Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що після смерті її матері [PERSON] та бабусі [PERSON] залишилась квартира [ADDRESS] . З метою отримання спадщини вона звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. Документами, що підтверджують право власності [PERSON] та [PERSON] на зазначену вище квартиру є свідоцтво про право власності № [NUMBER] , видане 29.01.1999 року на підставі розпорядження ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» №2697-П від 29.01.1999 року. (зареєстроване в КП «ДМБТІ за №124п-61-121), згідно якого право власності на квартиру належало по 1/3 частині [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] В 2001 році на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.04.2001 року за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/6 частину за кожною. 10.07.2017 року приватним нотаріусом Фаст Л.Д. було винесено постанову, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлої матері [PERSON] . Підставою для цього стало те, що 16.06.2017 року реєстратором КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М. було винесено рішення про реєстрацію майнових прав на вказану квартиру за [PERSON] на підставі розпорядження ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» №2697-П від 29.01.1999 року. 20.06.2017 року [PERSON] за договором купівлі-продажу продав вказану квартиру [PERSON] . Таким чином, вона була позбавлена свого законного права на отримання спадщини, в зв`язку з тим. що було проведено реєстрацію права власності на належне спадкодавцям майно за особами, які взагалі не мають на нього права, на підставі підроблених документів. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності [PERSON] на спірну квартиру та скасувати рішення реєстратора від 16.06.2017 року про реєстрацію майнових прав на квартиру за останнім; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.06.2017 року та скасувати рішення від 20.06.2017 року про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] ; витребувати квартиру з чужого незаконного володіння та визнати за позивачкою право власності на квартиру в порядку спадкування. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалов А.О., Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, в жодне з призначених судових засідань за викликами не з`явились, про поважність причин неявки не повідомили, відзиву на позов не надали. Відповідач [PERSON] за викликами до суду також не з`являвся, не повідомляючи про причини своєї неявки. Представник відповідача [PERSON] приймав участь у підготовчому судовому засіданні, де заперечував проти заявленого позову. Після призначення справи до розгляду по суті в судові засідання не з`являвся, про причини неявки не повідомляв. Відзиву на позов відповідачем [PERSON] та його представником не надавалось. Представник територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради під час розгляду справи 16.12.2019 року посилався на те, що міською радою права позивачки не порушувались та спір з останньою відсутній; проти задоволення позову не заперечував. В подальші судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Третя особа - Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», явку свого представника за неодноразовими викликами не забезпечила, про причини неявки не повідомила, пояснень по суті справи не надала. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також матеріали цивільної справи №203/3451/17, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів даної цивільної справи та оглянутих під час її розгляду матеріалів цивільної справи №203/3451/17, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] . Згідно представлених КП «ДМБТІ» суду матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] ) вбачається, що на підставі розпорядження органу приватизації - ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» від 29.01.1999 року №2697-П, 29.01.1999 року було видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , відповідно до якого зазначену вище квартиру було передано у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Право власності на квартиру за останніми зареєстровано в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу за №124п-61-121. Також з відміток нотаріуса на свідоцтві про право власності на житло від 29.01.1999 року, а також відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 21.04.2001 року вбачається, що після смерті [PERSON] 23.01.2000 року по 1/6 частині квартири було успадковано [PERSON] та [PERSON] [PERSON] фактично прийняв спадщину після померлого [PERSON] , однак не оформив спадкових прав, оскільки помер [INFO] . В зв`язку з цим, свідоцтво на належні йому 1/3 частину квартири згідно свідоцтва від 29.01.1999 року та успадковану 1/6 частину квартири, а всього на Ѕ частину квартири було видано [PERSON] . Згідно довідки КП «ДМБТІ», що міститься в матеріалах цивільної справи №203/3451/17, вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1999 року та розпорядження №2697-П від 29.01.1999 року, а також відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 21.04.2001 року за [PERSON] в реєстровій книзі було зареєстровано право власності на 5/6 частин спірної квартири, а за [PERSON] - на 1/6 частину квартири. [INFO] померла [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . З метою отримання спадщини позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., постановою якого від 10.07.2017 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після померлої матері [PERSON] . Як зазначено в постанові, підставою для цього стало те, що 16.06.2017 року реєстратором КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М. було винесено рішення про реєстрацію майнових прав на вказану квартиру за [PERSON] на підставі свідоцтва ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» від 29.01.1999 року, а 20.06.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. було посвідчено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав квартиру [PERSON] . Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] та після нього з заявами про прийняття спадщини звернулась його бабуся [PERSON] . Крім того, з наявної в матеріалах спадкової справи довідки вбачається, що на момент смерті [PERSON] разом з останнім проживав [PERSON] , який вважається таким, що прийняв спадщину згідно ч.3 ст.1268 ЦК України. З огляду на це та предмет заявлених позовних вимог, останні за клопотанням представника відповідача були залучені судом в якості співвідповідачів. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що дійсно рішенням реєстратора КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М. від 16.06.2017 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» від 29.01.1999 року №2697-П. З оглянутих судом матеріалів реєстраційної справи, що містяться в матеріалах цивільної справи №203/3451/17, вбачається, що в останніх відповідне свідоцтво взагалі відсутнє та в рішенні реєстратора [PERSON] від 16.06.2017 року також не зазначено на підставі якого документу реєстратором було прийнято відповідне рішення про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . З матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 20.06.2017 року вбачається, що в останніх міститься копія свідоцтва про право власності на житло, видане 29.01.1999 року ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» на підставі розпорядження №2697-П від 29.01.1999 року, за яким квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Також в свідоцтві зазначено про реєстрацію права власності на квартиру та запису в реєстрову книгу за №124п-61-121. Разом з тим, згідно представлених суду КП «ДМБТІ» матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру вбачається, що під вказаним номером №124п-61-121 право власності на квартиру реєструвалось за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1999 року №003127, виданого ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» на підставі розпорядження №2697-П від 29.01.1999 року. При цьому, в матеріалах інвентаризаційної справи КП «ДМБТІ», як органу, що на той час виконував функції реєстратора права власності на нерухоме майно, містяться відповідне розпорядження за заявою [PERSON] про передачу квартири у власність, технічний паспорт, свідоцтво про право власності на квартиру за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також документи щодо подальшого оформлення та переходу права власності на частини квартири (замовлення, довідки-характеристики, свідоцтва про право на спадщину) до [PERSON] та [PERSON] . Будь-яких документів щодо оформлення та передачі у власність [PERSON] спірної квартири в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» матеріали інвентаризаційної справи не містять. Відповідних оригіналів правовстановлюючих документів відповідачем [PERSON] під час розгляду справи суду не представлено. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] ніколи не проживав та не був зареєстрований в спірній квартирі, що виключало можливість її передачі у власність останньому згідно зазначеного вище Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ст.41 Конституції України та положень ст.ст.179,181,316,317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Також відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст.ст.626,655,657 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Нормою ст.330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. В свою чергу відповідно до ст.388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Крім того, згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пунктом 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року, встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 3 ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України), а за рішенням суду, в тому числі про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, у таких випадках не породжується, а поновлюється, підтверджується чи захищається від порушень вже наявне в позивача право власності, набуте ним раніше саме на законних підставах, однак з різних причин не визнане, заперечуване чи оспорюване відповідачем, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує право власності, чи у разі, коли об`єкт права власності вибув з володіння власника не з його волі тощо. В останньому випадку власник майна, крім вимог про визнання за ним права власності на вибуле в нього майно, має захищати своє право власності шляхом пред`явлення віндикаційного позову - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна із чужого незаконного володіння, в тому числі у добросовісного набувача (набувач, який придбав майно за відплатним договором в особи, яке не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання недійсними попередніх угод щодо спірного майна, які були вчинені після першого недійсного правочину, з яким пов`язується вибуття майна у його законного власника. При цьому у добросовісного набувача, який придбав майно за відплатним договором, це майно може бути витребуване лише у вичерпному переліку випадків, які визначені законом, а саме майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як встановлено судом, право власності на спірну квартиру у передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» порядку було набуто та зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В подальшому на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом право власності на частки, що належали померлим співвласникам [PERSON] та [PERSON] перейшло до [PERSON] та [PERSON] , які стали власниками, відповідно, 5/6 та 1/6 часток спірної квартири. Після смерті [INFO] [PERSON] , право власності на 5/6 часток квартири, що належали останній, було фактично успадковано її донькою [PERSON] , а після смерті [INFO] [PERSON] право на квартиру в цілому - її донькою [PERSON] . Таким чином, відповідно до положень ч.2 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.5 ст.1268 ЦК України [PERSON] набула права на спадщину, до складу якої увійшла спірна квартира в цілому, з часу відкриття спадщини, з 26.12.2016 року. З огляду на це, оскільки матеріали справи об`єктивно свідчать про те, що розпорядження ВАТ «ДМЗ ім.Петровського» №2697-П від 29.01.1999 року та свідоцтво про право власності на житло від 29.01.1999 року щодо передачі спірної квартири у власність [PERSON] не видавалось, вказане свідчить про незаконність реєстрації права власності на квартиру за останнім та подальшого відчуження ним квартири на користь [PERSON] , вибуття квартири з володіння законного власника поза його волею. Також суд враховує, що з огляду на винесення нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права у позасудовий спосіб. З урахуванням наведеного вище обставин та положень законодавства, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру за [PERSON] , яке фактично не видавалось, а також укладеного в подальшому договору купівлі-продажу, а також щодо скасування відповідних рішень про державну реєстрацію права власності, оскільки належним способом захисту, який забезпечить відновлення порушених прав позивачки в даному випадку є витребування квартири із чужого незаконного володіння на користь позивачки та визнання за нею права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. В зв`язку з цим, позов [PERSON] слід задовольнити частково, витребувати на її користь з чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] , а також визнати за позивачкою право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 1971 грн. 32 коп. При цьому, враховуючи підстави пред`явленого позову, характер спору та відповідачів, які фактично заперечували проти позовних вимог, суд вважає за необхідне покласти вказані судові витрати на відповідачів [PERSON] та [PERSON] - по 985 грн. 66 коп. на кожного.

Outcome: partial