Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження та ордеру на право зайняття службового житлового приміщення. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.07.2021, відкрито провадження по справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 30.12.1983 року та на підставі ордеру № 36178 серія Б від 17.01.1984, в постійне користування було надано дві кімнати у двохкімнатній квартирі [ADDRESS] на сім`ю у складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] ). Вказана квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,3кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 17,8кв.м., 2-а кімната - 11,5кв.м., кухні площею 7,3кв.м., ванної кімнати 2,6кв.м., вбиральні 1,0кв.м., коридору 9,0кв.м., балконом 1,2кв.м. Загальна площа квартири складає - 50,4кв.м. На [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) було відкрито окремий особовий рахунок та закріплено за нею кімнату площею 11,5кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Вказані дії були вчинені з метою подальшої приватизації кімнати, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30.09.2002. Відтак, починаючи з 30.09.2002 одна кімната площею 11,5кв.м. знаходиться у приватній власності, власником якої є [PERSON] , а інша кімната перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, наймачем якої була [PERSON] [INFO] у [PERSON] народилась дочка [PERSON] , а [INFO] народилася [PERSON] . З 2002 року [PERSON] проживала в кімнаті зі своєї матір`ю, а в послідуючому у зв`язку з народженням її сестри [PERSON] , з 2006 року зі згоди [PERSON] яка була її рідною бабусею, вселилась до неї в кімнату, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] та до смерті бабусі проживали однією сім`єю разом. Єдиним житловим приміщенням, яке було і залишається постійним місцем проживання [PERSON] , є вказана кімната, в якій вона і на сьогодні продовжує проживати без реєстрації місця проживання. Бабуся [PERSON] , [PERSON] , померла [INFO] . На теперішній час особовий рахунок не переоформлено, кімната площею 17,8кв.м. у спірній квартирі не приватизована. У зв`язку зі смертю бабусі, яка була наймачем кімнати площею 17,8кв.м., виникла необхідність в укладенні договору найму з іншим членом сім`ї наймача, який постійно там проживає, а саме з [PERSON] . 31.07.2017 [PERSON] звернулась до Деснянської районної адміністрації в м. Києві з заявою про визнання її наймачем та укладення договору найму. 02.10.2017 Деснянська районна в м. Києві адміністрація безпідставно відмовила [PERSON] у задоволенні заяви. В обґрунтування вказаної відмови, Деснянською районною в м. Києві адміністрацією наведено положення статті 54 ЖК УРСР, які регулюють порядок надання звільненого жилого приміщення наймачеві сусіднього приміщення в цій квартирі. Таким чином, відповідач необґрунтовано відмовив у визнанні [PERSON] наймачем кімнати та в укладенні з нею договору найму замість попереднього наймача, чим фактично оспорює право користування [PERSON] житловим приміщенням, не визнає останню як члена сім`ї наймача та теперішнього наймача житлового приміщення. Оскільки [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON] , у період з 2006 року до смерті бабусі, вони разом вели спільне господарство та надавали взаємну допомогу, мали спільний бюджет та спільний побут, взаємні права та обов`язки - [PERSON] , як член сім`ї наймача, має право користування кімнати площею 17,8кв.м у квартирі [ADDRESS] . Розпорядження Деснянської районної у м. Києві адміністрації №208 від 24.04.2018 та ордер про право зайняття службового приміщення №000744 від 02.05.2018, що виданий на ім`я [PERSON] на підставі вищезазначеного розпорядження, видані в порушення статей 58, 59 ЖК УРСР, оскільки кімната площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] зайнята [PERSON] на законних підставах. У зв`язку з викладеним позивачка просить суд визнати розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року №208 в частині видачі ордеру №000744 на ім`я [PERSON] , виданий на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року №208 недійсним. В матеріалах справи міститься відзив від представника відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Зелінської Н.М. відповідно до якого зазначено, що відповідач позов не визнає, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до комп`ютерної даних «Квартоблік» [PERSON] та її мати [PERSON] на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, в Деснянському районі міста Києва не перебувають. Кімнати в комунальній квартирі [ADDRESS] належать до різних форм власності, їх приєднання не відповідає нормам чинного законодавства України. Згідно з пунктом 2 постанови виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів і президії Київської міської ради профспілок від 15.07.1985 № 582 «Про порядок застосування в місті Києві «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» (зі змінами), потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які мають жилу площу до 7,5кв.м включно на кожного члена родини. Рівень середньої забезпеченості громадян у м. Києві 9,0кв.