Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про виселення. На підставу своїх вимог вказують на те, що позивачам та третій особі без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частки кожному житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок з господраським будівлями і спорудами належить позивачам та третій особі на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 16.10.2009 року, виданих державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори. Позивачам стало відомо, що у вказаному будинку без їх згоди проживають відповідачі. Позивачі неодноразово зверталися до відповідачів з проханням вирішити проблему, яка виникла. Позивачі запропонували відповідачам купити у них їх частки, але відповідачі не погодилися. Позивачі просять виселити відповідачів, які самоправно зайняли жиле приміщення та стягнути з відповідачів на користь позивачів судові витрати. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити. Відповідачі та представник третьої особи в судовому засіданні позов не визнали. Суду пояснили, що відповідачі придбали вказаний житловий будинок у [PERSON] і вселилися в нього з її згоди. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача орган опіки та піклування Новоодеської РДА в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши позивачів, відповідачів, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачам [PERSON] , [PERSON] та третій особі [PERSON] відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 16.10.2009 року, виданих державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частки кожному житловой будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] . В будинку на сьогоднішній день проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються також довідкою Дільничної сільської ради Новоодеського району Миколаївської області № 77-12-06 від 20.11.2018 року. Приблизно о 2011 році третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] без згоди позивачів [PERSON] та [PERSON] надала дозвіл на проживання в будинку [PERSON] , який в подальшому одружився і на сьогоднішній день проживає в будинку разом із своєю сім`єю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] без згоди позивачів та без реєстрації місця проживання та без укладення будь-якого договору найму житла або укладення договору купівлі-продажу. Неодноразові звернення позивачів до відповідачів про звільнення будинку або укладення відповідного договору купівлі-продажу не принесли результату і відповідачі не бажають самостійно звільнити житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Як встановлено судом, питання вселення в житловий будинок відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без будь-яких договорів третьою особою [PERSON] було прийнято одноособово і не погоджувалося з позивачами [PERSON] та [PERSON] , як співвласниками. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як встановлено у судовому засіданні між позивачами та третьою особою не було жодних домовленостей щодо користування житловим будинком. Крім того без згоди позивачів [PERSON] надала змогу відповідачам на проживання в будинку без реєстрації місця проживання. Позивачі не надавали [PERSON] жодних повноважень на укладення будь-яких правочинів щодо житлового будинку. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Підтверджень того факту, що між позивачами та відповідачами було укладено згідно чинного законодавства договір найму даного спірного житлового приміщення в ході судового розгляду суду надано не було. Оскільки позивачам на праві приватної власності належить по 1/3 частки будинку [ADDRESS] і відповідачі своїм проживанням в ньому перешкоджають реалізувати позивачам їх права, як співвласників по 1/3 частини даного будинку, які закріплені в Конституції України та в ст. 150 ЖК України, тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Судові витрати, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідачів [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] є малолітньою особою. На підставі викладеного,

Outcome: approved