Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просили: визнати право власності на квартиру по 1/2 частці кожній в порядку спадкування за законом, витребувати майно з чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтовували тим, що квартира [ADDRESS] , вибула з власності [PERSON] (первісний позивач/спадкодавець) на користь [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., який в подальшому було визнано недійсним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2014. Проте рішення суду виконати неможливо, оскільки [PERSON] було відчужено спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. В подальшому між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Самойленко Ю.М. за №2045. Таким чином на даний час, спірна квартира зареєстрована за [PERSON] , а тому позивачі позбавлені можливості реалізувати свої права власності на спадкове майно, у зв`язку з чим просили витребувати у відповідача [PERSON] на їх користь спірну квартиру та визнати за кожною по 1/2 частці квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В свою чергу, відповідач подав до суду зустрічний позов, в якому просила визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивач за зустрічним позовом являється власником спірної квартири та добросовісним набувачем. Ухвалою суду від 07.10.2014 задоволена заява позивача [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] [PERSON] та представник позивачів в судовому засіданні підтримали вимоги первісної позовної заяви, просили задовольнити її з наведених підстав, зустрічний позов не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити в його задоволенні. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали, а позовні вимоги первісного позову не визнали, з підстав, викладених в своїх заперечннях, просили відмовити в його задоволенні. Представник Київської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Подали до суду свої заперечення в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на оплату судового збору. Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29.03.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] ( колишні назви: [ADDRESS] ). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2014, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.05.2014, було визнано недійсним вказаний договір дарування та зобов`язано [PERSON] повернути спірну квартиру [PERSON] Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві [PERSON] було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій щодо виконання рішення суду та реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] , оскільки квартира зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 26.05.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. за реєстраційним №1172 на праві приватної власності за [PERSON] . Проте, рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві прав на нерухоме майно Максименко Л.О. № 16533018 від 16.10.2014 відмовлено у державній реєстрації виникнення обтяження, так як «заява про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подана після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем», об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 20.08.2014 за гр. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самойленко Ю.М. 20.08.2014 за № 2045. Згідно Свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2015 було залучено правонаступників [PERSON] (дружину померлого) та [PERSON] (донька померлого) долучено по справі у якості позивачів. У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За умовами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України дружина та донька померлого [PERSON] , э спадкоємцями першої черги за законом. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, постановою державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицької С.А. від 03.12.2015 позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки право власності на нерухоме майно зареєстровано за іншою фізичною особою. Згідно доводів первісного позивача та правонаступників позивача, [PERSON] , який купив 26.05.2014 у [PERSON] спірну квартиру достовірно було відомо про те, що між [PERSON] та [PERSON] був судовий спір щодо спірної квартири, адже починаючи з 09.02.2012 [PERSON] є головою правління ЖБК «Плановик» (м. Київ вул. Лаврська, 24-б-в) і власником квартири [ADDRESS] , тому, саме через нього, [PERSON] намагався, як вручити [PERSON] судове повідомлення про розгляд справи так і намагався встановити суму боргу по оплаті комунальних послуг за спірною квартирою; по-друге, як вбачається із заяви [PERSON] до Голови ЖБК «Плановик» [PERSON] від 16.12.2013 із резолюцією останнього від 18.12.2013, [PERSON] просив голову правління не видавати [PERSON] довідку форми 3, так як ним оспорюється право володіння спірної квартири (позов до суду подано 05.02.2014, перше судове засідання 25.02.2014); по-третє, після ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва, в квітні 2014, [PERSON] ознайомив [PERSON] із рішенням суду, та намагався визначитися з ним, як з головою правління про складання акту щодо здійснення [PERSON] перебудови в спірній квартирі тощо. Купуючи спірну квартиру в травні 2014. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2014 [PERSON] , не мав права відчужувати спірну квартиру, адже правовстановлюючий документ - Договір дарування від 29.03.2011, на підставі якого було укладено даний правочин з [PERSON] , був визнаний недійсним рішенням суду, яке набрало законної сили 25.03.2014. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22.11.2012 у справі № 6-136цс12, за змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу. Крім того, згідно п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Як було встановлено судом, [PERSON] придбав спірну квартиру за відплатним договором у [PERSON] , проте на момент укладення договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ - договір дарування від 29.03.2011, рішенням суду було визнано недійсним, а тому суд приходить до висновку, що квартира вибула з володіння [PERSON] поза волею останнього. В подальшому спірна квартира була відчужена на підставі договору дарування від 20.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Самойленко Ю.М. за №2045. За встановлених судом обставин, вибуття квартири з власності первісного позивача відбулося поза його волею, а отже, є всі підстави витребувати майно від кінцевого власника майна, незважаючи на обставини набуття майна кінцевим набувачем (на підставі наступного договору дарування). Крім того, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що під час укладення та підписання договору купівлі-продажу спірної квартири від 26.05.2014 та укладення та підписання договору дарування від 20.08.2014, будь-які відомості про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна були відсутні, оскільки згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Що стосується вимог зустрічного позову слід зазначити наступне. Як вбачається з зустрічної позовної заяви, підставами зазначеного позову, є визнання [PERSON] добросовісним набувачем спірної квартири на підставі договору дарування від 20.08.2014. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини 3 статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Під час розгляду такого позову відповідач згідно зі статтею 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Добросовісність володіння, набуття майна створюють ще одну важливу перевагу для незаконного володільця речі, а саме: коли від недобросовісного набувача майно може бути витребуване в усіх випадках, то від добросовісного законного набувача - у разі коли майно загублене, викрадене або вибуло з володіння власника (іншої особи, якій він передав майно у володіння) іншим шляхом поза їхньою волею (стаття 388 ЦК України). Аналізуючи зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту у розумінні ст. 16 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких покладає витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, на відповідача, що складає 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved