Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивачка 24.10.2018 р. звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння по вул. Гірська №51 в селі Узин Тисменицького району Івано-Франківської області в порядку спадкування за заповітом. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що її баба, [PERSON] була забудівельником житлового будинку на присадибній земельній ділянці по вул. Гірська №51 в селі Узин Тисменицького району Івано-Франківської області. Спірний будинок та господарські будівлі і споруди побудовано до 1991 року. Проте, свідоцтво про право власності на будинковолодіння [PERSON] не отримувала, реєстрація права власності не проводилась. Правовий статус майна на час його утворення був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР\~(в\~редакції 1963\~року)\~та Інструкцією\~Мінкомгоспу УРСР\~від 31.01.1966р.\~При цьому\~глава десята\~цього Кодексу\~не повязувала\~наявність права\~власності на\~майно з\~його обовязковою\~державною реєстрацією.\~Крім того,\~Інструкцією не\~встановлювався обовязок\~щодо реєстрації\~будинків та\~домоволодінь,\~розташованих у\~населених пунктах. Після смерті [PERSON], що настала 21.08.2009 року, позивачка успадкувала належне будинковолодіння як спадкоємець за заповітом, посвідченим в її користь 01.12.2008 р., відповідно до вимог ст.ст.1235, 1268 ЦК України шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння відсутні правовстановлюючі документи нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому вона була змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності. Позивач та її представник позов підтримали, у поданій суду заяві просили справу розглянути у їх відсутності, і просили його задовольнити. Відповідач, у поданій суду заяві позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути у його відсутності. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Заслухавши сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння по вул. Гірська №51 в селі Узин Тисменицького району Івано-Франківської області, збудоване до 1991 року. Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується технічним паспортом, довідкою Узинської сільської ради від 10.07.2018р. №383, погосподарськими книгами, які визнаються в якості актів органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Вартість домоволодіння, згідно звіту про оцінку становить 110786 грн. 01 грудня 2008 року [PERSON], при житті, склала заповіт, який було посвідчено секретарем Узинської сільської ради та внесено в реєстр за №305 про те, що після її смерті, житловий будинок по вул. Гірська №51 в селі Узин Тисменицького району Івано-Франківської області, та все належне їй майно, заповіла позивачеві - [PERSON]. На даний час, вищезазначений заповіт не відмінявся і не змінювався, про що свідчать довідки Узинської сільської ради від 19.10.2018р. №519 та №520. Після смерті 21\~серпня 2009\~року [PERSON]\~ позивачка, яка є спадкоємцем за заповітом, успадкувала належне будинковолодіння відповідно до вимог ст.ст.1235, 1268 ЦК України, шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказані обставини, що не оспорювались відповідачем, який позов визнав, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що спірне будинковолодіння по вул. Гірська №51 в селі Узин\~Тисменицького району\~Івано-Франківської\~області після смерті 21\~серпня 2009\~року [PERSON] успадковане позивачем [PERSON] у порядку спадкування за заповітом. Однак, відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивачку можливості оформити належне їй право на спадщину в нотаріальному порядку. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статтею 100 ЦК УРСР\~(у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому\~глава десята цього кодексу \~не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у інших населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1\~ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно з якою дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно\~ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Згідно з ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст.1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Як встановлено\~ст.\~1236\~ЦК України,\~заповідач має\~право охопити\~заповітом права\~та обов'язки,\~які йому\~належать на\~момент складення\~заповіту,\~а також\~ті права\~та обов'язки,\~які можуть\~йому належати\~у майбутньому. Заповідач\~має право\~скласти заповіт\~щодо усієї\~спадщини або\~її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.3\~ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5\~ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до практики розгляду спорів даної категорії судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.ст.100 ЦК УРСР, ст.5, 1216, 1218, 1233-1236, 1268 ЦК України,

Outcome: approved