Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право на проживання у будинку [ADDRESS] . Посилається на те, що їй на підставі договору дарування від 28.01.2014 належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] до довідки відділу державної реєстрації Тячівської міської ради [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Варто зазначити, що це один і той самимй будинок. [PERSON] не проживає у даному будинку понад один рік без поважних причин, оскільки виїхав за кордон в Ізраїль, де проживає останні два роки. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в будинку не має і взагалі житлом не цікавиться. Перешкод у користуванні житловим приміщенням ні вона, ні члени її сім`ї відповідачу не чинили. Навпаки вони дали дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача у будинку після одруження з її донькою. На сьогоднішній день шлюб між ними розірвано. Реєстрація відповідача порушує її права на вільне користування та розпорядження будинком. Вона не в змозі оформити субсидію, подарувати будинок чи вчиняти будь-які дії. [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Надала заяву в якій просить розглянути справу в її відсутності та позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Під час розгляду справи суд встановив, що 28.01.2014 [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] . Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.01.2014 [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 56.1 м.кв. Довідкою Тячівської об`єднаної територіальної громади від 19.10.2021 стверджено, що згідно рішення № 453 Руськополівської сільської ради від 26.03.2013 року, земельна ділянка та житловий будинок по [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 19.10.2021, у будинку [ADDRESS] , власницею будинку є [PERSON] , зареєстрований [PERSON] не проживає у вказаному будинку близько семи років. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені стст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено стст. 379, 382 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту постанови Верховний Суд України № 6-57цс11 від 16.01.2012 року вбачається, що аналіз норм цивільного законодавства України - стст. 16 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України-, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] більше року не проживає у належному позивачці житловому будинику [ADDRESS] , та будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не наведено, а тому його слід визнати таким, що втратив право на проживання в будинку, що належить позивачці. За таких обставин позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Тому

Outcome: approved