Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд з вказаним позовом до відповідача [PERSON]. У ньому просить стягувати з відповідача по 844,5 грн. на утримання кожного з їх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення ними повноліття. В обґрунтування цих вимог зазначає, що відповідач ухиляється від виконання свого обовязку утримувати дітей, а тому з нього слід стягувати аліменти. В процесі розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та просила стягувати з відповідача на утримання дітей аліменти в розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2017 року і до досягнення дітьми повнолітня. У судове засідання ні позивачка, ні її представник не зявились. Остання подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності у якій зазначає, що уточнені позовні вимоги підтримує. Відповідач також у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності у якій також зазначає, що уточнені позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Частиною 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, прийшов до переконання, що наявні законні підстави для задоволення позову з огляду на таке: 12 жовтня 2002 року сторони уклали шлюб, котрий розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2016 року, ухваленим у цивільній справі № 607/18406/15-ц. 12 серпня 2007 року у сторін народився син [PERSON], а 04 квітня 2011 року [PERSON] Усі вказані вище обставини визнані сторонами, а тому, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Однак такої домовленості між позивачкою та відповідачем не досягнуто, тому слід врегулювати ці відносини рішенням суду. Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до абз. 2 ч 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на вказану норму права, суд не бере до уваги посилання представника позивачки на мінімальний розмір аліментів на утримання дітей у 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з довідки про доходи від 05 травня 2017 року, виданої за підписом директора та головного бухгалтера товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», позивачка працює кухарем 5-го розряду у вказаному підприємстві і її дохід за період з листопада 2016 року до квітня 2017 року склав 11'000 грн. Відповідач працює двірником у ОСБЖБ «Богуслава» і з грудня 2016 року по травень 2017 року він отримав дохід у сумі 9'811,84 грн. Вказане стверджується довідкою про заробітну плату та інші прибутки, виданою за підписом директора та бухгалтера ОСБЖБ «Богуслава». Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття (ч.ч. 2,3 ст. 183 СК України). Таким чином вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання дітей до їх повнолітня є необґрунтованими, позаяк у випадку коли аліменти стягуються на двох дітей, то таке стягнення встановлюється до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Також слід вказати, що згідно з частиною 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. За таких обставин, враховуючи приписи ст. 182 СК України, зважаючи на фінансові потреби дітей, матеріальне становище відповідача, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення із останнього на користь позивачки аліментів на утримання синів у розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини у віці від 6 до 18 років, щодо кожного з дітей, але не більше 70 відсотків його заробітної плати, щомісячно, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, слід допустити до негайного виконання. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути 640 грн. судового збору.

Outcome: approved