Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивачі звернулися до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої позовні вимоги позивачі мотивували тим, що житловий будинок по [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів будинок належав його учасникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та не зареєстрували права власності на житловий будинок. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . [PERSON] . [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, спадщину він прийняв, спадкова справа відкрита в Носівській районній ДНК. Нотаріус відмовила позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері у зв`язку з відсутністю дійсного правовстановлюючого документа на спадкове майно, а також у зв`язку з тим, що за життя померла офіційно не зареєструвала своє право власності на будинок, а сам будинок відносився до типу колгоспних дворів, і змінити статус двору неможливо. Також позивачі зверталися до приватного нотаріуса Чуєнко Л.А. з метою реєстрації за ними права власності на належне їм вищезгадане нерухоме майно. Однак, їм було відмовлено в реєстрації за ними права власності, оскільки приватний нотаріус, який є державним реєстратором, не наділений правом визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно колгоспного двору. Саме тому позивачі звернулися до суду та просили судовим рішенням визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , на 1/4 частини спірного житлового будинку у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини спірного житлового будинку у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини спірного житлового будинку у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів. У судове засідання позивачі не з`явилися, але до початку підготовчого судового засідання подали до суду заяви, у яких указали, що підтримують позовні вимоги, просили їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності. Представник відповідача Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області в судове засідання не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання подала до суду заяву, у якій указала, що міська рада визнає позовні вимоги позивачів та просила справу розглянути за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому зареєстрованими значаться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 14-28/48 від 23 червня 2020 року (а. с. 7). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частини спірного житлового будинку. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). Отже, спадкоємство після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] був сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 9). Із копії спадкової справи до майна померлої [PERSON] № 320/2016, заведеної Носівської районною ДНК, убачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] . Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті матері в силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 14-28/47 від 23 червня 2020 року (а. с. 8). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 1/4 частини спірного житлового будинку. У судовому засіданні встановлено, що державний нотаріус Носівської районної ДНК відмовила позивачеві [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезгадане спадкове майно після смерті [PERSON] , оскільки відсутній дійсний правовстановлюючий документ на спадкове майно, та у зв`язку з тим, що за життя померла офіційно не зареєструвала своє право власності на майно, а саме спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної ДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 828/02-31 від 06 жовтня 2020 року (а. с. 25). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Також у судовому засіданні встановлено, що приватний нотаріус Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А., який згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, відмовив позивачам у реєстрації за ними права власності на спірний житловий будинок, оскільки державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві власності в майні колишнього колгоспного двору, що підтверджується повідомленням приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. № 374/01-16 від 09 жовтня 2020 року (а. с. 26). Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 20-22). Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна ринкова вартість спірного будинку станом на 07 жовтня 2020 року становить 81000 грн. (а. с. 23-24). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Ураховуючи те, що відповідач не вчинив жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на рахунок позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачі сплатили судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 5). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачам з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved