Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивачі, від імені та в інтересах яких діє представник адвокат Літута С.В. звернулись до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просять визнати дійсним договір купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 23.03.1999 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований Мелітопольською міською біржею нерухомості за реєстровим № 0073/1995. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 23 березня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] укладений договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Зазначений договір був зареєстрований на Мелітопольській міській біржі нерухомості, згідно ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» за реєстровим № 0073/1995. 08.12.2010 року, позивач [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 30.12.2020 року позивачі провели державну реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що зазначена квартира належить позивачам на праві спільної сумісної власності. 04.01.2021 року позивач [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова О.А. для посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Однак, постановою від 04.01.2021 року позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки договір купівлі-продажу, зареєстрований Мелітопольською міською біржею нерухомості від 23.03.1999 року за №0073/1995, укладений з порушенням чинного законодавства України. За таких обставин, оформити право власності на квартиру, у позасудовому порядку не надається можливим, у зв`язку з чим позивачі змушені звернутися до суду. Позивачі у судове засідання не з`явились, від їх представника адвоката Літути С.В. надійшла заява з проханням слухати справу за відсутності позивачів та за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачі у\~судове засідання\~не з`явились\~з невідомої\~суду причини,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи були\~повідомлені належним\~чином,\~а саме\~шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] у\~судове засідання,\~що у\~відповідності до\~вимог ч.11\~ст.128\~ЦПК України, вважається належним повідомленням про судовий розгляд цивільної справи. Заяви про відкладення судового засідання та про проведення судового засідання за їх відсутності від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Третя особа представник Мелітопольської міської біржі нерухомості в судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Заяви про відкладення судового засідання та про проведення судового засідання за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за його відсутності та у зв`язку з неявкою відповідачів та представника третьої особи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Згідно з ч. 1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~ Відповідно до\~ст.76 цього Кодексу\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.\~ За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі продажу від 23.03.1999 року, який був укладений на Мелітопольській міській біржі нерухомості квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] (а.с.15) Згідно довідки КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 510 від 17.03.2018 року, станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за фізичними особами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року № 0073/1995, посвідченого Мелітопольською міською біржею нерухомості (а.с.18). 08 грудня 2010 року [PERSON] змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 08.12.2010 року (а.с.11). 30.12.2020 позивачі провели державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якої вбачається, що зазначена квартира належить позивачам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 239407986,239406813, 239407679 та №239407475 від 30.12.2020 року (а.с.19,20,21,22). Відповідно до постанови від 04.01.2021 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновим О.А. було відмовлено [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у вчиненні нотаріальної дії, оскільки договір купівлі-продажу, зареєстрований Мелітопольською міською біржею нерухомості від 23.03.1999 року за №0073/1995, укладений з порушенням чинного законодавства України (а.с.23). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статями 224,227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений позивачами договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.03.1999 року, будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У цьому аспекті слід, також, зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Згідно встановлених судами фактичних обставин\~продавці: [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~яка діяла\~від свого\~імені та\~від імені\~неповнолітніх дітей:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] продав, а покупці: [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~яка діяла\~від свого\~імені та\~від імені\~неповнолітніх дітей:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] та сплатили гроші за придбане майно. Даний договір було зареєстровано в Мелітопольській міській біржі нерухомості за № 0073/1995. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за фізичними особами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року № 0073/1995, посвідченого Мелітопольською міською біржею нерухомості. Отже,\~судом встановлено,\~що при\~вчиненні договору\~купівлі-продажу\~спірної квартири\~дії сторін\~були спрямовані\~на встановлення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~перехід права\~власності відбувся,\~сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення\~наслідків, а\~саме купівлі-продажу зазначеної квартири, на ім`я сторін було здійснено\~реєстраційний напис\~та видано технічний\~паспорт на\~вказану квартиру. Отже, правочин був\~реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Таким чином, сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Стаття 1 Першого протоколу, яка має головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном («Sovtransavto Holding v. Ukraine» п. 96, «Broniowski v. Poland» п. 143, «Oneryildiz v. Turkey» п. 134, «Pгduraru v. Romania» п. 88). За певних обставин стаття 1 Першого протоколу може вимагати певних заходів, необхідних для захисту права власності, навіть у випадку, коли йдеться про спір між фізичними або юридичними особами («Zolotas v. Greece № 2» п. 41). Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23.03.1999 р. було вчинено у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення, правочин був реальним, сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, право власності позивачів було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації, а оскільки, на час виникнення спірних правовідносин, законодавець не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі, в зв`язку із чим мала місце\~конкуренція норм\~права, суд вважає, що в даному випадку позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved