Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. За договором від 01.11.2002 року позивачі в добровільному порядку розділили цю квартиру, при цьому в користуванні [PERSON] перебуває кімната площею 11,5 кв.м., а в користуванні [PERSON] кімната площею 16,3 кв.м. 04.05.2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір найму № 15, згідно якого вона надала йому для проживання житлову кімнату площею 11,5 кв.м, якою він користувався з нею. На підставі цього договору відповідач був зареєстрований як квартирант. 24.12.2008 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] одружились. 21.01.2016 року рішенням суду шлюб між ними розірваний. Ще до офіційного розірвання шлюбу, 03.12.2015 року [PERSON], забравши всі свої речі, повернув [PERSON] ключі від квартири та переїхав на інше постійне місце проживання. Позивачі пропонували відповідачеві добровільно знятись з реєстрації, але він не бажає виписатись добровільно з їх квартири. Зняти його з реєстраційного обліку без добровільної згоди позивачі не можуть, що порушує їх право на вільне розпорядження, володіння та користування спільною власністю. З квартири відповідач забрав всі свої особисті речі, за комунальні послуги грошей не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Вважали, що з наведених підстав відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, в позовній заяві позивачі послались на те, що 03.06.2016 року відповідачу було вручено попередження про розірвання договору найму житлового приміщення. Оскільки відповідач не проживає в квартирі позивачів більше шести місяців, за час проживання постійно порушував громадський порядок та морально-етичні норми поведінки в сімї, у звязку з чим позивачі неодноразово звертались до правоохоронних органів, відповідач зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, через що притягувався до адміністративної відповідальності, просили суд задовольнити позов, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловою площею, та розірвати договір найму. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, подала до суду заяву з проханням про проведення судового розгляду без її участі. У звязку з цим суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON], будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він добровільно знявся з реєстрації в квартирі позивачів та розглянути справу без його участі. У звязку з цим, враховуючи думку присутніх учасників судового розгляду, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримали з викладених в ній підстав. Крім того пояснили суду, що через неналежну поведінку відповідача [PERSON], сварки та бійки, які він вчиняв за місцем проживання, позивачі більше пятдесяти разів звертались до правоохоронних органів. У звязку із розірванням шлюбу між [PERSON] та [PERSON] спільне користування кімнатою площею 11,5 кв.м є неможливим, кімната необхідна позивачам для власного використання. Крім того, під час проживання [PERSON] систематично порушував громадський порядок, зловживав спиртними напоями, вчиняв бійки та сварки з позивачами. Пояснили, що наданій відповідачем ксерокопії паспорту з відміткою про те, що він знявся з реєстрації з квартири позивачів, вони не довіряють оскільки ксерокопія не завірена. На запитання суду про направлення відповідного запиту з метою перевірки достовірності наданих відповідачем відомостей, пояснили що не мають клопотань з цього приводу та наполягають на задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та розірванні договору найму. Крім того, позивач [PERSON] просила суд стягнути на її користь понесені судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, копіями Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] ([PERSON], Козюпи) [PERSON], а також копією свідоцтва про шлюб та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] (Челманкіної, Козюпи) [PERSON] (а.с. 5-10, 14-15). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст. 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Вимоги до форми договору найму житла визначені і в ст. 811 ЦК України. Суд встановив, що відповідач [PERSON] вселився та був зареєстрований у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], на підставі договору найму № 15 від 04.05.2007 року, укладеного між ним та співвласником квартири [PERSON], що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 17). 24.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Згідно позовної заяви 21.01.2016 року рішенням суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Оскільки вказаний факт визнається сторонами, він не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України. Позивачем [PERSON] надані суду ксерокопії акту від 3.12.2015 року про те, що в цей день [PERSON] через працівника поліції передав ключі від замків на вхідних дверях квартири, копія попередження [PERSON] від 03.06.2016 року про розірвання договору найму житлового приміщення № 15 від 04.05.2007 року, складеного в цей день акту про отримання відповідачем [PERSON] вказаного попередження. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила факт вручення відповідачу [PERSON] 03.06.2016 року в її присутності попередження про розірвання договору найму жилої площі в квартирі [PERSON] та [PERSON], пояснивши, що він отримав вказане попередження, але не розписався про його отримання. Крім того підтвердила той факт, що відповідач не проживає в квартирі позивачів приблизно з листопада 2015 року, його особистих речей в квартирі немає, він їх добровільно забрав. Під час сумісного проживання з [PERSON] він її бив, зловживав спиртними напоями, допускав образливі висловлювання та дії в бік позивачки. Відповідно до ч.3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї. Суд визнає обґрунтованими твердження позивача [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що [PERSON] після розірвання шлюбу перестав бути членом родини позивача, що з огляду на позицію позивача унеможливлює їх спільне проживання в одній кімнаті, у звязку з чим суд вважає виникли обєктивні підстави за яких житлова кімната площею 11,5 кв.м., розташована в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], необхідна для окремого проживання самого наймодавця та членів його сімї. Ст. 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] в наданій суду письмовій заяві не відобразив свою позицію стосовно позовної вимоги про розірвання договору найму житлової кімнати № 15 від 04.05.2007 року (а.с. 17),що був укладений між [PERSON] та [PERSON] на невизначений строк, суд вважає що вказаний договір не припинив свою дію, незважаючи на зняття відповідача з реєстрації в спірній квартирі, у звязку з чим суд визнає позовні вимоги в частині розірвання договору найму такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Згідно ксерокопії довідки КП «ЖЕО №2» від 25.05.2016 року в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], станом на 25.05.2016 року були зареєстровані власник [PERSON] та квартирант [PERSON] (а.с. 16). В той же час 21.12.2016 року через канцелярію суду відповідачем надана суду ксерокопія паспорту з відміткою виконавчого комітету Полтавської міської ради про те, що 20.12.2016 року він знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] наданий відповідачем доказ оспорювали, оскільки відповідачем надана незавірена ксерокопія паспорту та вказані відомості можуть бути підробленими. В той же час на неодноразову пропозицію суду пояснили, що вони не бажають заявляти клопотання про перевірку достовірності наданих відповідачем відомостей, при цьому наполягають на задоволенні позовної вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею, що підтверджується технічним записом судового засідання. Враховуючи положення ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також неодноразове попередження судом відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України про наслідки не вчинення відповідних процесуальних дій: незаявлення позивачем клопотання про перевірку достовірності наданих відповідачем відомостей шляхом направлення запиту до Виконавчого комітету Полтавської міської ради, суд вважає, що позивачі не довели перед судом переконливість свої тверджень щодо наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, з огляду на його добровільне зняття з реєстрації 20.12.2016 року в підтвердження чого відповідачем надана ксерокопія паспорту. З наведених підстав суд визнає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у звязку з відсутністю на час розгляду справи спору між сторонами в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В звязку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 551 гривня 20 коп. Крім того, з урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», наданого представником позивача розрахунку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати на надання правової допомоги відповідно до наданого розрахунку в частині 1-3 пунктів розрахунку (9 годин), проте, враховуючи за 4 пунктом розрахунку, фактичний час здійснення представництва в суді згідно журналів судових засідань (2,633 год.): 11,633 години Х 1378 гривень Х 40% = 6412 гривень, що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог складає: 6412 гривень (100%)/2(50%)=3206 гривень 50 коп. (50%). На підставі викладеного, ст.ст. 383, 391, 825 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 158 ЖК України,

Outcome: partial