Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивачка 03 грудня 2015 року звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2008 року, із відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. У продовж останніх двох років відповідач злісно ухилявся від сплати аліментів, що змусило позивачку звернутися до Державної виконавчої служби та органів міліції із заявою про порушення кримінального провадження відносно [PERSON] за ч.1 ст.. 164 КК України. У зв'язку із притягненням відповідача до кримінальної відповідальності, останній сплатив заборгованість по аліментам, у зв'язку із чим, позивачка відмовилась від звинувачень на підставі чого кримінальне провадження було закрито. В ході вищевказаного кримінального провадження позивачці стало відомо, що відповідач офіційно не працевлаштований, а зареєстрований як фізична особа-підприємець, має мінливий дохід, тоді як аліменти на утримання сина присуджені у частці від його заробітку (доходу). Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2008 року на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; стягнути в відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1\~000,00 (одна тисяча) грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Проти заочного рішення не заперечує (а.с.19). Відповідач у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До канцелярії суду повернувся конверт з відправленням із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», яким відповідачу надсилалися копія позову та судова повістка (а.с. 20-34). Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надавав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13 травня 2008 року (а.с.9). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.7,10). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16\~травня 2008 року (а.с. 13), стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.02.2008 року до досягнення дитиною повноліття або зміни матеріального положення сторін. За ст.. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Встановлено, що відносно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження №12015040690002928 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, яке на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року закрито (а.с.14). Згідно з ч.4\~ст. 223 ЦПК України\~передбачено, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно\~\~п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня\~2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Суд зауважує, що позивачкою, не зважаючи на покладений обовязок доказування, не надано жодних доказів у обґрунтування своїх вимог щодо зміни матеріального становища відповідача як платника аліментів, не надано підтверджень того, що він займається підприємницькою діяльністю та має мінливий нестабільний дохід. Також, не надано доказів у підтвердження неналежного виконання відповідачем обовязку сплати аліментів на момент звернення позивачки до суду із даним позовом, що давало б підстави вважати, що останній ухиляється від виконання обовязку утримувати дитину. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому із позивачки на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed