Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей, в якому просять визнати неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтовували тим, що їм в рівних частках належить жилий будинок [ADDRESS] , в якому будучи зареєстрованими фактично не проживають відповідачка разом зі своїми дітьми. 18.04.2012 відповідачка уклала шлюб з громадянином Республіки Турція [PERSON] після чого у лютому 2013 року вона разом з неповнолітніми дітьми: дочкою [PERSON] та сином [PERSON] виїхала па постійне місце проживання до м. Трабзон Республіки Турція за місцем проживання її чоловіка. З зазначеного часу відповідачка разом з дітьми в будинку не мешкає, намагань повернутись та продовжувати проживати разом із дітьми за адресою реєстрації не здійснювала, особистих речей та речей дітей в будинку не залишила. З 2016 року [PERSON] є громадянкою Республіки Турція. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2019 та ухвалою від 10.10.2019 відповідачка [PERSON] визнана такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . У зв`язку з реєстрацією відповідачів в належному позивачам будинку, останні вимушені сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує їх право на вільне володіння та розпорядження своєю власністю. Законним представником відповідачів відзив на позов не надала. Ухвалою від 19.08.2020 відкрито провадження по справі та у третьої особи витребувано висновок щодо розв`язання спору. Витребуваний доказ наданий суду 23.10.2020. Ухвалою від 17.09.2020 у Державної прикордонної служби України було витребувано відомості про перетин відповідачами державного кордону України 13 лютого 2013 року у напрямку з України до Республіка Туреччина. Витребуваний доказ суду не наданий. Ухвалою від 23.10.2020 підготовче засідання по справі було закрито та розгляд справи було призначено до судового розгляду по суті. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Представник позивачів - адвокат Смола І.В. в судовому засіданні підтримав вимоги позову, просив його задовольнити у повному обсязі. Законний представник відповідачів, будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання 17.09.2020, 23.10.2020 та 11.11.2020 не з`явилась. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі не надали. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачами вона знайома вже 20 років. Є їх сусідкою. З відповідачами не знайома. [PERSON] є донькою позивача [PERSON] [PERSON] не проживає разом з позивачами з 2013 або 2014 року. Її дітей вона ніколи не бачила. З 2014 року [PERSON] не з`являлась за місцем проживання позивачів. Зі слів позивачів їй відомо, що [PERSON] з дітьми проживає у Туреччини. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачами знайомий 40 років, підтримує з ними дружні стосунки. З [PERSON] також знайомий з моменту її навчання, її дітей також бачив раніше. У 2012 році [PERSON] приїхала до батька народжувати дитину та попросила його, щоб її прописали за адресою позивачів. Позивачі погодились. Через 2-3 місяці вона поїхала з дітьми до Туреччини до свого чоловіка, де вона мала намір постійно проживати, про що вона йому казала до цього. Більше він її та її дітей не бачив. Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частках будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 22.01.2003 року. Державна реєстрація права власності здійснена 11.05.2003, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3546014 від 11.05.2004. 23.11.2012 року департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою будинку позивачів здійснена реєстрація місця проживання [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON] . [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записом в Будинковій книзі. 18 квітня 2012 року відповідачка уклала шлюб з громадянином Республіки Турції [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] у лютому 2013 року виїхала на постійне місце проживання до м. Трабзон Республіки Туреччина за місцем проживання її чоловіка. Вказана обставина встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2019 у справі № 334/715/19 та відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребує доказування, а також показаннями свідків. Вищевказаним рішенням [PERSON] визнана такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 20.10.2020 вказаний орган дійшов висновку про можливість визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч.3, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.176 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд встановив, що [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до Республіки Туреччина разом з дітьми. Таким чином, у теперішній час вона має місце проживання саме на території Республіки Туреччина, оскільки до України вона не повернулась. Таким чином, і її діти (відповідачі у справі) відповідно до ч.3, 4 ст.29 ЦК України проживають разом з нею, а отже їх місце проживання також знаходиться на території Республіки Туреччина. Відповідачі - неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в силу ч.2 ст.405 ЦК України втратили право користування спірним житловим будинком, оскільки сплив річний строк відсутності їх за адресою житла без поважних причин. Також, враховуючи тривалий час (7 років) відсутності відповідачів у житлі, суд дійшов висновку про те, що вони та їх законний представник втратили інтерес до цього житла. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволені в повному обсязі. Таке втручання у права відповідачів на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (ст.405 ЦК України) і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права позивачів на вільне володіння, розпоряджання та користування своїм майном, що є пропорційним втручанням у вказані права. Суд не визнає належними доказами у справі документи, надані позивачами 17.09.2020, оскільки вказані докази не містять інформації щодо предмета доказування.

Outcome: approved