Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,3 кв м, житловою площею 38,9 кв м. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона з 1997 року постійно проживала в , Донецьк, де і познайомилась з відповідачем [PERSON] огли громадянином Азербайджану.\~ Згодом позивачці стало відомо, що останній має проблеми з офіційним місцем реєстрації на території України та за спільною угодою 17.06.2000 року вони зареєстрували шлюб. Проте шлюб був формальним, фактичних шлюбних відносин між ними не було, проживали за різними адресами. У 2002 році позивачка переїхала до м. Маріуполя, де за власні кошти придбала квартиру, а відповідач залишився проживати у м. Донецьку. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24.11.2010 року шлюб був розірваний. На підставі викладеного позивачка була вимушена звернутися до суду.\~\~ Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяву про можливість слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14.05.2019 року ухвалено рішення проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Заочним рішення Іллічівського районного\~ суду м. Маріуполя Донецької області від 24.11.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що фактичні сімейні відносини між сторонами припинені з 2002 року.\~\~\~\~ Згідно договору купівлі-продажу від 26.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Апалько М.Ю., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстроване в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 01.03.2002 року за реєстровим №38747. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, виготовленого МКП «Маріупольське БТІ» 01.07.2018 року на замовлення [PERSON] , площа житлового квартири [ADDRESS] [ADDRESS] , складається: загальна 64,3 кв м., житлова 38,9 кв м. Згідно висновку про вартість майна від 01.10.2018 року вартість квартири [ADDRESS] складає 142400,00 грн. Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , раніше проживала в м [ADDRESS] , де і зареєструвала фіктивний шлюб із відповідачем, з метою його офіційної реєстрації на території України. Проживали вони за різними адресами. У 2002 році [PERSON] за свої особисті гроші придбала квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] . Відповідач ніякого відношення до квартири не має, грошей на її придбання не давав. Згідно акту про не проживання, виданого ОСББ «Північний 20165» від 13.03.2019 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , не проживав з часу придбання квартири, тобто з 26.02.2002 року. Згідно відомостей Управління у справах пільгових категорій громадян Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, [PERSON] , [INFO] в департаменті на обліку не перебуває та не перебував. Згідно відповіді Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області від 19.11.2018 року, у відділі відсутні відомості щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання громадянина [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/91- ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому ст. 392 ЦК України\~ передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерел і час його придбання. За приписами ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України). Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За такого, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , була придбана позивачкою під час шлюбу з відповідачем, за її особисті кошти, тому дана квартира є особистою приватною власністю позивачки, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved