Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів та просила виділити їй із спільної сумісної власності 1/2 частину транспортного засобу марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортного засобу, витребувати з чужого незаконного володіння транспортний засіб, відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що за час шлюбу позивачка та її покійний чоловік [PERSON] набули майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а саме: транспортний засіб марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. На початку грудня 2012 року [PERSON] (сестра [PERSON].) разом з [PERSON] заволоділи даним транспортним засобом. Після смерті чоловіка [PERSON] позивачка неодноразово зверталася до відповідачки [PERSON] із проханням повернути їй, як співвласнику, транспортний засіб, однак, відповідачка ігнорувала прохання і вимоги позивачки, а в останній розмові сказала, що разом із [PERSON] сховають транспортний засіб так. щоб позивачка не змогла його знайти. Позивачка подала заяву до першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак, перед тим. як отримати свідоцтво про право на спадщину є необхідність виділити майно, яке належить позивачці на праві спільної сумісної власності і було придбано в період шлюбу з [PERSON] На час звернення до суду із даним позовом, позивачці, як власнику, належить 1/2 частина транспортного засобу, однак, позивачка не має можливості розпоряджатися належним їй майном. Ухвалою суду від 27 березня 2013 року до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено [PERSON] та [PERSON], які є батьками померлого чоловіка позивачки - [PERSON] 09 липня 2013 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на транспортний засіб марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що транспортний засіб придбаний нею [PERSON] за свої власні кошти в ПП «Євротранс-2005» в кредит, що підтверджується розпискою. Свідоцтво про реєстрацію позивачка [PERSON] оформила на свого брата - [PERSON] (чоловіка позивачки за первісним позовом), оскільки мала намір виїхати на проживання за кордон. З часу придбання автомобіля він перебуває у власності та користуванні позивачки [PERSON], оскільки вона займається вантажними перевезеннями. Позивач та її представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Вимоги зустрічного позивачка та її представник заперечили, вважають їх безпідставними та необґрунтованими. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом - [PERSON] та її представник в судовому засіданні 25 квітня 2014 року проти вимог первісного позову заперечили, просили в їх задоволенні відмовити, а вимоги зустрічного позову задовольнити. В наступні судові засідання 26.06.2014 року, 02.12.2014 року та 09.02.2015 року не з'являлись, про час та місце судових засідань відповідачка [PERSON] була повідомлена належним чином, що підтверджується конвертом, який повернувся за закінченням терміну зберігання та повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки суд не повідомила. Треті особи в судові засідання не з'являлись, про час та місце судових засідань були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, причини неявки суд гне повідомили. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, 03 липня 2013 року надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити в його відсутності, та вказав, що спірний автомобіль не був у його володінні та про обставини спору йому нічого не відомо. Свідок [PERSON], який перебував у трудових відносинах з відповідачкою за первісним позовом [PERSON], суду повідомив, що працював в 2013 році у [PERSON], їздив на автомобілі DAF, про те що власником вказаного автомобіля є не [PERSON] йому не відомо. Свідок віддав автомобіль разом з ключами та документами позивачці [PERSON] в кінці грудня 2013 року. Свідок [PERSON] суду повідомив, що власником автомобіля DAF був чоловік позивачки [PERSON]. Покійний [PERSON] розказував свідку, що позичив гроші на автомобіль, але на який автомобіль свідку не відомо. [PERSON] керував автомобілем, ремонтував його, бути водієм спірного транспортного засобу [PERSON] запропонувала [PERSON] вже після смерті [PERSON]. Свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки [PERSON], суду пояснила, що 14.08.2011 року [PERSON] сказав, що хоче придбати машину і хоче займатись перевезенням. Гроші на автомобіль [PERSON] дала свідок, яка продала будинок матері. [PERSON] подзвонив до її дочки - [PERSON] та повернув техпаспорт на автомобіль, але сестра [PERSON] - [PERSON] зламала замок в автомобілі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.5). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6). За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який було оформлено на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та довідкою УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області (а.с.7, 8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в тому числі до складу спадщини входить автомобіль марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Спадкоємцями першої черги є дружина - [PERSON] та батьки - [PERSON] та [PERSON] Отже, на час звернення до суду позивачці належить на праві спільної сумісної власності 1/2 частина транспортного засобу марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. До такого переконання суд прийшов проаналізувавши норми Сімейного кодексу України (далі СК України) та Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень Верховного Суду України наданих в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, підлягають задоволенню вимоги позивачки [PERSON], про виділ із спільної сумісної власності подружжя в спільну часткову власність 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та визнання за позивачкою [PERSON], права власності на 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Що стосується вимоги позивачки про витребування від [PERSON] та [PERSON] транспортного засобу марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та передання його [PERSON], як власниці 1/2 частини транспортного засобу, то суд прийшов до переконання про задоволення вказаної вимоги частково. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статей 316, 321, 368, 370, 386, 387, 391, 392 ЦПК України правом власності є траво особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної :правової підстави заволоділа ним. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення глави 83 Цивільного кодексу України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються також до вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа що засвідчує його право власності. Згідно статей 16, 364, 387 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав є визнання права, виділ майна, витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідачка [PERSON] в своїй зустрічній позовній заяві вказує та визнає, що автомобіль перебуває у її володінні та користуванні з часу придбання, що фактично означає, що автомобіль перебуває у відповідачки [PERSON] Отже, відповідачка [PERSON] незаконно утримує в себе автомобіль, який належить на спільної часткової власності, а саме 1/2 автомобіля, позивачці [PERSON], а тому слід витребувати від [PERSON] транспортний засіб марки DAF модель FT 95.430, типу сідловий тягач-Е, 2002 року випуску, червоного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та передати його [PERSON], як власниці 1/2 частини транспортного засобу. Доказів того, що автомобіль знаходиться у відповідача [PERSON], позивачкою суду не надано, а тому у цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги зустрічного позову [PERSON], то суд виходить з наступного та повністю погоджується із запереченнями представника позивачки [PERSON] Процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, визначається відповідним Порядком, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок). Згідно вимог п. 2 цього Порядку він є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Пунктом 6 Порядку передбачено, що транспортні засоби, які належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. У графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника може бути зроблено запис «прізвище, ім'я, по батькові або найменування юридичної особи має право керувати (експлуатувати) та є співвласником». Однак, згідно представленої суду копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - спірного автомобіля в графі «особливі відмітки» відсутній запис про співвласника даного транспортного засобу, що спростовує доводи [PERSON] про те, що вона є власником чи співвласником спірного транспортного засобу. Згідно п. 8 Порядку визначено перелік документів, якими може підтверджуватися правомірність придбання транспортних засобів. Такими документами є засвідчені підписом відповідальної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках; договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції; копії рішення суду; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою № 6 цього Порядку; митна декларація; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон. Однак, представлена [PERSON] розписка від 05.08.2011 року (а.с.60). не підпадає під дію жодного з документів, які встановлюють правомірність придбання транспортного засобу, що прямо суперечить вимогам єдиного Порядку встановленого Кабінетом Міністрів України. Аналогічної позиції притримується і Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Згідно листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанову Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобов'язаннями. Відповідачка [PERSON] стверджує, що вона начебто отримала спірний автомобіль в кредит від ПП «Євротранс - 2005» на підставі розписки. Поряд із тим, згідно приписів ст. 1054 ЦК України, яка встановлює істотні умови до кредитних договорів визначено, що суб'єктом, якому надано право надавати кредит є виключно банк або інша фінансова установа (кредитодавець). Згідно назви установи «ПП «Євротранс - 2005»», посилання на яку здійснено у цій розписці, не вбачається, що вона є фінансовою установою або ж банком. До цього слід додати, що згідно вимог ст. 1054 ЦК України предметом кредитного договору можуть бути тільки грошові кошти, а не транспортні засоби, що знову ж таки свідчить про невідповідність цієї розписки вимогам Цивільного кодексу України. У відповідності до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Зі змісту наданої суду розписки вбачається, що це є одностороннім правочином із визначенням обов'язку взятого на себе виключно [PERSON], оскільки обов'язку щодо вчинення відповідної дії зі сторони ПП «Євротранс - 2005» у цій розписці, не визначено. За умовами договорів купівлі-продажу, дарування, кредитного договору передбачено, що обов'язок беруть на себе обидві сторони правочину. Розписка, надана [PERSON] не відповідає істотним умовам, які ставляться до основних двосторонніх правочинів (договорів купівлі-продажу, міни, дарування, тощо) згідно вимог Цивільного кодексу України. Основний договір купівлі-продажу, в якому б містилися посилання чи застереження про те, що [PERSON] є стороною договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу в матеріалах справи відсутній. Аналогічні положення містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеним правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору). Отже, сама по собі розписка не є правочином, який підтверджує правомірність придбання [PERSON] спірного транспортного засобу, оскільки суперечить вимогам частини 1, 3, 5 статті 203 ЦК України і не відповідає Постанові Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». На спростування тієї обставини, що [PERSON] постійно використовувала спірний транспортний засіб у перевезеннях позивачка надала суду копії договорів на перевезення, які укладалися безпосередньо покійним [PERSON], як особою на ім'я, якої і було зареєстровано спірний транспортний засіб (а.с.86-88). Посилання [PERSON] у зустрічному позові на ту обставину, що свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу не оформлено на неї у зв'язку із тим, що вона мала намір виїхати на проживання за кордон, належними і допустимим засобами доказування не підтверджено, а отже є припущенням. Згідно ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що зустрічні позовні вимоги є не обгрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 663, який надано суду ПП «Євротранс-2005», 20.09.2011 року [PERSON] передав ПП «Євротранс-2005» 41 203 грн. за вантажний автомобіль (а.с.129-130). Отже, визначаючи розмір судового збору слід брати до уваги суму 41 203 грн. Оскільки позивачка [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортного засобу, то судовий збір який вона повинна була б сплатити становить 243 грн. 60 коп. (мінімальний судовий збір за майнову вимогу), тому з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивачки судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 243 грн. 60 коп., а не 345 грн., як було сплачено позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 328, 364, 368, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: partial