Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивачі в кінцевій редакції свого позову (а.с. 14-16) просять суд визнати за ними право власності на 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS], встановити порядок користування наведеним будинком, який, на їх думку, складається з трьох житлових кімнат, кухні і веранди, та хлівом, а також земельною ділянкою, площею 0,30 га, залишивши вхід до будинку в загальному користуванні. Свої вимоги обґрунтовують тим, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO], успадкували вказану частину будинку, однак відповідач не визнає їх право на цю спадщину. В судовому засіданні представник позивачів, [PERSON], позов підтримав з викладених вище підстав. Представник відповідача, [PERSON], позов не визнав, оскільки на даний час оскаржує рішення апеляційного суду, яким за відповідачем визнано право власності на 1/6 частину наведеного будинку. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS], належить померлій [PERSON], що підтверджується рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27.11.2014 року (а.с. 36-37). Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої чергу є [PERSON] та [PERSON] Даний факт сторонами не оспорюється. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, оскільки позивачі, як спадкоємці [PERSON] мають право на майно останньої, то позов в частині визнання за ними права власності на 5/6 частин даного будинку підлягає задоволенню. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування вказаним будинком та земельною ділянкою, площею 0,30 га, з наступних підстав. У відповідності до роз'яснень, які містяться в пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Водночас, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, письмових доказів, висновків експертів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Однак, позивачами та їх представником не заявлено клопотання про призначення по справі відповідної судової експертизи з метою з'ясування питання чи можливо поділити спірний будинок. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно технічного паспорту від 12 серпня 2010 року (а.с. 66-68) вказаний будинок має лише одну кімнату, а не три, як це вважають позивачі. Також суд відмовляє позивачам у визначенні порядку користування земельною ділянкою, площею 0,30 га, оскільки останні не довели, що дана земельна ділянка виділена для обслуговування спірного будинку та знаходиться у власності або користуванні колишніх власників цього будинку.

Outcome: partial