Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Петрівської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області, в якому просить визнати угоду такою, що відбулася та визнати за нею право власності на будівлю споруди гаражу. Свої вимоги мотивує тим, що 04 липня 2007 року вона уклала з ліквідатором ВАТ «Україна» Бєловим Олександром Дмитровичем договір купівлі-продажу будівлі споруди гаражу, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. 04 липня 2007 року позивачка сплатила ліквідатору ВАТ «Україна» Бєлову О.Д. кошти за вказану будівлю в сумі 7000 гривень, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №11 від 04 липня 2007 року. При укладенні угоди була домовленість, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу буде здійснено після виготовлення ліквідатором ВАТ «Україна» Бєловим О.Д. правоустановчих документів на зазначену нерухомість. На теперішній час вона бажає належним чином оформити своє право власності та здійснити державну реєстрацію зазначеної будівлі, але у зв'язку з відсутністю правоустановчих документів на зазначене приміщення, зробити це не можливо. До цього часу ліквідатором ВАТ «Україна» Бєловим О.Д. не виконано домовленість щодо виготовлення правоустановчих документів на будівлі споруди гаражу. Крім того, у зв'язку з тим, що ВАТ «Україна» ліквідовано та 01 лютого 2008 року знято з державної реєстрації, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців серії АЗ №092914, керівництво підприємства не може виконати своїх зобов'язань по нотаріальній реєстрації договору купівлі-продажу зазначеної будівлі. Враховуючи вище викладене, позивачка просить в судовому порядку визнати угоду такою що відбулася та визнати за нею право власності на будівлі споруди гаражу. Позивачка в судове засідання не з'явилась, на розгляд суду від позивачки надійшла заява з проханням розглянути справу у її відсутність. Просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с.49). Представник відповідача - голова Петрівської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області в судове засідання не з'явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивачки та з проханням розглянути справу без його участі (а.с. 45), що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачаємо, що 04 липня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Україна» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Бєлова О.Д. було укладено договір купівлі- продажу майна підприємтсва-банкрута, а саме : будівлі споруди гаражу, яка розташована за адресою : [ADDRESS] (а.с.11). Згідно акту прийому-передачі майна до договору купівлі-продажу майна підприємства-банкрута від 04 липня 2007 року ВАТ «Україна» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Бєлова О.Д. передало [PERSON] будівлю споруди гаражу, яка розташована за адресою : [ADDRESS] (а.с.13). 04 липня 2007 року позивачка сплатила ліквідатору ВАТ «Україна» Бєлову О.Д. кошти за вказану будівлю в сумі 7000 гривень, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №11 від 04 липня 2007 року (а.с.18). Однак договір купівлі-продажу будинку нотаріально посвідчений не був. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АЗ № 092914 від 20 травня 2013 року державна реєстрація юридичної особи ВАТ «Україна» припинена у зв'язку з визнанням її банкрутом 01 лютого 2008 року (а.с.19-20). Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що відповідно до умов попереднього договору 04 липня 2007 року позивачка сплатила ліквідатору ВАТ «Україна» Бєлову О.Д. кошти за вказану будівлю в сумі 7000 гривень, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №11 від 04 липня 2007 року, а останній у свою чергу зобов'язався посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально, тобто сторони домовились всіх істотних умов договору. Однак, згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Виходячи з цих положень закону, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином суд приходить до висновку, що чинним цивільним кодексом не передбачено можливості визнання дійсним договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, вимоги позивачки до відповідача Петрівської Другої сільської ради Тарутинського району Одеської області суд вважає безпідставними, оскільки судом не встановлено будь-яких порушень відповідачем прав та інтересів позивачки. За таких обставин суд, на підставі викладеного,

Outcome: dismissed