родинний зв`язок [PERSON] з померлою матір`ю [PERSON] . Оскільки домоволодіння [ADDRESS] мало статус колгоспного двору, членами якого були голова двору - [PERSON] та її син - [PERSON] , Ѕ частка даного домогосподарства після смерті [PERSON] була успадкована сином [PERSON] , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Таким чином,у її спадкодавця виникло право власності у майні колгоспного двору на Ѕ частку, як у бувшого члена колгоспного двору, який станом на 15.04.1991 значився його членом, а також виникло право власності на Ѕ частку у порядку спадкування за законом, як у спадкоємця першої черги, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном померлої матері [PERSON] , внаслідок чого він став власником цілого будинку [ADDRESS] . Зазначає, що вона прийняла спадщину після смерті брата [PERSON] у встановлений законодавством строк, шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, вона набула право власності у порядку спадкування за законом на вищезазначений будинок, як спадкоємиця другої черги після смерті свого брата, який був власником будинку, однак, вона не має можливості документально підтвердити у нотаріуса право власності на цей будинок та родинні відносини з братом. Таким чином, вона позбавлена можливості реалізувати своє право на оформлення спадкових прав, і вимушена звернутися до суду з метою захисту своїх прав. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання, в якому справу просить розглядати без її участі, викладені у заяві обставини підтримує. Відповідач, в особі представника Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився та на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позов визнають. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Як роз`яснено в п.7 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим повторно 27.10.2011. Дані про батьків відсутні (а.с.18). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.2020 (а.с.20) З копії свідоцтва про народження [PERSON] від 07.04.1949 вбачається, що батьками останньої зазначені [PERSON] та [PERSON] . (а.с.21). Копією свідоцтва про одруження від 02.04.1968 підтверджується зміна прізвища позивачки (а.с.21). Досліджені докази вказують, що наявні підстави для встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися всі особи, що мешкали та були прописані в домоволодінні розташованому за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по Ѕ частці кожного. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 [PERSON] та [PERSON] належало право власності на Ѕ частину майна у колгоспному дворі кожному, як їх члену, що не втратили право на частку в їх майні. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Данинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області №476 від 07.10.2020 станом на 15.04.1991 в домоволодінні, яке відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, розташованому за адресою: [ADDRESS] мешкали: [PERSON] , 1903 р.н. - голова двору, [PERSON] , 1940 р.н. - член колгоспного двору (а.с.24). З постанови державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори від 14.01.2021 вбачається, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] , її рідного брата, що належить померлій [INFO] [PERSON] , яка постійно до дня смерті, мешкала в [ADDRESS] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав (а.с.13). З копії технічного паспорта, виданого КП «Ніжинське МБТІ» від 03.11.2020 вбачається, що будинок [ADDRESS] є колгоспним двором, власником якого є [PERSON] (а.с.15-16). На запит Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Чумак Л.В. надіслала відповідь про те, що спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась, та копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину після померлого [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви. Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 1 362 грн. судового збору, однак нею не ставиться питання про відшкодування понесених судових витрат. Таким чином судові витрати підлягають залишенню за позивачкою.

Outcome: approved