Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивачі звернулись до суду 05.09.2017р. з позовом про визнання за кожним з них права власності на ? частину житлового будинку № 4 по вулиці Українській в селі Дружелюбівка Вільнянського району Запорізької області, загальною площею 71,3 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 2360 кв. м, в порядку спадкування за законом після померлої 24.11.2014 року [PERSON], зазначивши підставою позову ст.ст. 1216 1218, 1261-1265, 1266 ЦК України, у спосіб захисту, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Позиція позивачів викладена в позовній заяві і в вступному слові, полягає в такому. Позовні вимоги позивачі мотивували тим, що 24.11.2014 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина в тому числі у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Дружелюбівка, вулиця Українська, будинок 4, загальною площею 71,3 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 2360 кв. м. Спадкоємцями померлої [PERSON] є її внуки, позивачі по справі. З метою реалізації свого права на спадщину позивачі звернулись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 24.11.2014 року [PERSON] на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Дружелюбівка, вулиця Українська, будинок 4, загальною площею 71,3 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 2360 кв.м. Постановами від 13.04.2016 року № 618/02-31 та № 617/02-31 в оформленні права на спадщину приватним нотаріусом позивачам було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві. Враховуючи викладене, позивачі не мають можливості оформити право власності на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки у них відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні на позові наполягали, просили суд задовольнити його в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Вільнянського району Запорізької області в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. За клопотанням позивачів судом витребувана спадкова справа № 36/2015 після смерті [PERSON], яка долучена до матеріалів справи. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Обраним позивачами предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим\~ст. 16 ЦК України, є визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірне майно, як на об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок. У судовому засіданні встановлено наступне. 24.11.2014 року померла [PERSON] (свідоцтво про смерть від 11.07.2017 року (актовий запис № 182) (а.с. 7). Після її смерті відкрилась спадщина в тому числі у вигляді житлового будинку, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Дружелюбівка, вулиця Українська, будинок 4, загальною площею 71,3 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 2360 кв. м. (а.с. 8, 58-108). Спадкоємцями померлої [PERSON] є: її онука [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії ІІІ-ЖС № 341839 від 17.09.1985 р. виданим відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя, де в графі «батько» зазначений [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно ст. 126, ст. 133, ст. 135 СК України № 00017977849 від 27.04.2017 року матірю [PERSON] є [PERSON] (а.с. 9). Згідно свідоцтва про шлюб І-ЖС № 001129, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції 16.04.2005 року [PERSON] змінила прізвище на «Вардикян» (а.с. 11); та її онук [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії ІV-ЖС № 350828 від 06.08.1991 р., виданий Жовтневим відділом ЗАГС м. Запоріжжя, де в графі «батько» зазначений [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державу реєстрацію народження згідно ст. 126, ст. 133, ст. 135 СК України № 00017977849 від 27.04.2017 року матірю [PERSON] є [PERSON] (а.с. 9). [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] помер, що підтверджується актом № 308в у [PERSON], провінція Буенос-Айрес 27 червня 2010 року (а.с. 76-77). Так як [PERSON] на час відкриття спадщини після померлої [PERSON] помер, то його діти: [PERSON], [INFO], яка 16.04.2005 року після укладення шлюбу з [PERSON] змінила своє прізвище «Попова» на «Вардикян» (а.с. 10-11), та [PERSON], [INFO] (а.с. 12), в рівних частинах є спадкоємцями спадщини після смерті [PERSON], а саме житлового будинку, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Дружелюбівка, вулиця Українська, будинок 4, загальною площею 71,3 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 2360 кв. м. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість предявлення до суду позову про визнання права власності в порядку спадкування випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1216 1218, 1261-1265, 1266 ЦК України, згідно якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з чим особа спадкоємець за законом після смерті спадкодавця, яка має намір прийняти спадщину і вважає, що в неї є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом,в тому разі якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Вирішуючи питання про наявність або відсутність інших спадкоємців спірного майна на час виникнення спірних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлений строк ч. 1 ст. 1270 ЦК України шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина друга статті 1220 ЦК України) або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В матеріалах спадкової справи № 36/2015, яка заведена 10.04.2015 спадкоємцями зазначається [PERSON] та [PERSON], інших спадкоємців не встановлено. Постановами від 13.04.2016 року № 618/02-31 та № 617/02-31 в оформленні права на спадщину приватним нотаріусом позивачам було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві (а.с. 60-108). Під час розгляду справи не встановлено обставин, за яких би будь-хто, окрім позивачів, у встановленому законом порядку заявив би про свої права на спірний житловий будинок. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав спадкоємця, окрім судового, немає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч. 1 ст. 1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання права власності позивачів на спірне нерухоме майно, оскільки матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття підтверджені належними і допустимими доказами, а відсутністю належної реєстрації позивачі обмежуються у реалізації такого права. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає.

Outcome: approved