Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної смертю. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 20.01.2018 о 22:42 на залізничній станції «Кобижча» Південно-Західної залізниці Бобровицького району, вантажний потяг №2135 скоїв наїзд на [PERSON] , який знаходився на пероні. За даним фактом 21.01.2018 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018270080000027 та розпочато досудове розслідування Бобровицьким ВП ГУНП в Чернігівській області. [INFO] [PERSON] помер від отриманих травм в Бобровицькій ЦРЛ. Причиною смерті стали отримані від наїзду потяга травми. Між наїздом на [PERSON] та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. 29.01.2018 кримінальне провадження було закрите постановою слідчого. Після поміщення [PERSON] до лікарні, вони перебували з останнім та сподівалися що батько виживе. Від невизначеності та постійної тревоги за життя батька вони переживали неймовірні страждання, був повністю порушений сон, оскільки весь час вони думали про те, чи виживе він після ДТП. Після того як йому в лікарні стало гірше, їх страждання посилилися. Звістка про смерть рідної людини стала раптовою та психотравмуючою, вони відчували пригнічення, депресію, страх перед залізницею, а також гостре відчуття несправедливості, оскільки трагічна подія повністю змінила їх життя та забрала близьку людину, чим повістю зруйнувала важливий життєвий зв`язок. Попередній стан ніколи не може бути відновлений, так як смерть є неповоротною та надзвичайно тяжкою втратою. Будь-які зусилля не зможуть повернути батька, що свідчить про особливу тривалість страждань, пов`язаних із смертю. Отриману внаслідок смерті батька моральну шкоду вони визначають в сумі 400 000 грн., яку просять стягнути з відповідача, а також витрати на правову допомогу. В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, надали заяву в якій просять справу розглянути без їх участі, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представниця відповідача заперечувала проти задоволення позову та вказала, що згідно постанови слідчого про закриття кримінального провадження випадок травмування [PERSON] стався на об`єкті залізничного транспорту. В результаті службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру складено акт, згідно якого під час слідування поїздом по першій головній колії станції Кобижча машиністом та його помічником було помічено людину, яка сиділа на краю низької пасажирської платформи, на сигнали великої гучності не реагувала, було застосоване екстрене гальмування, однак наїзду уникнути не вдалося. На потязі були увімкнені сигнальні вогні. Територія станції освітлювалась. Нещасний випадок стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», де вказано, що пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше 5 метрів, сидіти на краю посадкової платформи, перону. Вказані дії свідчать про умисел потерпілого, а тому відповідно до ст. 1187 ЦК України просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представниці відповідача, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 20.01.2018 о 22:42 на залізничній станції «Кобижча» Південно-Західної залізниці Бобровицького району вантажний потяг №2135 скоїв наїзд на [PERSON] , який знаходився на пероні. За даним фактом 21.01.2018 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018270080000027 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 276 КК України. [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.17, 22). Як вбачається із лікарського свідоцтва про смерть та довідки про смерть №199 від 27.01.2018, смерть [PERSON] настала внаслідок забою головного мозку, відкритої внутрішньочерепної травми, переломів кісток та склепіння черепа, особа травмована при зіткненні з поїздом. Відповідно висновку експерта №26 від 27.01.2018, причина настання смерті [PERSON] знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями. Всі тілесні ушкодження спричинені одночасною дією тупих предметів по механізму удару та тертя і могли виникнути в тому числі при залізничній травмі внаслідок удару потягом 18.01.2018. Згідно постанови слідчого 29.01.2018 кримінальне провадження закрите. З даної постанови вбачається, що 20.01.2018 о 22:42 на залізничній станції «Кобижча» Південно-Західної залізниці Бобровицького району на низькій пасажирській платформі в напрямку м. Київ сидів [PERSON] , ноги якого були спрямовані до колій. Вантажний потяг №2135, який прямував по колії застосував екстрене гальмування, проте травмував останнього. Наслідком злочину, передбаченого ч.2 ст. 276 КК України є створення небезпеки для життя людей або настання інших тяжких наслідків. З урахуванням того, що [PERSON] отримав травму на залізничній станції «Кобижча», сидячи на низькій пасажирській платформі, ноги спрямував в бік колії, при цьому схиливши голову та з урахуванням того, що причина смерті не пов`язана з будь-яким кримінальним правопорушенням, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 276 КК України. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц) та постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року №61-10154 св18 (справа №355/812/17). За змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18) та інших. Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на наявність обставин непереборної сили або умислу потерпілого. Діяльність, пов`язана з використанням потягів є джерелом підвищеної небезпеки, а оскільки володільцем потягу є АТ «Укрзалізниця», то воно зобов`язане відшкодовувати завдану транспортними засобами, якими воно володіє, шкоду. Моральна шкода позивачам завдана смертю їх батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивачів, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому додаткові зусилля на організацію свого життя. Відновити становище, яке існувало до смерті батька у житті позивачів неможливо. За наслідками смерті позивачі позбавлені моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. За матеріалами справи не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на залізничній колії, як не встановлено і факту свідомого порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. АТ «Українська залізниця» не наведено будь-яких даних, які б свідчили, що [PERSON] передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, а тому посилання представниці відповідача на відсутність підстав для відшкодування шкоди у зв`язку із умислом потерпілого є безпідставним. При цьому суд також враховує, що смерть [PERSON] спричинена також у зв`язку з його особистою необережність та перебуванням на залізничній платформі сидячи до колій, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. З огляду вищевикладене та з урахуванням зазначених обставин стягненню підлягає сума у розмірі 200 000 грн., що на думки суду є належним відшкодуванням у цьому випадку. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, позивачі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, пропорційний до задоволеної частини позовних вимог у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Матеріали справи не містять договорів про надання правової допомоги та розрахунків сум витрат на надання правової допомоги, позивачами не надано жодних квитанцій про сплату ними коштів за надані адвокатами послуги. Також всупереч вимогам ст. 137 ЦПК України не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів суми витрат на правову допомогу.

Outcome: partial