Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника за дорученням [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, який належить їй на праві власності, розташований за адресою[ADDRESS]. У зазначеному будинку відповідач зареєстрований, але фактично там не проживає з 2015 року. Оскільки відповідач участі в утриманні будинку не приймає, за комунальні послуги не сплачує і фактично там не проживає, а залишається лише зареєстрованим, ставиться питання про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні Представник Позивача та Позивачка позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, відзиву на позов не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», тому, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України він вважається таким, що належно повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд приходить до висновку, що згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу можна розглянути без участі Відповідача. Представник третьої особи проти позову не заперечував, надав заяву про розгляд справи без його участі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності Позивачки на будинок, де зареєстрований, але не проживає Відповідач, посвідчено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-10), та підтверджується технічним паспортом.(а.с.11-16) Згідно акту, складеного депутатом Міловської селищної ради від 24.10.2018 року, за адресою: [ADDRESS] відповідач не проживає (а.с.18). Порядок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян визначений Постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Згідно підпункту 4 пункту 18 цієї Постанови, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, а зняття особи з реєстрації місця проживання, згідно п.п.26 Постанови, здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто на законодавчому рівні Позивач має право зареєструвати у своєму житлі будь-яку особу, але позбавлений можливості самостійно зняти її з реєстрації за власною ініціативою. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Обов'язок доказування своїх вимог і заперечень, відповідно до ст. 81 ЦПК України, покладаються на сторони. Твердження Позивачки про те, що Відповідач не проживає у зазначеному приміщенні з 2015 року, ніким не оспорюється, тому у суду немає підстав вважати цю обставину недоведеною. Окрім того, відповідно до ст. 383 ЦК України, яка за своїм правовим змістом кореспондується з положеннями ст. 71 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, а відповідно до ст. 318 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі статей 16, 386, 391 ЦК України, позивач вправі усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 1316/4731/12. Визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не суперечить законодавству та моральним засадам суспільства, і необхідне Позивачу для захисту права власності на житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні ним, тому суд вважає з можливе позовні вимоги задовольнити. Оскільки позивачка є інвалідом ІІ групи, і відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved