Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] в січні 2015 року звернулась до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до відповідача [PERSON] Посилалась на те, що перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] з 09 лютого 1991 року по 09 червня 2009 року. Від цього шлюбу у них є малолітня дитина, [PERSON], [INFO]. 02 серпня 2003 року, тобто в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, ними за спільні кошти на ім'я відповідача була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 64,60 кв.м., в тому числі житловою площею 35,90 кв.м. Останнім часом у них з відповідачем почали виникати суперечки щодо користування спільною квартирою та рівності часток у ній, у звязку з чим, вона бажає припинити право спільної сумісної власності на спільне майно. Просила визнати квартиру [ADDRESS] в м.Чернівці об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]; право спільної сумісної власності на вказану квартиру припинити; визнати за нею та [PERSON] право власності на 1/2 ідеальної частки даної квартири кожному та встановити порядок користування квартирою. Розгляд справи відбувався у відсутність сторін, які в судове засідання не зявилися, незважаючи на те, що були повідомлені судом про дату, місце та час слухання справи. Позивачка надала заяву, у якій судове засідання просила провести у її відсутність. Позов підтримала у повному обсязі. У разі відсутності відповідача, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Причини неявки в судове засідання відповідача [PERSON] суду не відомі. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивачка не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про те, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.02.1991 року по 09 червня 2009 року (а.с.5,7). За час перебування у шлюбі, сторонами придбана трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 64,60 кв.м., в тому числі житловою площею 35,90 кв.м. Квартира складається з коридору 168-1 площею 11.60 кв.м., житлової кімнати 168-2 площею 11.10 кв.м., комори 168-3 площею 1.00 кв.м., ванної кімнати 168-4 площею 2.60 кв.м., вбиральні 168-5 площею 1.00 кв.м., житлової кімнати 168-6 площею 8.80 кв.м.,кухні 168-7 площею 8.60 кв.м., вбудованої шафи 168-8 площею 0.50 кв.м., житлової кімнати 168-9 площею 16.00 кв.м. Незважаючи на те, що квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу сторін, власником майна зазначено лише відповідача [PERSON] (а.с.8-10). За ст.22 КпШС, який діяв на момент придбання подружжям [PERSON] спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення містяться й в ст.60 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім цього, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Таким чином, виходячи з наведених вище вимог закону, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки була придбана подружжям [PERSON] під час шлюбу. Як вбачається із вимог ч.1 та ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, суд вважає, що частка кожного із подружжя [PERSON], які є сторонами у справі, складає по 1/2 квартири [ADDRESS]. Поряд із цим, судом встановлено, що сторони й надалі проживають разом у спірній квартирі, однак так і не дійшли згоди щодо прядку користування житлом. Згідно ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Окрім цього, згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року, які містяться у постанові №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі не можливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями 9квартирами, кімнатами) такого будинку. у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Так, у своєму позові позивачка [PERSON] запропонувала порядок користування спільною з відповідачем квартирою. При цьому нею було враховано те, що разом з нею проживає їх з [PERSON] спільна неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] Оскільки відповідач в судове засідання не зявився, суд виходить із запропонованого позивачкою порядку користування квартирою №168 в будинку №279 по вул.Руській в м.Чернівці, враховуючи при цьому також і ту обставину, що разом із позивачкою проживає малолітня донька сторін [PERSON], 27.09.2012 р.н.(а.с.6). Згідно ст.372 ч.3 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи наведені вище вимоги закону, суд вважає, що право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] слід припинити.

Outcome: approved