Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивачі [PERSON] [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] про виділення в натурі\~ частини житлового будинку, господарських будівель і споруд з урахуванням уточнень зазначили, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20.02.2013 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом померлого [PERSON] на спадкове майно, а саме: \~на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом померлого [PERSON] на спадкове майно, а саме: \~на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] \~не чинити перешкод [PERSON] \~та \~ [PERSON] в здійсненні ними права власності на належну їм частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Між позивачами та [PERSON] склались недоброзичливі відносини та постійно виникають спори про порядок користування і володіння будинком, господарськими будівлями, спорудами та присадибною земельною ділянкою, на даний час неможливо досягнути угоди про поділ у натурі між співвласниками житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Також позивачам не вдалося досягнути домовленості із [PERSON] щодо виділення в натурі часток із спільного майна, яким є житловий будинок, господарські будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи той факт, що позивачі мають намір проживати в даному будинку, а [PERSON] чинить їм у цьому всілякі перешкоди, єдиним шляхом вирішення проблеми позивачі бачать розподіл вказаного будинку в порядку цивільного судочинства та виділення у натурі їхніх часток із спільного майна. 12 грудня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виділення в натурі 1/4 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою. 12 січня 2017 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області призначено по даній цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу. 12 червня 2017 року суддею Обухівського районного суду Київської області Зінченко О.М. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі\~ частини житлового будинку, господарських будівель і споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою. 04 серпня 2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області відновлено провадження у справі призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду. 06\~жовтня 2020\~року ухвалою\~Обухівського районного\~суду Київської\~області розпочато підготовче провадження у справі з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою суду від 14.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням клопотанням про їх уточнення та повідомив, що відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, найбільш прийнятним являється варіант № 1 виділення в натурі у власність частин житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , так як відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні їхнім майном. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовну заперечив, надав до суду відзив, який підтримав в судовому засіданні, крім того повідомив, що варіант 3 відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз є найбільш прийнятним, адже він повністю відповідає фактичному використанню будинку сторонами. Запропонований варіант 1 представником позивача не відповідає вимогам газопостачанню, адже відповідач користується вказаним будинком. Відповідач в судовому засіданні підтримав представника та повідомив, що запропонований варіант 3 відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз є найбільш прийнятним. Вислухавши представників сторін, відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 8 Конституції України, норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Відповідно до\~ст..321 ЦК України\~закріплене принцип непорушності права власності, передбаченого ст..41Конституції України. Право власності є недоторканим. Судом встановлено, що на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 20.02.2013 у справі № 2-273/13, за позивачами визнано право власності в порядку спадкування за заповітом померлого [PERSON] на ј частину житлового будинку [ADDRESS] , а 26.03.2013 проведена державна реєстрація права спільної часткової власності на спадковий будинок, згідно з якою за позивачами зареєстрована ј частки у праві спільної часткової власності. [PERSON] за цим же заповітом належить Ѕ вказаного житлового будинку. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, інвентарний номер 57-36922, виданого Обухівським бюро технічної інвентаризації, виготовленому за станом на 10.05.2012 року, об`єктами права спільної часткової власності сторін є житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 130,3 кв.м., житловою площею 64,6 кв.м., зазначений у технічному паспорті на плані присадибної ділянки з будівлями літерою «А» та який складається з наступних приміщень: Номер приміщення на поверховому плані «1-1» - призначення приміщення «коридор» загальною площею 5,4 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-2» - призначення приміщення «житлова» загальною площею 18,1 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-3» - призначення приміщення «житлова» загальною площею 13,9 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-4» - призначення приміщення «коридор» загальною площею 4,2 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-5» - призначення приміщення «прихожа» загальною площею 9,0 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-6» - призначення приміщення «кухня» загальною площею 19,6 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-7» - призначення приміщення «кухня» загальною площею 7,3 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-8» - призначення приміщення «кім.авт.опалення» загальною площею 2,3 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-9» - призначення приміщення «коридор» загальною площею 4,3 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-10» - призначення приміщення «житлова» загальною площею 14,1 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «1-11» - призначення приміщення «житлова» загальною площею 18,5 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «I» - призначення приміщення «веранда» загальною площею 7,2 кв.м.; Номер приміщення на поверховому плані «II» - призначення приміщення «веранда» загальною площею 6,4 кв.м. Крім того, об`єктами права спільної часткової власності сторін є господарські будівлі та споруди, розташовані на присадибній земельній ділянці по [ADDRESS] , а саме Погріб з шийкою, зазначений на плані присадибної ділянки літерою «Б»; Сарай, зазначений на плані присадибної ділянки літерою «В»; Гараж, зазначений на плані присадибної ділянки літерою «Г»; Гараж, зазначений на плані присадибної ділянки літерою «Д»; Ворота, зазначені на плані присадибної ділянки «№ 1»; Огорожа, зазначена на плані присадибної ділянки «№ 2»; Огорожа, зазначена на плані присадибної ділянки «№ 3». Житловий будинок, господарські будівлі та споруди в [ADDRESS] розташовані на земельній ділянці площею 0,250 га, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 152535, виданого 14.04.2006 (кадастровий номер земельної ділянки 3223187707 06 008 0007). Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.12.2014 у справі № 372/4938/14-ц позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області 17 сесії 24 скликання від 21.12.2004 року в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,250 га. для будівництва, обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] . Також, суд визнав недійсним державний акт серії ЯГ № 152535 на право власності на земельну ділянку площею 0,250 га. для будівництва, обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 3223187707 06 008 0007 виданий [PERSON] 14.04.2006 року, та скасовано його державну реєстрацію. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.12.2014 у справі № 372/4938/14-ц було встановлено наступні обставини «Відповідно до земельно-шнурової книги Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області за 1991 рік за [PERSON] рахувалась земельна ділянка розміром 0,60 га. На зазначеній земельній ділянці було збудовано житловий будинок, на який на підставі рішення виконкому Обухівської районної ради народних депутатів № 75 від 19 лютого 1991 року [PERSON] виконкомом Старобезрадичівської сільської ради 23 жовтня 1997 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] за законом належало право користування земельною ділянкою розміром 0,60 га за адресою [ADDRESS] , на якій знаходиться його приватний будинок, яке не припинилось внаслідок його смерті і підлягало спадкуванню». Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частинами 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на момент державної реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок) у разі\~набуття права\~власності на\~жилий будинок,\~будівлю або\~споруду,\~що перебувають\~у власності,\~користуванні іншої\~особи,\~припиняється право\~власності,\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~розташовані ці\~об`єкти.\~До особи,\~яка набула\~право власності\~на жилий\~будинок,\~будівлю або\~споруду,\~розміщені на\~земельній ділянці,\~що перебуває\~у власності\~іншої особи,\~переходить право\~власності на\~земельну ділянку\~або її\~частину,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно частини 1 статті 377 ЦК України (в\~редакції,\~чинній станом\~на момент\~державної реєстрації\~права спільної\~часткової власності\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~на житловий\~будинок) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином, враховуючи обставини, встановлені рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.12.2014 у справі № 372/4938/14-ц, а також вимоги ч.ч. 1 та 2 ст. 120 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до спадкоємців [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,250 га., на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі і споруди по [ADDRESS] . Державним актом (кадастровий номер 3223187707:06:008:0007 виданий [PERSON] 14.04.2006) були визначені межі земельної ділянки, площею 0,250 га, на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі і споруди в [ADDRESS] . Позивачам не вдалося узгодити із [PERSON] порядок користування земельною ділянкою площею 0,250 га., на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі і споруди по [ADDRESS] . У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» містяться роз`яснення, відповідно до яких одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також згідно зі ст. 105 ЗК вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в статті 13, 41 Конституції України, в якій установлено форми власності, закріплено рівність усіх суб`єктів права власності, гарантії права власності та обов`язки власників. Слід зазначити, що за фізичними властивостями Цивільний Кодекс поділяє всі речі на подільні і неподільні. Відповідно до статті 183 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Належність речі до подільної або неподільної враховується при визначенні можливості поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна. Зазвичай поділ або виділ частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна мають місце при існуванні спільної власності на таке майно. Кодекс розрізняє два види спільної власності, а саме спільна часткова та спільна сумісна власність. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України). Згідно 358 статті ЦК України учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але оскільки право кожного співвласника не обмежується якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Здійснення права на засадах спільної згоди учасників має розглядатися як загальне правило, винятки з якого можуть встановлюватись законом. Так, за ст. 361 ЦК України кожен співвласник наділений правом самостійного розпорядження часткою у праві спільної часткової власності. Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших. Учасник спільної часткової власності, який має намір самостійно здійснювати усі правочини щодо своєї частки, має право вимагати її виділу у натурі. Статтею 364 ЦК України визначено, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своє частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Договір про виділ частки має наслідком припинення права спільної часткової власності тільки для того учасника, який реалізував право на виділ. Відмінність договору про виділ від договору поділу майна, що є у спільній частковій власності, саме тим і відрізняється, що тільки в угоді про поділ воля контрагентів спрямована на те, щоб припинити право спільної часткової власності повністю і щодо них усіх. Навпаки, в договорі про виділ намір припинити відносини спільної власності виходить тільки від того контрагента, який припиняється. Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. Такий висновок випливає з норми ч. 1 ст. 358 ЦК України, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників. І лише у разі виникнення між співвласниками спору справа про виділ вирішується судом. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Верховний Суд України у абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 № 7 підкреслює, що судам при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо майно не може бути виділено в натурі або за домовленістю співвласників, які бажають зберегти усе майно у спільній власності, співвласник, який виділяється, має право вимоги щодо сплати йому компенсації у грошовому або іншому матеріальному виразі. При цьому у абзаці другому ч. 2 статті 364 ЦК України підкреслено, що компенсація може бути надана співвласнику лише за його згодою. Суд не має права за своїм рішенням примусово призначити співвласнику компенсацію. Слід визнати такими, що не відповідають ЦК України, положення абзацу п`ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», що дозволяють суду у виключних випадках зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити компенсацію учасникові, який виділяється, і без його згоди. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Разом із тим, Цивільний кодекс України встановлює порядок виділу та поділу майна, що належить особам на праві спільної сумісної власності. Так, частинами першою та другою статті 370 ЦК України встановлено, що кожен учасник спільної сумісної власності має право припинити для себе відносини спільної власності шляхом виділу в натурі частки із спільного майна. Згідно частини третьої вказаної статті виділ частки із майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, здійснюється на тих же засадах, що і виділ із майна, що є у спільній частковій власності. Разом з тим, оскільки у спільній сумісній власності, на відміну від спільної часткової, частки учасників не є визначеними, виділ здійснюється в два етапи: 1) визначення часток учасників у спільному майні, тобто перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову. При цьому ч. 2 ст. 370 ЦК України виходить з презумпції рівності часток кожного із співвласників, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду; 2) одержання учасником у натурі майна, що відповідає його частці, а якщо виділ у натурі заборонений законом або є неможливим - одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі неможливості виділу частки з будинку чи його поділу, Верховний Суд України дав роз`яснення, надані у пункті 6 ППВСУ від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Фактично це означає, що власник нерухомого майна може розпоряджатися своїм майном

Outcome: approved