Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним. Позовна \~заява обґрунтована\~тим,\~що 25 вересня 1999 року [PERSON] , [PERSON] за згодою батьків, [PERSON] , яка діяла від свого імені і від імені неповнолітньої дитини [PERSON] , уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно з яким позивачі придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно з умовами договору продаж квартири був здійснений за 13700 (тринадцять тисяч сімсот) гривень 00 коп. Договір був зареєстрований на Мелітопольській міській біржі нерухомості згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» за реєстровим № 0265/2187. З часу придбання квартири позивачі зареєструвалися у цій квартирі, про що свідчать відмітки про реєстрацію місця проживання у паспорті. Після укладання договору позивачі зареєстрували за собою право власності на квартиру в Мелітопольському МБТІ. 06.07.2020 р. позивачі провели державну реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать видані Витяги. З зазначених Витягів вбачається, що квартира належить вказаним особам на праві спільної сумісної власності. 09 липня 2020 р. позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова О.А. для оформлення договору купівлі-продажу квартири. Але там повідомили, що договір посвідчено на біржі нерухомості, а не нотаріально. Тому, підстави для посвідчення нового договору купівлі-продажу квартири без нотаріального посвідчення правовстановлюючого документа у нотаріуса відсутні. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії було видано постанову від 09.07.2020 р. Між тим, після передачі грошової суми та отримання технічної документації, ключів від проданої квартири зв`язок з відповідачем було втрачено. Тому на підставі викладеного, вони просять суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Від позивачів, надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають у повному обсязі. Проти винесення по справі заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду вона не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за її відсутності чи заперечень проти позовних вимог від неї не надходило. Тому суд визнає неявку відповідача з неповажних причин, та, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Представник третьої особи Мелітопольської міської біржі нерухомості у судове засідання не з`явився, з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду він не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 25 вересня 1999 року [PERSON] , [PERSON] (зі згоди батьків), [PERSON] від свого імені і від імені неповнолітнього [PERSON] уклали з [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач та треті особи придбали трьох кімнатну квартиру за [ADDRESS] за 13700 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований на Мелітопольській міській біржі нерухомості за реєстровим № 0265/2187 (а.с. 10). З позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що з часу придбання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєструвалися у вказаній квартирі та зареєстрували за собою право власності на квартиру в Мелітопольському МБТІ, що підтверджують копії паспортів та технічного паспорта на будинок (а.с.4-9, 11-12). На теперішній час у позивачів виникла необхідність у продажі придбаного ними об`єкту нерухомості - квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з позовом про визнання договору купівлі- продажу дійсним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, 2 ст. 319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Так, у липні 2020 р. позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Мелітопольського нотаріального округу Бєднова О.А. для оформлення угоди купівлі-продажу квартири. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.07.2020 р., позивачу [PERSON] було відмовлено, оскільки договір було посвідчено на біржі нерухомості, а не нотаріально, а тому підстави для посвідчення нового договору купівлі-продажу квартири без нотаріального посвідчення правовстановлюючого документа у нотаріуса відсутні (а.с.17). Зі змісту договору купівлі-продажу від 25.09.1999 р. встановлено, що договір було укладено у відповідності до ст. 15 ЗУ від 10.12.1991 року «Про товарну біржу». Так ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Вирішуючи спір, суд керується положенням Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, оскільки спірні відносини виникли до набрання чинності новим ЦК України. Положеннями ст. 42 ЦК (в редакції 1963\~року), які мають застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч.\~2\~ст.\~48\~ЦК (в\~редакції 1963\~року). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року членами біржі є прийняті до її складу вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на\~товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону суперечила чинній на той час ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В такому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору або для його укладення були наявні передбачені законом обмеження. Крім того, суд перевіряє, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно з частиною другою ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і\~відбулося повне або часткове виконання\~договору,\~але одна\~із сторін\~ухилилася від\~його нотаріального\~посвідчення,\~суд може\~визнати такий\~договір дійсним.\~У цьому\~разі наступне\~нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з частиною третьою ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином вищевказане свідчить про те, що при укладанні договору купівлі-продажу від 25.09.1999 року сторони керувались ч.2 ст. 15\~Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вони вважали, що договір купівлі-продажу укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Враховуючи викладене,

Outcome: approved