Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Шировецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування позовних вимог зазначають, що 13 березня 2009 року померла їхня мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина. Зазначають, що вони у встановлений законом строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, однак отримати спадщину яка складається із житлового будинку з по господарськими спорудами, що знаходяться по вул. Головній, 35 в селі Владична Хотинського району, Чернівецької області вони не можуть, оскільки як виявилося, ще за життя покійної матері, в серпні 2007 року, її онук і їх племінник [PERSON] незаконно отримав у Шировецькій сільській раді дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. Своїм рішенням № 64/8-07 від 08 серпня 2007 року виконком Шировецької сільської ради посилаючись на ст. 27 п. 2 частини «Б» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішив рахувати головою господарства в селі Владична, Хотинського району, Чернівецької області [PERSON] замість [PERSON] за згодою обох сторін. [PERSON] ж числа виконком Шировецької сільської ради своїм рішенням № 65/8-07, посилаючись на ст. 30 п. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішив оформити свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок на ім'я [PERSON]. Вважаючи дії [PERSON] та Шировецької сільської ради незаконними вони 13 червня 2013 року звернулися до Хотинського районного суду за захистом порушених прав. 22 листопада 2013 року Хотинський районний суд їх позов задовольнив частково та визнав недійсним рішення виконкому Шировецької сільської ради № 64/8-07 та № 65/8-07 від 8 серпня 2007 року про визнання головою господарства в с. Владична, по вул.. Головній, 35, Хотинського району, Чернівецької області [PERSON]. Також визнав недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок в с. Владична , вул. Головна, 35, Хотинського району, Чернівецької області видане на імя [PERSON]. Після цього, 06.06.2014 року вони повторно звернулися до нотаріальної контори з питання отримання спадщини, на що постановою № 429/02-14 нотаріус відмовив їм у вчиненні нотаріальної дії в звязку з відсутністю правовстановчих документів на нерухоме майно. Також їм було розяснено, що вони мають право лише на обовязкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України. Тому підтримуючи вищевикладене, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 17 листопада 2016 року за заявою [PERSON] в справі залучено як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на стороні позивача [PERSON]. Позивач [PERSON]С в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник позивачів [PERSON] підтримав вимоги позивачів та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив визнати [PERSON] право власності на обовязкову частку в спадщині, яка залишилася після смерті покійної [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачів та третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на стороні позивача не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 2009 року померла [PERSON], яка до дня своєї смерті постійно проживала за адресою: [INFO], факт смерті якої підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії І-МИ № 064537 від 22.05.2009 року (а.с. 15). Як вже було встановлено судом в попередніх рішеннях згідно заповіту покійна [PERSON] заповіла все своє майно відповідачу в справі [PERSON] Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме постанови державного нотаріуса Хотинського нотаріального округу № 429/02-14 позивачам у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Також із цієї ж постанови вбачається, що позивачі мають лише право на обовязкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України. Крім того, із викладеного в цій постанові вбачається, що третя особа [PERSON] відмовилася від своєї частки в спадщині на користь відповідача в справі [PERSON] Частиною 1 ст. 1241 України встановлено, що малолітні неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року в справі № 1-рп/2014, зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний. Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Як встановлено судом, після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги є доньки покійної: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які на час відкриття спадщини досягли пенсійного віку та були непрацездатними, а отже мають право на обовязкову частку в спадщині. Проте, із матеріалів справи, а саме рішення Хотинського районного народного суду від 30 травня 1989 року та довідки № 829 від 14.06.2016 року виданої виконкомом Шировецької сільської ради Хотинського району, Чернівецької області вбачається, що за покійною [PERSON], яка померла 13.03.2009 року, в господарстві що розташоване за адресою: с. Владична, Хотинського району, Чернівецької області рахувалися лише кімнати площею: 5,6 кв.м.; 8,48 кв.м.; 13,7 кв.м.; 13,10 кв.м.; та підвал, що суттєво відрізняється та ставить під сумнів вимоги позивачів, в яких зазначено, що покійній [PERSON] належить майно, що розташоване за адресою: с. Владична, Хотинського району, Чернівецької області, до якого відноситься в цілому: житловий будинок літ. А-1, вартістю 44340 грн., літня кухня-сарай літ.Б, вартістю 9432 грн., сарай літ.В, вартістю 2292 грн., вбиральня літ.Г, вартістю 795 грн., огорожа № 1-3, вартістю 6191 грн., всього загальною вартістю 63050 грн. та в якому позивачі просять визнати за ними право на обовязкову частку в спадщині. Виходячи зі змісту цього рішення, та заявлених позовних вимог, суд вважає, що існують реальні розбіжності щодо належності майна спадкодавиці. Згідно з ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, на що судом під час розгляду справи надавався термін для підтвердження та уточнення позовних вимог, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак сторони в справі не скористалися своїм правом, а тому суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними в судовому засіданні. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, однак позивачами та їх представником в справі не надано жодних достовірних доказів які б дійсно підтверджували факт належності на праві власності покійній [PERSON] спірного на даний час майна. Крім того, клопотання про витребування будь-яких доказів для правильного вирішення справи сторонами не заявлялося. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПк України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed