Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] в лютому 2018 року звернулася в суд з позовом про визнання за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її батька [PERSON]. Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що спірний житловий будинок був придбаний її батьком [PERSON] у 1952 році, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 липня 1952 року. [INFO] її батько [PERSON] помер, а [INFO] померла її матір [PERSON] Спадкоємцями майна її покійного батька є вона та її брат - відповідач по справі [PERSON] На момент смерті її батька та по даний час вона постійно проживає у будинку [ADDRESS], а тому відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР 1963 року вона є такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки вчиняла дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадковим майном, підтриманню його в належному стані.У січні 2018 року вона звернулася до Четвертої львівської державної нотаріальної із заявою про прийняття спадщини, де нотаріусом Мельник Г.Я. було заведено спадкову справу.Постановою від 30.01.2018 р. нотаріус Мельник\~Г.Я. відмовила їй в оформлені спадщини на будинок за [ADDRESS] з тієї причини, що спадкодавець за життя не зареєстрував право власності на зазначений будинок. Ствердила, що нотаріусу не може бути представлений правовстановлюючий документ, зареєстрований відповідно до п.1 ст.182 ЦК України, оскільки на момент придбання будинку та на момент смерті [PERSON] діяли відповідні норми ЦК УРСР 1922р. та Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».Таким чином, вона не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог законів з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Однак спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також наявні правові підстави для визнання за нею права власності на даний будинок у порядку спадкування. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та доповнив, що спірний житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності покійному батькові позивачки [PERSON] Позивачка з дитинства постійнопроживає у вказаному будинку, тому відповідно до положень ст.549 ЦК УРСР 1963 року вона є такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки вчиняла дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадковим майном, підтриманню його в належному стані.У січні 2018 року вона звернулася до Четвертої львівської державної нотаріальної із заявою про прийняття спадщини, де нотаріусом Мельник Г.Я. було заведено спадкову справу.Між тим, свідоцтва про право на спадщину після смерті батька нотаріус Мельник Г.Я. позивачці не видав з посиланням на те, що не представлено правовстановлюючих документів на будинок. Зазначив, що з 1963 року жодного самочинного будівництва за вказаною адресою не проводилося. Просить визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, проте подав заяву, в якій позов визнав повністю та просить справу розглядати без його участі, що суд вважає за можливе. Представник третьої особи - Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову не заперечив та просить прийняти по справі законне та обгрунтоване рішення. Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила та зазначила, що вирішення даного спору відносить на розсуд суду. Третя особа - Четверта Львівська державна нотаріальну контора не направила в судове засідання свого представника, проте подала заяву, в якій просить справу розглядати без участі такого, що суд вважає за можливе. Третя особа - ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» не направило в судове засідання свого представника, причини неявки суду не повідомило, проте суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення представника позивачки - [PERSON], представника Львівська міська рада - [PERSON] та представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - [PERSON], розглянувши матеріали справи, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS], суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с.Міков, Республіка Польща та її батьками були [PERSON] та [PERSON] /а.с. 4/. З 25.12.1963 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] /а.с. 5 зв./. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04 липня 1963 року, [PERSON] помер [INFO] /а.с. 6/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], [PERSON] померла [INFO] /а.с. 6/. З Інформаційної Довідки зі Спадкового реєстру № 53587110 від 08.10.2018р., Четвертою львівською нотаріальною конторою 30.01.2018 року була заведена спадкова справа № 61931764 після смерті [PERSON] /а.с.102/. З Інформаційної Довідки зі Спадкового реєстру № 53587071 від 08.10.2018р., після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась /а.с. 104/. Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 04 липня 1952 року Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №2548/І батько позивачки - [PERSON] придбав будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з двох житлових будинків - одного дерев»яного обложеного цеглою будинку на дві кімнати і одну кухню та одного цегляного будинку на одну кімнату і одну кухню, дровітньої дерев»яної керниці з бетону та цегляної уборни /а.с. 7/. Згідно довідки № 2258, виданої 20.09.1952р. Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, будинковолодіння за [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON], яке складається з одного цегляного будинку. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 липня 1952 року Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2548/І та внесеного в реєстрову кадастрову книгу під № 529, інвентарна справа № 609 /а.с.8/. Рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів за № 422 від 21.10.1981р. житловим будинкам на вул. Бічній Білогорській надано відповідні номери та їх слід вважати продовженням вулиці Естонської /а.с.16/. З довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописки № 72 , виданої 10.01.2018р. ЛКП «Сяйво», вбачається, що в будинку [ADDRESS] з 25.12.1963 року зареєстрована та проживає [PERSON], [INFO] /а.с. 14 /. З довідки № 700, виданої 15.02.2018р. ЛКП «Сяйво», вбачається, що в будинку [ADDRESS] був зареєстрований і постійно проживав разом з позивачкою [PERSON] до дня своєї смерті [PERSON] /а.с. 83/. Також судом встановлено, що у січні 2018 року позивачка звернулася до Четвертої львівської державної нотаріальної із заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 30.01.2018 р. нотаріус Четвертої львівської нотаріальної контори Мельник Г.Я. відмовила їй в оформлені спадщини на будинок за [ADDRESS] з тих підстав, що не представлено правовстановлюючий документ на будинок, зареєстрований згідно чинного законодавства /а.с.12/. Як встановлено з пояснень представника позивачки та вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи №261 на будинок [ADDRESS], за вказаною адресою розташований житловий будинок, загальною площею 53,3 кв.м. та жодного самочинного будівництва у ньому не проводилося. Згідно з положеннями ч.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. За змістом статті 524 ЦК Української PCP 1963р., який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство з законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 529 ЦК Української PCP 1963р., при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно положень ст. 548 ЦК Української PCP 1963р., для прийняття спадщини необхідно, що спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визначається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК Української PCP 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до статті 86 ЦК Української PCP 1963 р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його придбання у власність. Так, спірний житловий будинок був придбаний [PERSON] у 1952 році на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 липня 1952 року, посвідченого нотаріусом Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2548/І. У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умові та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожні громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт купівлі такого будинку. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок з проведенням його реєстрації. Таким чином, з моменту нотаріального завірення договору купівлі-продажу житлового будинку і реєстрації такого договору у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації [PERSON] набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української PCP 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Отже, купівля-продаж житлового будинку, який є об'єктом спадщини, та оформлення права власності на нього відбувалось відповідно до чинного на час його купівлі законодавства на підставі нотаріально посвідченого договору, зареєстрованого в МБТІ. Крім цього, суд приходить до висновку, що в силу норм ЦК УРСР 1922р. позивачка [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON], однак з незалежних від неї причин не може подати нотаріусу правовстановлюючий документ на будинок. Виходячи із вищенаведеного та враховуючи, що позивачка, як донька [PERSON] і як спадкоємець за законом першої черги, має право на спадщину після смерті свого батька, в тому числі на вказаний будинок, в якому вона з 1963 року проживає та продовжує користуватися таким і після смерті спадкодавця, тобто фактично прийняла спадщину, а її брат [PERSON], який також може претендувати на спадщину після смерті [PERSON], - не оспорює права позивачки на будинок в цілому, то позов слід задоволити і визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON]. На підставі наведеного та

Outcome: approved