Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] та просять усунути перешкоди в реалізації права приватної власності та нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом постановлення рішення про виселення з вказаного житлового будинку громадянки [PERSON] в належний їй житловий дім за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що [PERSON] з її чоловіком [PERSON] проживала разом із [PERSON] у будинку, що належав [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] безпідставно продовжує користуватись вказаним житловим будинком, так як не є його власником та не є членом сім'ї теперішніх власників - [PERSON] та [PERSON], та здійснює перешкоди у користуванні будинком його власниками. Також позивачі наголошують на тому, що [PERSON] псує жиле приміщення та використовує його не за призначенням. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що проживає у визначеному житловому будинку на законних підставах протягом двадцяти років та зберігає його у належному стані. Також вона зазначає, що не може у зимовий період переїхати у житловий будинок, в якому вона зареєстрована, з огляду на відсутність у ньому опалення. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON]. Згідно договору дарування від 29.04.1999р. [PERSON] передано в дар своїй донці [PERSON] 17/25 часток вказаного житлового будинку з надвірними спорудами. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2010 р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.09.2011 р., визнано за [PERSON] (сином спадкодавця [PERSON]) право власності на 8/25 частин домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та відмовлено в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Як вбачається з позовної заяви та з пояснень сторін, під час життя [PERSON] у її домі по [ADDRESS] також проживав її син [PERSON] разом із дружиною [PERSON], яка була вселена у вказане приміщення за згодою власника. Після смерті [PERSON] та набрання законної сили судовим рішенням про відмову у визнанні за [PERSON] права власності на будинок по [ADDRESS], позивачі звернулися до відповідачки з пропозицією добровільно виселитися з вказаного будинку в будинок за адресою: [ADDRESS], частина якого належить їй на праві власності. Відповідачкою вимоги позивачів виконано не було, у зв'язку із чим, останні звернулися до суду із вказаним позовом. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд. Повага до права людини на житло закріплена у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Статті 310, 311 Цивільного кодексу України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 3 статті 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено судом, при житті власниці житлового будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користувалися вказаним будинком на правах членів сім'ї власника. Аналіз змісту вказаних вище правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. На момент виникнення спору власниками будинку по [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] Як встановлено з пояснень сторін у судовому засіданні [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю не проживали і з огляду на ст. 61 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому переходу прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК України. Отже, чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто за незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст.311 ЦК України, ураховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, статті 61, 64 ЖК України), на теперішній час відсутні законні підстави для користування [PERSON] вказаним житлом. Таким чином, із припиненням права власності особи на житлове приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Отже, у зв'язку з відсутністю договірних відносин із власниками будинку та припиненням права власності [PERSON] на будинок, відповідач втратив право користування цим будинком, оскільки її права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого вона була. При цьому не приймаються до уваги бездоказові посилання позивачів на наявність підстав, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, з огляду на ненадання суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або що систематичні порушення правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із нею в одному будинку, та доказів застосування заходів запобігання і громадського впливу до неї. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved