Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Позивачі звернулись до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просять визнати за ними право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] Запорізької області, з урахуванням частки спадкового майна після смерті [PERSON], який помер [INFO] року за [PERSON] в розмірі 4/15 частки, за [PERSON] в розмірі 4/15 частки, за [PERSON] в розмірі 4/15 частки, за [PERSON] в розмірі 1/5 частки зазначеної квартири та господарських споруд. Позов обґрунтовується тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 02.11.1998 року спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та дітям [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер. На момент смерті [PERSON] позивачі всі разом мешкали в спірній квартирі. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є [PERSON] та діти померлого [PERSON] та [PERSON] Однак вони з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса не звертались, оскільки залишались проживати в квартирі та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, прийнявши таким чином спадщину. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. До складу спадкового майна входила належна померлому на праві спільної сумісної власності спірна квартира та господарські споруди для її обслуговування - сарай та підвал під ним. В теперішній час вони звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва їм було відмовлено, оскільки відсутня державна реєстрація права власності на квартиру. Позивачі в судове засідання не з'явились, від них в матеріалах справи маються заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в телефонній розмові повідомив, що не зможе бути присутнім в судовому засіданні, оскільки саме сьогодні він змушений був термінову поїхати у відрядження до м. Запоріжжя. З позовом та додатками до нього ознайомився, жодних заперечень проти позову немає. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв позивачів та в зв'язку з неявкою представника відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає часткову задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 02.11.1998 року, виданого Мелітопольською районної радою, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], його дружині [PERSON] та дітям [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.18). Відповідно до п.4 та п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-753/0/4/13 від 16.05.2013 року суди по різному тлумачать пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз'яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки, [PERSON] помер [INFO] року, тобто спадщина після його смерті відкрилася і була прийнята до 1 січня 2004 року, тому при розгляді вказаної справи застосуванню судом підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Як вбачається з вимог ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місце відкриття спадщини є останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно з вимог ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Частина 1 ст. 529 ЦК УРСР передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Таким чином, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та діти померлого [PERSON] та [PERSON]. Спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертались, оскільки на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та мешкали [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується довідкою, виданою Новенським сільським головою №1276 від 11.12.2015 року (а.с.22). В теперішній час позивачі також проживають в спірній квартирі. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, фактично прийнявши, таким чином, спадщину, оскільки мешкали разом зі спадкодавцем на момент його смерті та продовжують там проживати після його смерті. Згідно довідки, виданої державним нотаріусом Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Володіною О.С. №558/01-16 від 24.12.2015 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.19). Таким чином, до складу спадкового майна входить належна померлому на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] звернулось до державного нотаріуса Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Володіної О.С. з заявою про оформлення спадщини після смерті свого чоловіка. Згідно письмового пояснення державного нотаріуса Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Володіної О.С. №440/01-16 від 25.05.2016 року видати свідоцтво на право на спадщину вона не може, оскільки відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності на спірну квартиру не зареєстровано (а.с.24). Відповідно до частини 2 статті 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно до п. 10 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна проводиться на підставі рішення суду. Відповідно до ст.5 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, у своїй постанові №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає: з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до п.17 цієї ж постанови судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю: зокрема, є квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Як вже було зазначено, 02.11.1998 року Мелітопольською районною радою, на підставі розпорядження органу приватизації [PERSON] та членам його родини - дружині - [PERSON], дітям - [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано свідоцтво [NUMBER] про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. 25 вересня 2015 року на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було обговорено та взято до відома інформацію про узагальнення судової практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок. В зазначеному вище узагальнені від 25 вересня 2015 року, судам роз'яснено, що у випадках, коли правовідносини між сторонами спору щодо захисту права власності на житловий будинок виникли до 01 січня 2004 року, до таких правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ (втратив чинність з 20.06.2007 на підставі Закону України від 27.04.2007 № 997-У), Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 № 2006-УІІ. На час вчинення цієї дії - приватизації квартири, діяв ЦК Української РСР та Закон України «Про власність». Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його державної реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 360 ЦПК є обов'язковою для судів. Статтею 128 ЦК УРСР було визначено, що право власності у набувача майна виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру - 02.11.1998 року, передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру шляхом її викупу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який набрав чинності 19 червня 1992 року приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.8 цього ж Закону, передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів родини, які постійно мешкають в цій квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Таким чином, станом на 02.11.1998 року цивільне законодавство не передбачало державної реєстрації квартири і право власності на квартиру виникало після передачі цієї квартири органом приватизації та оформлення свідоцтва про право власності на неї. Як зазначалось вище, пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у своїй постанові №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки їх майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, у разі виділенні частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Таким чином, розмір часток кожного із співвласників майна - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яке знаходиться у спільній сумісній власності складає 1/5 частку цього майна - квартири. Поділити майно, що є у спільній сумісній власності неможливо, оскільки один із співвласників цього майна - [PERSON] та належна йому 1/5 частка є спадковим майном та потребує розподілу між спадкоємцями першої черги - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Інші спадкоємці відсутні оскільки, як зазначено вище, спадкова справа не заводилась. Частка спадкодавця [PERSON] підлягає розподілу в рівних долях між спадкодавцями та складає по 1/15 частки у спадковому майні (1/5 : 3 = 1/15). Тому, розмір часток у майні, яке є об'єктом спільної сумісної власності складає у [PERSON] 1/5 частка; у [PERSON] - 4/15 частки, [PERSON] - 4/15 частки та у [PERSON] - 4/15 частки квартири [ADDRESS]. Оскільки, з урахуванням вимог ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР, після смерті [PERSON], його дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS] вони фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON], яка складається з його частини в квартирі. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині визнання за [PERSON], [PERSON], [PERSON] права власності на 4/15 частки квартири [ADDRESS], а за [PERSON] на 1/5 частку зазначеної квартири. Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності на сарай «Б-1» та підвал «пд» під Б-1, то вони задоволенню не підлягають, оскільки згідно відповіді КУ «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» №1304 від 18.06.2016 року вказані господарські споруди знаходяться лише у користуванні квартири [ADDRESS] (а.с.20). Тому, суд вважає необхідним вказати, що вказані господарські споруди, а саме сарай «Б-1» та підвал «пд» під Б-1 слід залишити в користуванні квартири [ADDRESS].

Outcome: partial