Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказували, що 27 листопада 2002 року на Азовській універсальній товарній біржі уклали біржовий контракт, за яким [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] , [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] кв [ADDRESS] , право власності яких було на вказану квартиру зареєстровано в Маріупольському БТІ 12 грудня 2002 року. Додавали, що після укладення вказаного договору вони передали покупцям обумовлену угодою суму грошей, а відповідачі передали позивачам вказане житлове приміщення із технічною документацією. У момент укладення вказаної угоди нотаріального посвідчення біржового контракту не вимагалось. При цьому вказували, що незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення біржового контракту сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, виконавши умови угоди. При цьому [INFO] померла [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла [PERSON] . На підставі переліченого просили суд визнати біржовий контракт від 27 листопада 2002 року щодо придбання кв . [ADDRESS] дійсним. Позивачі в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, від яких надійшла до суду заява з проханням розгляд справи проводити за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позовних вимог. Відповідачі до судового засідання не з`явились за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. За ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Згідно із реєстраційного посвідчення БТІ м. Маріуполя № 41914 від 12 грудня 2002 року вбачається, що квартира [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі біржового контракту № ВР-373 від 27 листопада 2002 року. Відповідно до біржового контракту № ВР-373 від 27 листопада 2002 року вбачається, що на Азовській універсальній товарній біржі був укладений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] (загальної площі 67,6 кв. м., житлової площі 41,3 кв. м.), за яким [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] , [PERSON] , які також діяли від імені неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] вказану квартиру за 18786 грн. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 11 червня 2019 року виконкомом Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 04 від 11 червня 2019 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». На підставі свідоцтва про смерть, видного 3 серпня 2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1342 від 3 серпня 2015 року, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 1/3 частка кв . [ADDRESS] була успадкована після смерті [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2017 року [PERSON] , що також підтверджується відміткою нотаріусу в біржовому контракті від 27 листопада 2002 року № ВР-373. Суд зазначає, що за ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому правовідносини, що склалися між сторонами мали місце до набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України (в редакції 2003 року), тому за п. 4 «Прикінцевих положень» ЦК України (в редакції 2003 року), підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 року. Так за ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У ст. 8 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України та іншими законодавчими актами. На підставі переліченого вбачається, що положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не змінювали положень діючого на момент укладення спірного біржового контракту цивільного законодавства України про обов`язковість нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу житлового нерухомого майна, учасниками якого були громадяни. Таким чином суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] від 27 листопада 2002 року, сторонами за яким були громадяни, укладений у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), якою передбачалось обов`язкове нотаріальне посвідчення угод такого виду. Натомість, враховуючи обставини справи, які були досліджені у судовому засіданні, суд вважає встановленим, що між сторонами по справі фактично відбувся договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] за біржовим контрактом № ВР-373 від 27 листопада 2002 року, оскільки сторони угоди повністю виконали умови вказаного договору. На підставі п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Також відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином суд вважає можливим задовольнити заявлений позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , який був зареєстрований на Азовській універсальній товарній біржі 27 листопада 2002 року, та відбувся між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншого боку.

Outcome: approved