Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - ПП «Патіо Плюс» про стягнення суми завдатку, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.05.2013 року між позивачкою, відповідачкою та третьою особою було укладено попередній договір, відповідно до п.1.1 якого позивачка та відповідачка зобов'язались в строк до 01.06.2013 року укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Однак, відповідач ухиляється від взятих на себе зобов'язань щодо укладення договору - купівлі-продаж та відчуження вищезазначеної квартири на користь позивача, що змусило позивачку звернутись до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідачки на її користь завдаток в сумі 35 523,30 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн. та витрати щодо сплати судового збору в сумі 610,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник третьої особи без самостійний вимог щодо предмету спору - ПП «Патіо Плюс» до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивачки не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивачки, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.05.2013 року між позивачкою, відповідачкою та третьою особою було укладено попередній договір, відповідно до п.1.1 якого позивачка та відповідачка зобов'язались в строк до 01.06.2013 року укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.6-8). Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до п.2.1.7 попереднього договору від 01.05.2013 року до обов'язків покупця, тобто позивача, відноситься залишення заставної суми у розмірі 24 000 грн., що становить 3 000 дол. США за курсом на день підписання договору, як гарантії зняття з реєстрації всіх зареєстрованих на площі об'єкта (квартири) осіб, повної оплати рахунків за об'єкт, комунальні послуги, телефонні переговори. Обов'язками агентства, третьої особи, відповідно до п.2.3.5 попереднього договору від 01.05.2013 року є організація збереження переданих продавцем (відповідачем) документів та покупцем (позивачем) заставної суми у розмірі 24 000 грн., що становить еквівалент 3 000 дол. США за курсом на день підписання договору, до моменту відчуження об'єкта (квартири). Як вбачається з пояснень представника позивачки в судовому засіданні, незважаючи на узяті на себе зобов'язання, відповідачка порушила умови попереднього договору від 01.05.2013 року, оскільки при настанні терміну укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а саме 01.06.2013 року, відповідачка звернулась до позивачки з проханням продовжити термін до 10.07.2013 року. У зв'язку з тим, що позивачка була зацікавлена у купівлі даної квартири, остання погодилась на дане прохання. Однак, як згодом з'ясувалось, відповідачка передумала продавати вищезазначену квартиру та завдаток у розмірі 3 000 дол. США віддавати відмовляється. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або нерухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч.3 ст.571 ЦК України у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Згідно ч.1 ст.209, ч.1 ст.220 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Зі змісту ст.657 ЦК України вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки договір купівлі-продажу квартири в установленому законом порядку сторонами не укладено, тому, отримані відповідачкою кошти не являються завдатком, а є авансом, який підлягає поверненню позивачці. За таких обставин, грошові кошти після пред'явлення вимоги позивачки про їх повернення набувають статусу безпідставно утримуваних, які з цих підстав підлягають поверненню. Станом на 04.07.2014 року по курсу НБУ 1 дол. США = 11,8411 грн., тобто заборгованість відповідачки перед позивачкою складає: 3 000 дол. США х 11,8411 грн. = 35 523,30 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди в сумі 10 000 грн., то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає за можливе в цій частині позову відмовити з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, позивачкою та її представником в судовому засіданні не надано суду жодного належного та допустимого доказу, які б свідчили про завдання відповідачкою позивачці моральної шкоди, яку остання оцінює в 10 000 грн., а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в цій частині в задоволенні позову. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки вартість понесених судових витрат, то суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Так, відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] приймала участь у справі як адвокат позивачки, її повноваження посвідчено договором про надання правової допомоги (а.с.12). Згідно копії квитанції №9 від 09.12.2013 року (а.с.13) та акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання юридичних послуг від 09.12.2013 року (а.с.14) витрати на правову допомогу склали 3 000 грн. А тому, з огляду на вищевикладене та, враховуючи положення ч.1 ст.88 ЦПК України, понесені позивачкою витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. підлягають частковому стягненню з відповідачки в сумі 2 341,00 грн. Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 610,00 грн., що підтверджується квитанцією №ПН17017 від 27.01.2014 року, підлягає також частковому стягненню з відповідачки в сумі 476,00 грн. у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial