Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначила, що до 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем по справі. На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 14553 гривні 70 копійок. Позивач просить: -стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року з урахуванням всіх належних утримань в сумі 11612 гривень 00 копійок. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, заперечень проти ухвалення заочного рішення по справі не висловила. Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, відзив на позовну заяву не подав, зважаючи на що та беручи до уваги відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, працювала штукатуром 4 роряду дільниці з ремонту виробничих споруд та будівель виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.5-9). 17 липня 2017 року [PERSON] звільнена із займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією наявної в матеріалах справи трудової книжки (а.с.5-9). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року позивачка [PERSON] надала довідку, за підписом головного інженера Дмитренко Ю.О. та головного бухгалтера Трускалової О.І., з якої вбачається, що за вказаний період часу позиваці нараховано заробітну плату в розмірі 14553 гривні 70 копійок (за березень 2017 року - 3319 грн 48коп, за квітень 2017 року - 2130 грн 52 коп, за травень 2017 року - 00 грн 00коп, за червень 2017 року - 672 грн 80 коп, за липень 2017 року - 8430грн 90коп). Сума до виплати складає 11612 гривень 00 копійок, відсутнє документальне підтвердження про виплату заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.4). Відповідачем зазначені у вказаній довідці відомості про розмір нарахованої позивачці [PERSON] заробітної плати не спростовані. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (станом на 27 серпня 2019 року) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.22-24), позивачці відповідачем в березні 2017 року було нараховано заробітну плату в розмірі 3319 гривень 48 копійок, за квітень - липень 2017 року відомості про нарахування заробітної плати відсутні. Ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2019 року та від 15 листопада 2019 року в частині витребування доказів відповідачем не виконані, зважаючи на що суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Будь-яких доказів про виплату на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року відповідачем не надано. Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відомості, викладені в наданій позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог довідці відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку про те, що позивачка довела заявлені позовні вимоги. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року в розмірі 14553 грн 70коп. Суд вважає за необхідне зауважити, що заборгованість по заробітній платі за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 14553 грн 70коп визначена без урахування обов`язкових платежів та податків і не є виходом за межі заявлених позовних вимог. Заборгованість по заробітній платі за період часу з березня по липень 2017 року у розмірі 14553 грн 70коп підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Зважаючи на те, що [PERSON] до 17 липня 2017 року перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», майнові вимоги позивачки щодо оплати її праці відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі.

Outcome: approved