м жилої площі на одну особу. Оскільки, згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 10.05.2018, [PERSON] зареєстрована одна в приватизованій нею кімнаті, вона є забезпеченою житловою площею згідно норми, та не потребує поліпшення житлових умов (ст. 34 ЖК УРСР). Крім того, згідно з ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР, якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку. При цьому кімната використовується на таких самих умовах, що і всі кімнати комунальної квартири. З наймачем укладається договір найму і відкривається особовий рахунок. Кімнату житловою площею 17,8кв.м. двокімнатної комунальної квартири [ADDRESS] передано по акту прийому-передачі житлової площі від Департаменту будівництва та житлового забезпечення до Деснянської райдержадміністрації під службове житло. Так, в подальшому на підставі клопотання комунального підприємства Деснянського району м. Києва розпорядженням Деснянської держадміністрації дану кімнату включено до числа службових жилих приміщень та надано працівникові даного підприємства згідно з ордером. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Із наведеного вбачається, що дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації є абсолютно законними, відповідають вимогам чинного законодавства та такими, що не виходять за межі наданих повноважень, а оскаржуване розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.04.2018 №208 та ордер №000744, що виданий на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.04.2018 №208 є такими, що повність відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того 20.08.2021 до суду надійшов додатково відзив від представника відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Зелінської Н.М. відповідно до якого зазначено, що розпорядження, видані в межах повноважень Деснянської райдержадміністрації, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на території району органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, посадовими особами, а також громадянами які постійно або тимчасово проживають на території Деснянського району міста Києва. Отже, з`ясуванню підлягає питання дотримання відповідачем при прийнятті оскаржуваного розпорядження і видачі ордеру норм діючого на момент виникнення спору законодавства, а не встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивача разом з покійною бабусею [PERSON] , визнання чи не визнання позивача членом сім`ї покійного наймача та інших обставин, які не є предметом позовних вимог, заявлених позивачем в позові у справі №754/6921/18 і викладених в позові. В матеріалах справи міститься копія паспорта позивачки - [PERSON] , на першій сторінці якого вказана дата її народження - [INFO] . Відповідно до акту про проживання, складений майстром технічної дільниці [PERSON] та мешканцями будинку, начальником ЖЕД - 310 від 09.08.2017, вбачається, що [PERSON] почала постійно проживати з бабусею - [PERSON] з 2002 року, тобто з шестирічного (6) віку. В той час, коли мати позивачки [PERSON] постійно, з 14.06.1984 проживала в другій кімнаті площею 11,5кв.м. спірної квартири, про що свідчить Витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва від 27.08.2018. Крім того, бабуся позивачки [PERSON] померла [INFO] , а вказаний акт складений 09.08.2017, тобто через 48 днів після смерті [PERSON] , а тому не може бути доказом спільного проживання позивачки разом з бабусею [PERSON] в кімнаті, площею 17,8кв. у квартирі [ADDRESS] . Ці розбіжності дають підстави вважати, що позивачка ніколи не проживала разом із бабусею - [PERSON] , а остання не мала наміру вселяти онуку в свою кімнату. Крім того, ні десятирічна, ні тим паче, шестирічна дитина не могла спільно з особою вести спільне господарство та утримувати кімнату в силу свого малолітства в розумінні ст. 6 Сімейного кодексу України. Матеріали справи не містять жодних доказів щодо джерел доходів позивачки, яка стверджує, що переїхавши в кімнату до покійної бабусі їх сім`я вела спільне господарство, мала спільний бюджет, вони разом купували продукти харчування, ліки та предмети домашнього вжитку, сплачували комунальні послуги. Однак, матеріали справи містять копію довідки Київського національного Університету імені Тараса Шевченка, відповідно до якої позивачка зарахована студенткою першого курсу денної форми навчання 12.08.2013 та відрахована зі складу студентів 26.06.2017 у зв`язку із закінченням навчання. В сукупності ці факти свідчать про те, що позивачка значну кількість часу проводила у вищому навчальному закладі, можливо, працювала у вечірній час або вночі. Тоді постає питання - коли ж позивачка здійснювала догляд за хворою бабусею. За таких обставин, немає жодних підстав вважати, що [PERSON] несла тягар утримання майна (спірної кімнати), як це передбачено змістом ст. 322 Цивільного кодексу України. Матеріали справи не містять ніякої інформації чи копій судових рішень про позбавлення матері позивачки - [PERSON] батьківських прав або зазначення місця проживання позивачки саме з бабусею і саме в спірній кімнаті. В матеріалах справи міститься копія паспорта позивачки, де 18.08.1998 проставлена відмітка про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відміток щодо зняття позивачки з реєстрації за вказаною адресою матеріали справи не містять. Крім того, слід звернути увагу на той факт, що бабуся позивачки не мала наміру реєструвати місце проживання/перебування онуки в своїй кімнаті та не зверталася до Центру надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про що свідчить службова записка Відділу (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної державної адміністрації. З наданих копій вбачається, що рахунки по користуванню кімнатою 509-А сплачувала донька [PERSON] , за кімнату 509 сплачувала [PERSON] . Підводячи підсумок викладених вище фактичних обставин справи, можна зробити логічний висновок, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про незаконність прийняття розпорядження відповідача від 24.04.2018 № 208 в частині видачі ордеру № 000744 на ім`я [PERSON] та видачі ордеру № 000744 від 02.05.2018, що виданий [PERSON] . В матеріалах справи міститься відповідь на відзив від позивача [PERSON] відповідно до якої зазначено, що 31.08.2017 [PERSON] звернулася до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою від 31.08.2017 про визнання її наймачем та укладення договору найму. 02.10.2017 Деснянська адміністрація безпідставно відмовила у задоволені заяви. Однак, позивач вважає, що відмова не законна, оскільки позивач, як член сім`ї наймача має право користування кімнатою площею 17,8кв.м. у спірній квартирі. У відзиві відповідач вказує, що кімнату площею 17,8кв.м. двокімнатної комунальної квартири [ADDRESS] , передана згідно з актом прийому-передачі житлової площі від Департаменту будівництва та житлового забезпечення до Деснянської райдержадміністрації під службове житло. Так, в подальшому на підставі клопотання комунального підприємства Деснянського району м. Києва розпорядженням Деснянської райдержадміністрації дану кімнату включено до числа службових жилих приміщень та надано працівникові даного підприємства згідно ордеру. Данні дії обґрунтовуються ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР, якою передбачено, що звільнилося, не може бути передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку. Отже, позивач вважає, що розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.04.2018 №208 та ордер №000744, що виданий на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.04.2018 №208 на ім`я [PERSON] , виданий з порушення статей 58, 59 УРСР. Крім того додатково 07.09.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Сидорчук Юлії Миколаївни відповідно до якої зазначено, що при подачі позовної заяви у 2018 році позивачем не було заявлено попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у зв`язку з тим, що не знала, що це можна було зробити. В той же час, представництво інтересів позивача здійснював інший адвокат, а тому попередній (орієнтований) розрахунок сум судових витрат, пов`язаних з наданням правничої (правової) допомоги в суді першої інстанції 30 000 (тридцять тисяч) гривень. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що справу направлено на новий розгляд відповідно до Постанови Верховного Суду від 14.07.2021. Згідно до зазначеної Постанови підставою направлення стало те, що суди попередніх інстанцій не встановили чи було вільним спірне жиле приміщення на момент вчинення оскаржуваного розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року № 208, а також видачі [PERSON] ордера на службове жиле приміщення. Таким чином, вирішуючи спір, першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичних обставин, мають значення для правильного вирішення спору. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.01.2021 під головуванням судді Зотько Т.А. визнано [PERSON] членом сім`ї померлої [PERSON] - наймача кімнати, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 01.06.2021 апеляційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишено без задоволення. Отже, прийняття розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року № 208, а також видача [PERSON] ордера на службове жиле приміщення було безпідставним, без урахування того, що в кімнаті, площею 17,8кв.м., у спірній квартирі проживає позивачка. Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування фонду Деснянського району м. Києва» не надали відповідь як повідомляли працівники ЖЕД про те, що будуть обстежувати кімнату у квартирі за адресою: [ADDRESS] , склали акт виключно працівники ЖЕД без участі сусідів, акт по суті надрукований, а не написаний на місці після обстеження від руки, тому було направлено адвокатський запит з метою отримання інформації, про те на якій підставі був складений Акт обстеження комунальної квартири від 05.03.2018, за чиїм дорученням, зверненням. 01 червня 2020 року було отримано відповідь на адвокатський запит з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» у якій зазначено, що працівники ЖЕД на виконання усного доручення відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської РДА намагалися здійснити обстеження квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач наголошує на тому, що розподіл житлової площі здійснювався згідно акту прийому-передачі житлової від 22.03.2018 №27, проте у відзиві на позовну заяву не обґрунтовано, на підставі чого було здійснено розподіл площі, коли вже між позивачем та відповідачем був спір по справі. Необхідно звернути увагу, що квартира за адресою: [ADDRESS] вся повністю використовувалася сім`єю, незважаючи на те, що були окремі рахунки щодо сплати за комунальні послуги. Бабуся позивачки, [PERSON] була інвалідом І групи і потребувала постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою № 008818 від 14.07.1997, висновок медико-соціальних (експертних) комісій про умови і характер праці інвалідів та лист. №28/16 від 24.09.2019 з Спеціалізованої кардіологічної медико-соціальної експертизи № 1 м.Києва. Також, до суду було надано лист-відповідь від 05.09.2019 з Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому зазначено, що [PERSON] , бабуся [PERSON] , не отримувала соціальні послуги, на обліку не перебувала та не отримувала жодних видів державних соціальних допомог в Територіальному центрі соціального обслуговування Деснянського району міста Києва Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджує, що позивачка разом з мамою, [PERSON] доглядала за бабусею, і що бабуся не могла проживати одна з урахуванням стану здоров`я. Отже, позивачка, була членом сім`ї [PERSON] , а також позивач набуло право на користування зазначеної кімнати, як член сім`ї наймача на підставі ст.64 та ч.2 ст. 65 ЖК УРСР. В матеріалах справи містяться заперечення від представника відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Зелінської Н.М. які дублюють обґрунтування відмови у позові, що зазначені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 28.09.2021, судом було вирішено прийняти про залучення [PERSON] в якості третьої особи. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Сидорчук Ю.М. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Зелінська Н.М. в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази та обставини які викладені у відзиві. Третя особа [PERSON] в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи: Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» - Савченко Н.В. в судовому засіданні просила вирішити справу відповідно до чинного законодавства України. Третя особа [PERSON] в судових засіданнях просив вирішити справу відповідно до чинного законодавства України. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Верховного суду від 14.07.2021, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року - скасовано, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не встановили чи було вільним спірне жиле приміщення на момент прийняття оскаржуваного розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 квітня 2018 року №208, а також видачі [PERSON] ордера на службове жиле приміщення. Рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м.Києва від 30.12.1983 року та на підставі ордеру 36178 від 17.01.1984 року у постійне користування було надано дві кімнати у двокімнатній квартирі [ADDRESS] на сім`ю у складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказана квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,3кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 17,8кв.м., 2-а кімната - 11,5кв.м., кухні площею 7,3кв.м., ванної кімнати 2,6кв.м., вбиральні 1,0кв.м., коридору 9,0кв.м., балконом 1,2кв.м. Загальна площа квартири складає - 50,4кв.м. Особовий рахунок було відкрито на [PERSON] , а після його смерті переоформлено на [PERSON] , яка є бабусею позивачки. [PERSON] , яка є мамою позивачки, відкрито окремий особовий рахунок на кімнату, площею 11,5кв.м., у квартирі [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2002, кімната площею 11,5кв.м., у квартирі [ADDRESS] була приватизована [PERSON] , яка на сьогодні і є власником зазначеної кімнати. Судом установлено, що з 30.09.2002 кімната у квартирі, площею 11,5кв.м., перебуває у власності [PERSON] , а кімната площею 17,8кв.м., - у комунальній власності територіальної громади м. Києва. У [PERSON] народилася донька [PERSON] (позивачка), [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, актовий запис № 999. [INFO] у [PERSON] народилася друга донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 545. Позивачка обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що з 2002 року вона проживала в кімнаті своєї мами, а в подальшому у зв`язку з народженням її молодшої сестри [PERSON] , 2006 році позивачка зі згоди своєї бабусі [PERSON] , вселилась в її кімнату, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] . [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Деснянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 814. 31.07.2017 [PERSON] звернула до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання її наймачем спірної кімнати та укладення з нею договору найму, після смерті своєї бабусі [PERSON] , обґрунтовуючи заяву тим, що проживала з квартиронаймачем в житловому приміщенні з 2006 року і є членом сім`ї наймача в розумінні частини другої статті 64 та частини другої статті 65 ЖК Української РСР, а тому має право на підставі частини першої статті 106 ЖК Української РСР вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Листом від 02.10.2017, Деснянською районною в м. Києві державною адміністраціє було відмовлено позивачу в укладенні договору найму. В обґрунтування вказаної відмови, Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією наведено положення статті 54 ЖК Української РСР, які регулюють порядок надання звільненого жилого приміщення наймачеві сусіднього приміщення в цій квартирі. Враховуючи вказану норму, Деснянська районна в м. Києві адміністрація робить висновок, що кімнати в квартирі [ADDRESS] , належать до різних форм власності, тому їх приєднання не відповідатиме нормам чинного законодавства. Згідно з актом прийому-передачі житлової площі від 22.03.2018 № 27 одну кімнату, площею 17,8кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] , як житло поточного звільнення, було передано від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації під службове житло з метою вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення. Відповідно до клопотання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» Розпорядженням Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 29.03.2018 № 160 «Про включення до числа службових житлових приміщень» одну кімнату, площею 17,8кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] було включено до числа службових житлових приміщень Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.04.2018 № 208 «Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про надання службового житла» кімнату, площею 17,8кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] було надано двірнику підприємства [PERSON] . 02.05.2018 [PERSON] на сім`ю, яка складається з одної особи було видано ордер №000744 на службове приміщення з одної кімнати жилою площею 17,80кв.м. в будинку [ADDRESS] . Вказаний ордер виданий на підставі Розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 24.04.2018 № 208. Судом установлено, що [PERSON] працює двірником, перебував на квартирному обліку з 24.02.2012 на загальних підставах, перебував у списках на отримання службового житла за місцем роботи та беззаперечно заслуговує на отримання службового жилого приміщення. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади, в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою, відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Згідно до ст.2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: -виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня; -законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян; -виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку; -підготовку та виконання відповідних бюджетів; -звіт про виконання відповідних бюджетів та програм; -взаємодію з органами місцевого самоврядування; -реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень. Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Положеннями статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України). Згідно із ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», актами місцевих державних адміністрацій - є відповідні розпорядження їх голів. А відповідно до ст. 41 цього ж Закону, голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, регулюється ЖК УРСР і Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення жилих умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470. Згідно з вимогами статті 52 ЖК УРСР та пункту 58 Правил, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів. Відповідно до пункту 39 Правил громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, крім осіб що мають право першочергового одержання жилих приміщень, осіб, які користуються перевагою у строках одержання жилих приміщень, а також випадків, передбачених абзацом другим цього пункту. Абзац 2 пункту 39 Правил встановлює, що адміністрації та профспілковому комітету підприємства, установи, організації за згодою ради трудового колективу дозволяється позачергово виділяти житло окремим висококваліфікованим спеціалістам та іншим працівникам з урахуванням їх трудового внеску. У відповідності до частин 1, 4, 5 статті 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із частин 2, 4 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Представник відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та представник третьої особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» обґрунтовуючи заперечення проти задоволення позовних вимог зазначили, що на момент винесення розпорядження кімната площею 17,8кв.м. в квартирі [ADDRESS] , визначена, як вільне приміщення без постійного місця проживання осіб, що підтверджується актом обстеження комунальної квартири від 05.03.2018. Згідно акту обстеження комунальної квартири [ADDRESS] від 05.03.2018 вбачається, що обстежити кімнату не представляється можливим, так як при неодноразовому обстеженні двері ніхто не відчиняє. Однак, суд критично ставиться до вищезазначеного акту, оскільки представником Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» в судовому засіданні надані пояснення, що будь-яких письмових розпоряджень від адміністрації не надходило для перевірки чи вільна спірна квартира, все здійснювалось на усній умові, один раз здійснили вихід до квартири, двері не відчинили і тому склали відповідний акт. Разом з тим, відповідно до Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27.01.2021, визнано [PERSON] членом сім`ї померлої [PERSON] - наймача кімнати, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Визнано право користування [PERSON] кімнатою, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 01.06.2021, апеляційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишено без задоволення. Встановлені факти та обставини в Рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 01.06.2021 та у Постанові Київського апеляційного суду міста Києва від 01.06.2021, суд приймає до уваги та вважає преюдиціальними для вирішення справи 754/6921/18, оскілки не спростовані належними та допустимими доказами зі сторони відповідача та третьою особою. Отже, як встановлено судом, позивачка [PERSON] постійно проживала і проживає у квартирі [ADDRESS] , а з моменту народження молодшої сестри саме разом з бабусею, зокрема до моменту смерті останньої. З 1 по 11 класи [PERSON] навчалась у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №250 з поглибленим вивченням математики Деснянського району м. Києва (у період з 02.09.2002 року по 01.06.2013 включно). Після закінчення школи [PERSON] вступила до Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка та закінчила навчання у 2017 році, отримавши кваліфікацію бакалавра обліку та аудиту. Крім того, під час проживання у спірному житлі [PERSON] користувалась медичною допомогою, що підтверджується відповідною медичною документацією, в якій зазначена адреса: [ADDRESS] . Згідно Акту про проживання, що був складений майстром дільниці та мешканцями будинку, затвердженим начальником ЖЕД-310 від 09.08.2017, позивачка разом із бабусею постійно проживала у кімнаті, площею 17,8кв.м. До того ж, [PERSON] була та залишається членом сім`ї померлої [PERSON] - колишнього наймача кімнати, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Отже, судом беззаперечно установлено, що на момент винесення розпорядження належного обстеження комунальної квартири [ADDRESS] не було, встановлення чи вільне приміщення здійснювалось на усній основі без перевірки жилого приміщення. Також, вищевикладене підтверджується, відповіддю Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на адвокатський запит, відповідно до якої зазначено, що працівники ЖЕД на виконання усного доручення відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської РДА намагалися здійснити обстеження квартири за адресою: [ADDRESS] , але такого обстеження не відбулося. З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва станом на 10 серпня 2018 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до паспортних даних позивачки вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , вказана квартира придбана за договором купівлі-продажу батьком позивача в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка є мамою позивачки. Відміток щодо зняття позивача з реєстрації за вказаною адресою матеріали справи не містять, як і відомостей про те, що позивачка перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Деснянському районі м. Києва. Разом з тим, слід зазначити, що на час звернення позивачки з вказаним позовом до суду, м.Севастополь, де значиться зареєстрованою за адресою належної на праві власності батьку позивачки квартири, є окупованою територією, а тому проживати за місцем свого реєстраційного обліку позивачка на даний час позбавлена можливості. Однак, сам факт реєстрації позивачки м. Севастополь за іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Зокрема суд вважає правильним зауважити, що позивачка [PERSON] обґрунтувала свій позов не тим, що має право на забезпечення додатковою жилою площею в порядку статті 54 ЖК УРСР, а вказує, що була членом сім`ї наймача в розумінні частини другої статті 64 та частини другої статті 65 ЖК УРСР, а тому має право на підставі частини першої статті 106 ЖК УРСР вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Отже судом беззаперечно встановлено, що у позивачки наявне право користування спірним жилим приміщенням, кімната, площею 17,8кв.м. у квартирі [ADDRESS] , як на час винесення розпорядження так і на час розгляду зазначеної справи не була та не є вільною. Згідно із статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського жилого фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК УРСР, відповідно до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формую втручання у право на житло. Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що [PERSON] як була так і залишається членом сім`ї померлої [PERSON] відповідно до ч.2 ст. 64 та ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР, розпорядження та ордер були видані з порушенням порядку і умов надання жилих приміщень, оскільки ордер може бути виданий лише на вільне приміщення, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача не спростовані, а відтак позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручі до уваги задоволення позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80грн.

Outcome: approved