Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивачі вказують, що вони є власниками даного житлового будинку. У 2000 році [PERSON] зареєстрував у даному житловому будинку своїх знайомих [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не мали власного житла та місця реєстрації. Протягом останніх 14 років відповідачі не проживають за вказаною адресою без поважних причин, їх особистих речей в будинку немає, будинком не цікавляться та не сплачують комунальних платежів. Посилаючись на наведене, просять визнати відповідачів таким, що втратили право користування будинком у зв'язку з не проживанням у ньому більше року без поважних причин. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо надіслав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про день та час слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Попередньо не повідомили суд про причини своєї неявки. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПУ України у разі неявки у судове засідання відповідача, яким належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками будинковолодіння по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 02.09.2005 року, виданим Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації на підставі рішення виконкому сільської ради за №126 від 26.07.2005 року та договором купівлі-продажу від 12.09.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу та зареєстрованим в реєстрі за №929. З довідки Петриківської сільської ради за №1308 від 17.07.2014 року встановлено, що у даному житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають протягом 14 років [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишили будинок по [ADDRESS] добровільно та із скаргами у відповідні органи не зверталися. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинок за згодою позивача [PERSON], як його знайомі, однодумці по вірі, які не мали власного житла та місця реєстрації. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних відстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із вимогами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з вимогами ч.2,3 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із вимогами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що позивачі є власниками спірного житлового будинку, де зареєстровані відповідачі. В розумінні вимог чинного законодавства, відповідачі не членами сім»ї позивачів, тобто власника житла. Також встановлено та не заперечувалося сторонами, що між позивачем та відповідачем не було встановлено житлового сервітуту на спірне житлове приміщення. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі добровільно не проживають у спірному житловому будинку протягом 14 років, не цікавляться будинком, не приймають участі в його утримані та не сплачують комунальних платежів. Із скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не зверталися. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити та відповідачі слід визнати таким, що втратили право на користування будинковолодіння по [ADDRESS]. Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачі у судове засідання не з'явились та не представили суду будь-яких доказів про поважність причин відсутності у вказаному житлі та спростовування доводів позивачів.

Outcome: approved