Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивачка 29 липня 2019 року звернулася у суд з позовом про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, покликаючись, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 8 червня 2000 року і від спільного подружнього життя мають повнолітню доньку [PERSON] , 2000 року народження. Однак спільне життя у неї з відповідачем не склалось, так як між ними не було взаєморозуміння, вони виявилися людьми з різними поглядами на життя і ведення спільного господарства. Через постійні конфлікти спільне сімейне життя стало неможливим і нестерпним, у зв`язку з чим шлюбні відносини між ними припинено з 2017 року. З цього часу їх шлюб носить лише формальний характер, збереження цього шлюбу є неможливим, так як за час спільного проживання ними втрачено основи шлюбу - почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, довіри та підтримки. Вважає, що причини, які спонукали її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. За наведеного, просить шлюб розірвати. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, проте представник позивачки подала до суду заяву, в якій позов підтримує та просить справу розглядати без її та позивачки участі, що суд вважає за можливе. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача, який в судове засідання не з`явився, відзиву суду не подав, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судових засідань повістками, котрі направлялися рекомендованими листами, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений один із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 8 червня 2000 року і від спільного подружнього життя мають повнолітню доньку [PERSON] /а.с.5/. Судом беззаперечно встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, так як між ними не було взаєморозуміння, постійно виникали конфлікти, з 2017 року вони не підтримують сімейних відносин, позивачка втратила до відповідача хороші почуття і не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони не підтримують сімейних відносин вже тривалий час, позивачка втратила до відповідача хороші почуття і помиритися з ним не бажає, а тому цей шлюб слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.12, 89, 264, 265 ЦПК України,

Outcome: approved