Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду, посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить їх на праві спільної сумісної власності з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Право спільної сумісної власності виникло внаслідок спільної приватизації квартири згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі чого сторонам було видано Свідоцтво про право власності на житло № 263 від 25.02.1994 року. 29 серпня 1997 року відповідачі виїхали за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю і з того часу позивачі самостійно утримують квартиру, систематично сплачують комунальні послуги за власні кошти та здійснили капітальний ремонт. З моменту виїзду відповідачі до м. Харкова не приїздили, в квартирі не з»являлися, тобто не проживали в ній більше 10 років, їх особистих речей в квартирі нема. Будь-яких претензій щодо володіння спірною квартирою відповідачі не заявляли та правочинів, пов'язаних з користуванням квартирою не укладали. З моменту виїзду відповідачів позивачі відкрито, безперервно володіють квартирою, несуть тягар її утримання та дбають про квартиру як про своє власне майно. Відповідачі не мають інтересу до спірної квартири та не бажають приймати участі в здійсненні своїх прав у якості співвласників, що вони неодноразово підтверджували під час телефонних розмов, однак вони не мають змоги приїхати до України для укладання правочину на користь позивачів внаслідок особистих обставин. Фактично відповідачі відмовилися від своїх часток у спірній квартирі на користь позивачів, що підтверджується їх фактичними діями, тому позивачі просили визнати за ними право власності в рівних частинах на двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою : [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги, надали судові аналогічні пояснення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з»явилися, надали судові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі та підтвердили, що вважають позивачів єдиними належними власниками квартири, визнання права власності на квартиру в цілому не порушує законних прав та інтересів ні відповідачів, ні третіх осіб. Вказані заяви посвідчені віце-консулом Консульства України в місті Хайфа Держави Ізраїль. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за останнім відомим місцем проживання, про причину неявки суд не сповістив. Суд, вислухавши пояснення позивачів та їх представника, свідка, перевіривши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] загальною площею 44,7 кв. м. , яка приватизована на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого 25 лютого 1994 року за реєстровим № 263 / а. с. 3-4/. 29 серпня 1997 року відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виїхали за межі України на постійне місце проживання до Ізраїлю / а. с. 21-23/ і з моменту виїзду відповідачі до м. Харкова не приїздили, в квартирі не з»являлися, тобто не проживали в ній більше 10 років, їх особистих речей в квартирі нема. Будь-яких претензій щодо володіння спірною квартирою відповідачі не заявляли та правочинів, пов'язаних з користуванням квартирою не укладали. З 1997 року позивачі самостійно утримують квартиру, систематично сплачують комунальні послуги за власні кошти, неодноразово здійснювали поточні ремонти та здійснили капітальний ремонт квартири, дбають про квартиру в цілому, як про своє власне майно / а. с. 61-74/. Свідок [PERSON] пояснив судові, що є сусідом позивачів, які вдвох проживають в спірній квартирі, інших осіб, в тому числі відповідачів, які б тимчасово або постійно проживали в цій квартирі, він ніколи не бачив. Саме позивачі утримують квартиру та сплачують комунальні послуги за її користування. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, що передбачає юридичну можливість власника здійснювати щодо неї свою волю, використовувати корисні якості майна та можливість встановлювати, змінювати, припинити юридичну долю майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. При розгляді цього спору судом вставлено, що з 1997 року, тобто з моменту виїзду відповідачів за межі України на постійне проживання, позивачі відкрито, безперервно володіють квартирою [ADDRESS] , несуть тягар її утримання в цілому та дбають про квартиру як про своє власне майно. Відповідачі не мають інтересу до спірної квартири та не бажають приймати участі в здійсненні своїх прав у якості співвласників, що вони підтвердили у своїх заявах. Крім того, дії відповідачів свідчать про те, що вони фактично відмовилися від своїх часток у спільній сумісній власності на квартиру. Тому суд вважає можливим визнати за позивачами право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку набувальної давності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved