Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до суду до Приватного акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» про визнання права власності за набувальною давністю, вказуючи на те, що 05.10.1989 року [PERSON] прийнята на посаду електромонтера 2 розряду Новомиргородського РЕС ПЕО «Дніпроенерго». 11.11.1990 року між Службою підстанцій Кіровоградського Західного підприємства електромереж (українською - КЗПЕМ, російською - КЗПЕС) м. Кіровоград, в особі [PERSON] , та [PERSON] , електромонтером Новомиргородського РЕС, укладено договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу, відповідно до якого в тимчасове користування [PERSON] передана службова квартира разом із сараєм та підвалом на підстанції « [INFO] », що розташована по [ADDRESS] . Згідно зазначеного договору [PERSON] взяла на себе зобов`язання утримувати службову квартиру, сарай, підвал та прилеглу територію двору в належному стані, щомісячно сплачувати за використану електроенергію, на вимогу Служби підстанцій КЗПЕМ звільнити вищевказане приміщення протягом одного місяця з дня усної заяви. 01.02.1991 року [PERSON] переведена на посаду секретаря-машиніста та продовжувала трудові відносини з названим підприємством. Отже, підставами вселення [PERSON] та членів її сім`ї - синів [PERSON] та [PERSON] в зазначений житловий будинок є договір про надання у тимчасове використання службової квартири, сараю та підвалу, укладеного 11 листопада 1990 року. Зазначені обставини надали право позивачам бути прописаними (зареєстрованими) в житловому будинку [ADDRESS] . Враховуючи факт прописки (реєстрації) позивачів за вказаною адресою, їм була передана домова книга на будинок [ADDRESS] , яка була оформлена ще в кінці 60-х років минулого століття. Домова книга, як і паспорти позивачів, підтверджують ті обставини, що [PERSON] була прописана (зареєстрована) в житловому будинку 02.03.1991 року, [PERSON] з 26.12.1995 року, [PERSON] з 06.07.2000 року. Наказом від 09.06.1995 року № 130 здійснена реорганізація ПЕО «Дніпроенерго», створено Державне підприємство «Кіровоградобленерго», в склад якого увійшло Кіровоградське Західне підприємство електромереж (КЗПЕ), перейменоване в Кіровоградське Західні електромережі, про що зазначено в трудовій книжці [PERSON] . Наказом від 05.08.1996 року № 30 позивач [PERSON] звільнена з займаної посади на підставі пунктів 3 та 4 ст. 40 КЗпП України. Позивачі [PERSON] та [PERSON] (сини [PERSON] ) зареєстровані та проживають як члени сім`ї наймача. Після реорганізації ПЕО «Дніпроенерго» та створення Державного підприємства «Кіровоградобленерго», розірвання трудового договору з позивачкою в 1996 році, Державне підприємство «Кіровоградобленерго» не ставило питання про розірвання договору про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу від 11.11.1990 року, з будь-якою заявою до позивачки та членів її сім`ї не зверталося. Враховуючи, що позивач [PERSON] на законних підставах заволоділа та добросовісно користувалась майном, а саме частиною житлового будинку [ADDRESS] , та безперервно біля тридцяти років з моменту реєстрації відкрито ним володіє, проживає разом із дітьми, своєчасно розраховується за використану електроенергією і після розірвання трудових відносин із відповідачем, за позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] може бути визнано право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити. Позивач [PERSON] , повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань чи заяв до суду не направляв. Представники позивачів адвокати Фільштейн В.Л. та Вишня-Чижова Г.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнитипозов. Представник відповідача адвокат Олексієнко С.В. та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, при цьому направили до суду відзив. Заслухавши сторони, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову за наступних підстав. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Виходячи зі змісту викладеного, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Натомість добросовісним є володіння, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Така добросовісність має існувати саме на момент заволодіння особою чужим майном. Відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що 05.10.1989 року позивач [PERSON] прийнята на посаду електромонтера 2 розряду Новомиргородського РЕС ПЕО «Дніпроенерго», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с.16). 11.11.1990 року між Службою підстанцій Кіровоградського Західного підприємства електромереж (українською - КЗПЕМ, російською - КЗПЕС) м. Кіровоград, в особі [PERSON] та [PERSON] , електромонтером Новомиргородського РЕС, укладено договір про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу, відповідно до якого в тимчасове користування [PERSON] передана службова квартира разом із сараєм та підвалом на підстанції « [INFO] », що розташована по [ADDRESS] (а.с.18). Згідно зазначеного вище договору [PERSON] взяла на себе зобов`язання утримувати службову квартиру, сарай, підвал та прилеглу територію двору в належному стані, щомісячно сплачувати за використану електроенергію, на вимогу Служби підстанцій КЗПЕМ звільнити вищевказане приміщення протягом одного місяця з дня усної заяви. 01.02.1991 року [PERSON] переведена на посаду секретаря-машиніста (а.с.17). На час розгляду справи судом власником комплексу будівель, розташованих по [ADDRESS] є приватне акціонерне товариство «Кіровоградобленерго» (а.с.54, 55). Позивач [PERSON] , як наймач жилого приміщення, такі і позивачі [PERSON] , [PERSON] , як члени сім`ї наймача, проживають у спірному майні та користуються згідно ст.64 ЖК України нарівні між собою усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з вказаного вище договору найму жилого приміщення. Відповідно до відмітки в паспорті [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 02.03.1991 року, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги (а.с.13,24,25). Відповідно до відмітки в паспорті [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , з 26.12.1995 року, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги (а.с.14,24,25). Відповідно до відмітки в паспорті [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , з 06.07.2000 року, що підтверджується фотокопіями паспорта позивача та домової книги (а.с.15,24,25). Вказані обставини не підлягають доказуванню згідно до ст.82 ч.1 ЦПК України, оскільки визнаються учасниками справи. За таких обставин, позивачі знали, що користуються та володіють чужою річчю на підставі договору про надання у тимчасове користування службової квартири, сараю, підвалу від 11.11.1990 року, тобто на підставі певного юридичного титулу, на що також позивачі послалися у позові. Вказані обставини свідчать про відсутність добросовісності під час заволодіння позивачами спірним майном. При цьому, суд враховує, що відсутність добросовісності під час заволодіння особою спірним майном звільняє суд від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання права власності за позивачами за набувальною давністю на спірне нерухоме майно. Що стосується законного, відкритого, безперервного володіння більше 10 років підряд квартирою, що розташована у будинку по [ADDRESS] , то такі обставинами не є підставою для визнання права власності на нерухому річ за набувальною давністю за відсутності добросовісності заволодіння чужим майном. Суд приймає до уваги показання свідків [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні, які фактично підтвердили те, що позивачі відкрито більше 20 років підряд проживають у квартирі по [ADDRESS] , проте такі показання свідків не звільняють позивачів від обов`язку доведення добросовісності заволодіння чужим майном, що не було ними здійснено під час розгляду справи судом. З урахуванням наведеного, відсутні законні підстави для задоволення позову, оскільки позивачі не надали належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що вони набули право власності за набувальною давністю на вказане вище нерухоме майно. Відповідно до ст.141 ч.1 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у виді судового збору позивачам не відшкодовуються та покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed