Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивачка 24 грудня 2013 року звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди (а.с.1-2). В обґрунтування підстав посилалась на те, що 08 червня 2013 року уклала із відповідачем договір №806-R4 та додатковий договір від 29 серпня 2013 року. За умовами договору від 08.06.2013 року позивачка зобов'язалась сплатити 6 759,00 грн. за кухонні меблі, а відповідач зобов'язався виконати доставку та установку кухонних меблів, протягом 14 календарних днів. Позивачка свої зобов'язання за даним договором виконала, але відповідач в порушення умов договору, не здійснив встановлення кухонних меблів, чим порушив її права споживача. 04 жовтня 2013 року позивачка надсилала вимогу відповідачу щодо виконання умов договору, але відповідач не виконав її. 21 жовтня 2013 року позивачка звернулась до Інспекції з питань захисту прав споживачів в Дніпропетровській області, якою було проведено перевірку ФОП [PERSON], за результатами якої підтверджено факт порушення [PERSON] законодавства про захист прав споживачів. Крім того, позивачка зазначила, що їй завдано моральної шкоди, яка полягає у емоційних стражданнях, пов'язаних із невиконанням відповідачем умов договору. На підставі викладеного вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просила суд зобов'язати відповідача виконати умови договору, зобов'язати його сплатити неустойку, передбачену договором, визначивши її розмір на день ухвалення рішення, зобов'язати відшкодувати моральну шкоду в сумі 6 759,00 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала. Просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.33). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивача до суду є захист його прав як споживача у сфері отримання певних послуг та виконання робіт. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, законів України, підзаконні нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, Національного банку України, практику Верховного Суду України. Суд, з'ясувавши обставини справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 червня 2013 року між [PERSON] та ПП «[PERSON]» було укладено договір, відповідно до умов якого замовник поручає, а виконавець зобов'язується доставити та передати у власність замовника товар, а замовник, у відповідності до умов договору, сплатити та прийняти товар зазначений в специфікації, загальна вартість товару складає 6 759,00 грн., сплативши завдаток у розстрочку в сумі 3 300,00 грн. Строк виконання зазначених у договорі послуг становить 14 календарних днів, після виконання умов договору щодо сплати вартості товару (а.с.12-13). 29 серпня 2013 року між сторонами укладено договір № 806-R4, згідно якого замовник - [PERSON], доплатила 2 759,00 грн. в рахунок вартості товару (а.с.7-8). 24 грудня 2013 року позивачка звернулась до відповідача із претензією щодо невиконання виконавцем ФОП «[PERSON]» умов договору від 08.06.2013 року та додаткового договору № 806-R4 від 29.08.2013 року (а.с.4-5). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області була проведена позапланова перевірка ФОП [PERSON], за результатами якої [PERSON] притягнуто до адміністративної та фінансової відповідальності, а також надано припис щодо усунення порушень прав [PERSON] (а.с.6). Згідно ст.. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ст.. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи. Суд зауважує, що позивачкою незважаючи на покладений на неї обов'язок доказування обставин, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, у відповідності до ст.. 60 ЦПК України, не надано жодних доказів та платіжних документів, що підтверджують будь-які проведені розрахунки із виконавцем, згідно договору від 08 червня 2013 та договору № 806-R4 від 29 серпня 2013 року, у зв'язку із чим в частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача виконати умови договору та сплатити неустойку, суд вважає їх взагалі необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди у сумі 6 759,00 грн. згідно до частини 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить із наступного. Згідно положень пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Предметом доведення крім наявності самого факту моральної шкоди підлягає доказуванню її глибина, від якої залежить розмір та форма відшкодування. Натомість, в порушення статті 60 ЦПК України, яка визначає обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем взагалі не надано суду будь-яких доказів на підтвердження перенесених моральних страждань, тому в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що в силу Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати слід покласти за рахунок держави.

Outcome: dismissed