Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивачка 11 листопада 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди (а.с.3-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що являється власницею 60% нежитлового приміщення, загальною площею 191,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] 29 грудня 2006 року між нею та [PERSON] було укладено договір оренди вищевказаного нежитлового приміщення, відповідно до умов якого строк дії договору сторони погодили до 29 грудня 2007 року, зі сплатою орендної плати в розмірі 50,00 грн. на місяць, як було визначено умовами договору оренди, що укладався між сторонами 01 квітня 2005 року. Відповідач неналежним чином виконував умови договору щодо сплати орендної плати, у зв'язку із чим, позивачка неодноразово зверталась до суду із позовами про стягнення з нього грошових коштів. Починаючи з 03.11.2007 року позивачка неодноразово попереджала відповідача про закінчення строку дії договору оренди та про необхідність звільнити займане ним орендоване нерухоме майно, але по теперішній час відповідач так і не виконав вимоги позивачки та продовжує користуватись нежитловим приміщенням безоплатно. Починаючи з 2008 року по 2012 рік сторони в судовому порядку вирішували спори щодо користування нежитловим приміщенням, загальною площею 191,8 кв.м., розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] Позивачка зазначає, що відповідач безпідставно та безоплатно використовуючи її майно, завдав їй значної матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому уточнивши та збільшивши свої вимоги просить суд стягнути із відповідача на свою користь суму упущеної вигоди в розмірі 353 165,20 грн., неустойку в сумі 8 600,00 грн., моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Відповідач [PERSON] в свою чергу 22 січня 2015 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди (а.с.35-40). В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з квітня 2004 року між сторонами існували договірні правовідносини щодо оренди 60/100 частин нежитлового приміщення розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] В червні 2007 року [PERSON] запропонувала йому купити 60/100 належних їй частин вищевказаного нежитлового приміщення, у зв'язку із чим, 27.06.2007 року він передав їй в якості завдатку 5 000,00 доларів США, а остання зобов'язалась продати вищевказане нежитлове приміщення за 160 000 грн. після виготовлення необхідних документів, про що свідчить письмова розписка. Задля оформлення документів купівлі-продажу нерухомості, [PERSON] на ім'я [PERSON] оформила довіреність від 26.06.2007 року, але на підставі заяви [PERSON] вона була скасована того ж дня. Згідно письмової розписки від 10.08.2007 року [PERSON] зобов'язалась не брати орендну плату із [PERSON], та вже 03.11.2007 року надіслала йому вимогу звільнити приміщення, відмовляючись повернути передані в якості завдатку грошові кошти. В судовому порядку із [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аванс в сумі 39 861,50 грн. та судові витрати. В порядку примусового виконання рішення суду [PERSON] в строк до 20.10.2011 року було запропоновано добровільно виплатити на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 40 276,00 грн., але лише 01.09.2012 року вона виплатила у повній мірі дану вимогу. Отже, позивач вважає, що [PERSON] неналежним чином виконану вала свої зобов'язання щодо виконання рішення суду щодо виплати коштів, а тому за період з 15.09.2011 року по 01.09.2012 року має сплатити на його користь пеню в сумі 5 899,53 грн., 3% річних в сумі 1 160,55 грн., а всього 7 060,08 грн. Також, своїми діями [PERSON] завдала [PERSON] збитки у вигляді упущеної вигоди, яка становить, за період з 2009 року по 2012 рік, 60 897,60 грн. А також, значної моральної шкоди, яку [PERSON] оцінює в сумі 5 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач за зустрічним позовом - [PERSON], просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь грошову суму в розмірі 7 060,08 грн., яка складається із: пені за прострочення зобов'язання за період з 15.09.2011 року по 01.09.2012 року в сумі 5 899,53грн., та 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 1 160,55 грн.; збитки в сумі 60 897,60 грн.;моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн., судовий збір в сумі 729,57 грн. В судовому засіданні [PERSON] та її представник діючий за довіреністю - [PERSON] вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Проти вимог зустрічного позову заперечували у повному обсязі. У судовому засіданні [PERSON] та його представник за договором адвокат Стрюк С.В., в судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечували та просили відмовити у повному обсязі. Вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні, повний текст складений 17 квітня 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що на праві приватної власності [PERSON] належать 60/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.105). Згідно ст..316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст..317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст..319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 01 квітня 2005 року та 01 січня 2006 року між сторонами було укладено договори оренди (а.с.97-99,100-102), відповідно до умов яких орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Пунктом 3.1. договорів оренди, розмір орендної плати сторонами визначено в розмірі 50,00 грн. У період часу з 2008 року по 2012 рік спірні питання, що виникали між сторонами щодо нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], вирішувались в судовому порядку (а.с.5-9,10-12,13-14,15-16,17-20,21-22,70-72). Згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2011 року, частково зміненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.09.2011 року, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2012 року (а.с.17-20,21-22), встановлено, що 29 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 191,8 кв.м., розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], які належать на праві приватної власності [PERSON] Відповідно до договору оренди від 29.12.2006 року строк його дії сторони визначили до 29.12.2007 року. Орендна плата становила 50,00 грн. на місяць. Також, даним договором передбачено, що у випадку відсутності заяви жодної із сторін про відмову від договору за місяць до спливу встановленого у договорі строку, він вважається продовженим на той же самий строк та на тих самих умовах, які передбачені договором. З липня 2007 року [PERSON] припинив сплачувати орендну плату за договором оренди від 29.12.2006 року, та разом з тим, відповідно письмової розписки, [PERSON] починаючи з 10.08.2007 року зобов'язалась не брати орендну плату з [PERSON] (а.с.45). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2011 року, яке частково змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.09.2011 року із [PERSON] в порядку примусового виконання рішення суду стягнуто на користь [PERSON] аванс у розмірі 39 861,50 грн. та судові витрати в сумі 415,00 грн., а всього 40 276,50 грн., яке [PERSON] виконала в добровільному порядку перерахувавши 01.09.2012 року на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. (а.с.48,49). Так, відповідно до ст..22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Виходячи із вищезазначеної норми закону, можна зробити висновок, що майнова шкода (збитки) - це виражене в грошовій сумі будь-яке зменшення наявного майна та інше ураження майнового інтересу однієї особи, заподіяне протиправною дією іншої особи. Згідно ст..1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст..623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Суд наголошує, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) необхідно враховувати заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Отже, якщо кредитор не вжив достатніх заходів направлених на запобігання виникнення збитків чи зменшення збитків то шкода з боржника не стягується. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести факт: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини. Так, не заважаючи на покладений обов'язок доказування, згідно вимог ст..60 ЦПК України, сторони - позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовами - [PERSON], позивач за зустрічним та відповідач за первісним позовами - [PERSON], взагалі не довели жодним чином, які саме заходи були ними вжиті задля запобігання виникнення чи зменшення збитків завданих винною стороною, не доведено неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також, в свою чергу сторонами не надано жодних доводів у підтвердження того, що вони могли і повинні були отримати визначені в позові доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила їх можливості отримати прибуток, тому підстави для застосування положень ч.4 ст.623 ЦК України взагалі відсутні. Щодо заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить із наступного. Згідно до ст..23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.2,3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди - є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Аналізуючи доводи [PERSON] та [PERSON] щодо завданої їм внаслідок неправомірних дій моральної шкоди, суд вважає, що дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог позовних ані за первісним позовом, ані за зустрічним, так як сторони взагалі не довели та не надали жодних доказів у підтвердження законності та обґрунтованості своїх вимог, тому відмовляє у задоволенні первісного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд враховує, що сторони від сплати судових витрат не звільнені, їх позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку із чим, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed