Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право власності на 1/3 частину житлового будинку з побутовими та господарськими спорудами розташованого по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, та на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON]. Позов обґрунтовується тим, що 1/3 частина вказаного домоволодіння була власністю [PERSON] померлого [INFO] року. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом, згідно якого померлий [PERSON] заповів своєму сину [PERSON] все належне йому майно. Також спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщини є його дружина [PERSON], так як на час її звернення до нотаріальної контори вона була непрацездатною особою за віком і відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині її померлого чоловіка. Таким чином [PERSON] має право на обов'язкову частку у спадщині, яка складається з 1/18 частини, а [PERSON] відповідно до заповіту має право на 5/18 частин зазначеного домоволодіння. Позивачі звернулись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, але під час огляду документів було встановлено, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок, та відсутня державна реєстрація. Вказаний будинок був побудований 1966 році. Про те, документи про реєстрацію права власності відсутні. У судове засідання представник позивача не з'явився, завчасно подав заяву, в якій заявив письмове клопотання про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Бурівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, оскільки сільський голова подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти позову сільська рада не заперечує. Згідно положень ч.2 ст.158 ЩІК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до положень частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно довідки сільської ради 1/3 частина вказаного будинку належала [PERSON] а будинок відносився до колгоспного двору (а.с.17). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР (в редакції, що діяла до 16.12.1993 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Достовірними доказами встановлено, що після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України «Про власність» майно вказаного колгоспного двору не змінилося. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Підстав вважати його самочинно збудованим майном суд не вбачає. Як встановлено у судовому засіданні позивач звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи, що за життя [PERSON] не оформив та не зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно, це унеможливлює реалізацію спадкових прав позивачів як спадкоємців та перешкоджає в реєстрації їх речових прав. Суд бере до уваги особливість забудови спірного будинку, який було збудовано в 1966 році в системі колгоспного двору. Зокрема, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Підсумовуючи викладене, суд дійшов об'єктивного висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved