Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом і просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку, що розташований по вул. Хуторській, 68 в с. Градениці Біляївського району Одеської області, який належить їм на праві спільної часткової власності, та зняти відповідача з реєстрації у зазначеному житловому будинку. Свої вимоги мотивують тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданих державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області 03 березня 2017 року позивачам належить: [PERSON] - 1/6 частина та [PERSON] - 5/6 частин вказаного житлового будинку. У даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який є сином спадкодавця (колишнього власника будинку), але не проживає в ньому з 1992 року, його особистих речей у будинку немає, про що свідчать акти про не проживання від 29 липня 2016 року, 30 жовтня 2016 року, 02 лютого 2017 року. У теперішній час при оформленні документів на отримання субсидії, у них виникли труднощі у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, так як у будинку зареєстрована особа, яка не є членом сімї, не проживає у ньому понад один рік, у звязку з чим вони звернулися з даним позовом до суду. Позивачі у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали заперечення на позов і просили відмовити [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в запереченні. Представник третьої особи Біляївського районного підрозділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області до судового засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином. Вислухавши пояснення позивачів, відповідача, його представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Як встановлено у судовому засіданні, позивачці [PERSON] належить 1/6 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. Хуторській, 68 в с. Градениці Біляївського району Одеської області, згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області 03 березня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-292 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81733582 від 03 березня 2017 року (а.с.5, 6-7). В свою чергу, позивачу [PERSON] належить 5/6 частин зазначеного житлового будинку, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області 03 березня 2017 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-290 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81731953 від 03 березня 2017 року (а.с.10, 12). Відповідач по справі син [PERSON] і брат [PERSON], зареєстрований у зазначеному будинку, але не проживає в ньому з 1992 року, його особистих речей у будинку немає. На підтвердження своїх доводів позивачі надали акти про не проживання, складені 29 липня 2016 року, 30 жовтня 2016 року, 02 лютого 2017 року депутатом Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області [PERSON] в присутності сусідів (а.с.20, 21, 22). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до довідки виконкому Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області № 390 від 09 березня 2017 року [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO], з 16 березня 1979 року по теперішній час (а.с.23). В судовому засіданні відповідач, заперечуючи проти позову, пояснив, що фактично не проживає у спірному будинку, однак періодично приїжджає, в будинку знаходяться деякі його речі. Даний факт позивачами не оспорюється, а тому згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сімї і прописку) № 590 від 10 квітня 2017 року, [PERSON] зареєстрований в [INFO]. Житловий будинок належить [PERSON] та [PERSON] У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.41). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З урахуванням викладеного, з огляду на те, що позивачі не надали суду належних і допустимих доказів відсутності відповідача у спірному житловому будинку понад один рік без поважних причин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. У відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. При цьому, суд звертає увагу, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням вже є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed