Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення суми авансу, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.02.2018 року вона передала [PERSON] аванс в розмірі 2000,00 дол. США за придбання в майбутньому земельної ділянки в с. Будисько Баранівського р-ну Житомирської обл. На підтвердження чого відповідачкою була власноруч написана розписка в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Договір купівлі-продажу будинку між ними укладено не було, ніякого зобов'язання у позивачки з виплати відповідачці вартості будинку не виникло. Таким чином, відповідачка володіє грошовими коштами, що належать позивачці, без достатніх правових підстав. Позивачка неодноразово просила відповідачку повернути сплачену нею суму грошей. Однак, [PERSON] отриману суму авансу в добровільному порядку повертати відмовляється, а тому [PERSON] змушена була звернутися до суду. У судовому представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 08.02.2018 року [PERSON] передала [PERSON] аванс в розмірі 2000,00 дол. США за придбання в майбутньому земельної ділянки в с. Будисько Баранівського р-ну Житомирської обл. На підтвердження чого відповідачкою була власноруч написана розписка в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт передачі авансу в розмірі 2000,00 дол. США. Так, свідок [PERSON], у суді пояснила, що [PERSON] є її знайомою та що вона було свідком, коли [PERSON] передавала [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 дол. США як аванс за придбання земельної ділянки. [PERSON] власноручно написала розписку про отримання зазначених коштів. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що є знайомою [PERSON], що [PERSON] хотіла продати земельну ділянку, яку [PERSON] хотіла придбати. [PERSON] зазначила, що була присутня, коли [PERSON] передавала [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 дол. США як аванс за придбання земельної ділянки. Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] передала [PERSON] аванс в розмірі 2000,00 дол. США за придбання в майбутньому земельної ділянки в с. Будисько Баранівського р-ну Житомирської обл. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведений належними доказами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами. Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані [PERSON] кошти у розмірі 2000,00 доларів США є авансом, що підтверджується розпискою написаною відповідачкою. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Статтею 533 ЦК України, передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У зв'язку із цим з відповідачки підлягає стягненню передана сума авансу визначена у гривнях у розмірі 52456,00 грн., що є еквівалентною сумі 2000,00 дол. США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесений нею судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved