Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , звернулися до суду із вищевказаним позовом, в якому просять суд визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. Так, [PERSON] та її сину [PERSON] відповідно до ордеру на жиле приміщення № [NUMBER] надано право на заняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , житлова площа 38,3 кв. м. Цей факт підтверджується копією ордеру на жиле приміщення №197, виданим Радою народних депутатів Дзержинського виконавчого комітету від 27.12.2002 року. У вказаній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] , а [PERSON] є донькою [PERSON] батьком якої є чоловік по першому шлюбу, позивач [PERSON] її батьком не є. Шлюб позивача [PERSON] та [PERSON] був розірваний ще у 2013 році. Після розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] у 2013 році, забравши усі свої речі, виїхали з квартири за невідомою адресою. Тому вони звернулися до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання втратившими право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 29 жовтня 2018 року їх позовні вимоги були задоволені частково - визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 07.12.2018 року. Отримавши рішення суду вони звернулися до відділу реєстрації місця проживання громадян Саксаганського району м. Кривого Рогу, де виконуючи рішення суду, були зняті з реєстрації [PERSON] та [PERSON] . Вони також дізналися, що в їх квартирі ще хтось зареєстрований. За запитом адвоката дізналися, що в їх квартирі з 30.10.2018 року був зареєстрований [PERSON] , [INFO] . На той час, коли відбувалось слухання щодо зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] , яка в їх квартирі не мешкала з 2013 року, зареєструвала в квартирні свого малолітнього сина [PERSON] . Перебуваючи у шлюбі чи ні [PERSON] народила дитину вони не знають, також їм невідомо чи змінила вона прізвище на прізвище чоловіка. Те, що в квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] підтверджується довідкою про склад сім`ї від 25.02.2019 року №2223, виданою відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради. Просять врахувати, що відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місце проживання дитини віком до 10 років є місце проживання її батьків. Отже місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , повинно бути за місцем проживання одного із батьків. Ухвалою суду від 08 липня 2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с.27-28). Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року витребувано докази по справі (а.с.82-83). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2020 року справу передано судді Ткаченкові А.В. (а.с.125). Ухвалою суду від 09 липня 2020 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі (а.с.131-132). Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.147-148). Правом на участь в судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] не скористались, однак подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, однак не з`явилась, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Треті особи, кожен окремо, також про час та місце проведення судового засідання повідомлені, до суду не з`явились, представники Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради та Служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, прийняття рішення у справі залишили на розсуд суду. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, її неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була отримана у користування від держави на підставі ордеру №197 від 27 грудня 2002 року, виданого на ім`я [PERSON] , як уповноваженого квартиронаймача, сім`я якого складається з чотирьох чоловік: дружини [PERSON] , дочки - [PERSON] , та матері - [PERSON] (а.с.9). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 07.12.2018 року. (а.с.10). Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради від 25.02.2019 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 11.02.2003 року, [PERSON] - з 11.02.2003 року, та [PERSON] , [INFO] - з 30.10.20018 року. (а.с.26). Відповідно до актового запису про народження №464 від 26 жовтня 2018 року - [PERSON] , народився [INFO] , його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.90). Відповідно до актового запису про шлюб №184 від 27 квітня 2018 року - [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище [PERSON] після реєстрації шлюбу змінено на - [PERSON] (а.с.140). При цьому, як слідує із акту від 01 жовтня 2021 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] та її син [PERSON] з березня 2013 року у кв. 53 даного будинку не проживають. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що [PERSON] та її син [PERSON] не проживають у неприватизованій квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, [PERSON] рішенням суду визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим вважають, що [PERSON] втратив право користування цим житловим приміщенням. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї уповноваженого наймача неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Згідно із ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п.55, ECHR 1999-VI). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до положень ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Разом з тим, положеннями ч.4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. З огляду на те, що відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] в житловому приміщенні, яке наразі перебуває у володінні та користуванні позивачів, не проживають понад 6 місяців без поважних причин, а саме з 2013 року, квартиронаймачем відповідач [PERSON] не є, крім того рішенням суду від 29 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 07.12.2018 року відповідачка [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , дійсне місцезнаходження відповідача із сином не відоме, в той час як реєстрація місця проживання [PERSON] створює позивачам перешкоди в користуванні квартирою, обмежуючи їх майнові права, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої позивачами вказаної негаторної вимоги та необхідність її задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (зі змінами), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні приписи містяться в п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачів 768 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.2).

Outcome: approved