Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], про стягнення грошових коштів.. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду повідомлений належним чином. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наданих суду документів. Вивчив матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2010 року [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в суму 40\~000,00грн під 3,2 % у місяць. 07 березня 2014 року позивачка надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 8000 доларів США з умовою повернення суми у повному розмірі до 12.03.2014 року. Факт передачі та отримання грошових коштів підтверджується розписками від 01.09.2010р. та від 07.03.2014р. Відповідачем по розписці від 01.09.2010р. станом на 08 лютого 2016 р. кошти не повернуті, сума основного боргу складає 40 000,00 грн. По розписці від 07.03.2016р. станом на 08 лютого 2016 р. відповідачем було повернуто 3 100 доларів США.. Тобто, сума заборгованості становить 4900,00 доларів США, що за курсом долара відносно гривні станом на 08.02.2016р. становить 128870 грн . Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України, позивальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику ((грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, встановлені договором. Таким чином, відповідно до розрахунку, наявного матеріалах справи, сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає: -по розписці від 01.09.2010р. сума основного боргу складає 40000,00грн., сума боргу з урахуванням 3,2% відсотка, які передбачені розпискою, складає 83 200,00 грн. - по розписці від 07.03.2014р. основна сума боргу складає 128 870,00 грн , 3% річних від простроченої суми складає 7 393,25 грн., пеня з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення складає 90 350,22 грн., сума інфляційних втрат за весь час прострочення складає 78 224,09 грн. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Дослідив докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі..

Outcome: approved