Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просили скасувати, за минуванням потреби, накладений Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі ухали Печерського районного суду м. Києві від 05.02.2003 р. в цивільній справі № 2-989/03 арешт квартири [ADDRESS], який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 1480518, що належить їм на праві спільної власності. В обґрунтування позову зазначили, що наявні обтяження перешкоджають у вільному та повноцінному здійсненні ними права власності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. [PERSON], будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив слухати справу у його відсутність. Представники Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених до них вимог. Представник Першої Київської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2003 року з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] стягнуто грошову компенсацію за належні частки власності в порядку розподілу спадкового майна після померлого [PERSON] в сумі 10255 грн.60 коп. Також даним рішенням задоволено зустрічний позов [PERSON], [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності 2/20 частки, а за [PERSON] 3/20 частки в порядку поділу спадкового майна квартири [ADDRESS] після смерті померлого [PERSON]. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2003 р. у вказаній цивільній справі накладено арешт на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження № 1480518, що підтверджується даними Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2003 року, що набрало законної сили, про стягнення на користь [PERSON], [PERSON] грошової компенсації за належні частки власності в порядку розподілу спадкового майна після померлого [PERSON], було виконано Позивачами ([PERSON]., [PERSON].), що підтверджується квитанціями серії АВ №020004 від 24.10.2003 року та АВ №020003 від 17.10.2003 року. Як вбачається з листа Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 04.08.2016 р. д/3 згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 05.08.2016 р. виконавчий лист № 2-989 про стягнення боргу з [PERSON], [PERSON] в сумі 10255,60 та 9000,00 грн. на користь [PERSON] та [PERSON] за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2003 р. в цивільній справі № 2-989/03 на примусовому виконанні у відділу не перебуває. Згідно реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 05.01.1999 р. квартира [ADDRESS] належить позивачам [PERSON], [PERSON] на праві спільної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1998 року, серії ААР №76362 посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за номером 1у-1257. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що незважаючи на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2003 р. в цивільній справі № 2-989/03 в добровільному порядку та в повному обсязі, станом на день звернення до суду вжитий запобіжний захід не знятий, а запис з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна - не вилучений. Вказані обставини унеможливлюють вільне та повноцінне здійснення ними права власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судовим розглядом достовірно встановлено, що наявне обтяження на належну позивачам на праві спільної власності квартиру [ADDRESS] обмежує законні права позивачів, як власників квартири, з вільного розпорядження майном. Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право приватної власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивачів є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved