Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду 08 лютого 2016 року з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачів [PERSON], [PERSON] відносно їх малолітнього сина [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі по справі являються бабусею та дідусем малолітнього [PERSON], вони з народження піклуються про дитину та разом з онуком проживають за адресою: [INFO]. Батьками дитини є відповідачі по справі [PERSON] - батько та [PERSON] - мати. Рішенням суду від 18 липня 2016 року позов задоволено, а [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав. 27 липня 2016 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на рішення суду від 18.07.2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2012 року в задоволенні апеляційної скарги відповідача [PERSON] відмовлено, а рішення Довгинцівського районного суду від 18.07.2016 року про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] залишено без змін. 11 жовтня 2016 року [PERSON] подав касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду від 15.09.2016 року. Касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення суду Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 13 грудня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено до розгляд справу за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування виконкому Довгинцівської районної в місті ради про позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні позивачі та їх представники позов підтримували, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просили задовольнити позов. [PERSON] також пояснила, що дитина з народження мешкає з ними. Коли їх донька створила іншу сімю, взагалі забула про сина. Батько [PERSON] перший раз побачив сина, після того, як був зроблений аналіз ДНК, так як в нього були сумніви щодо того чи є [PERSON] його сином. Потім, побачив сина один раз в 2013 року, а з 2014 року взагалі не бачить сина, знає, що дитина мешкає разом з ними, однак матеріально їм не допомагає. [PERSON] також пояснила, що до 1 року 8 місяців дитини проживала разом з нею та її чоловіком [PERSON] Коли [PERSON] було 6 років, вони віддали його матері, та сказали, що вона, як мати повинна займатися вихованням своєї дитини, та вона віддала сина його батьку [PERSON] Випадково зустрівшись в магазині з онуком [PERSON], він просив щоб вони його забрали, тому що він хоче проживати разом з ними, та вони забрали його до себе. Подзвонили до матері дитини [PERSON], спитали чому дитина проживала з батьком, а не з нею, на що вона відповіла, що [PERSON] не може знайти спільної мови з її чоловіком. Батько дитини не цікавиться життям дитини, навіть не телефонує. 45 днів дитина проживала разом з батьком, він його постійно наказував, ставив в куток. Дитина не впізнає батька. Коли вони разом проїжджають по вулиці, де мешкає батько дитини, онук [PERSON] ховається в машині, щоб батько його не побачив. Також, пояснює, що зі слів [PERSON] батько його лупцював, вони звертався до поліції, але його не було пригнуто до відповідальності. В судове засідання призначене на 30 березня 2018 року відповідач [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву в якій просить суд розглядати справу за його відсутності. Раніше відповідач надав суду пояснення. Заперечував проти задоволення позовних вимог. Вважає, що син проживає у позивачів проти його волі. Що позивачі по справі, які є бабусею та дідусем [PERSON], бажають лише отримувати матеріальну допомогу після оформлення опікунства. Пояснює, що в нього були сумніви щодо того, чи є [PERSON] його сином, проводив експертизу ДНК. До школи він приходив декілька разів. З березня 2016 року аліменти не сплачує, так як вони були стягнуті на користь матері, яка не поживає разом з дитиною. Іграшок та інших подарунків дитині не покупав, так як дитина не мешкає разом з ним. Представник органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що під час розгляду питання про доцільність позбавляти [PERSON] батьківських прав, він не бажав надавати пояснення, відповіді та взагалі вийшов з приміщення. Дитина не бажає проживати разом з батьком, тому вважає за доцільне позбавити його батьківських прав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що мешкає по сусідству з позивачами по справі з 2008 року. Зазначає, що позивачі, які є дідом та бабусею [PERSON] водять його до школи. Його батько він ні коли не бачив. Бабуся та дідусь водять його до лікарні, забезпечують йому літній відпочинок. Піклуються про нього належним чином, та створюють всі умови для онука [PERSON]. В нього є своя кімната, іграшки, комп'ютер. Дідусь та бабуся разом з онуком [PERSON] відвідують ігрову кімнату в торговому центрі «Ашан». Зі слів [PERSON], чув що він хоче мешкати з дідусем та бабусею. З самого народження він мешкав разом з ними. З 2013 році мати [PERSON] забрала [PERSON] на півроку, а в 2014 році приблизно в місяцях лютий-березень. Вона повернула дитину до своїх батьків. Коли знаходився в гостях у [PERSON] та [PERSON] [PERSON] плакав, казав, що батько його ображав, бив, та йому краще жити з дідусем та бабусею. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сім'ю [PERSON] 31 рік, та їх донька є її похресницею, яка є мати [PERSON]. З 2008 року [PERSON] мешкає разом з ними. Батька [PERSON] [PERSON] бачила лише одного разу в 2007 році на його весіллі з матір'ю [PERSON] [PERSON][PERSON] займаються його бабуся та дідусь. [PERSON] до батька не хоче, плаче та благає не віддавати його до нього. Бабуся та дідусь створили всі умови для гарного життя для свого онука. Батько не цікавиться життям сина, ні яких перешкод у спілкуванні йому не було. Свідок [PERSON] є соціальним педагогом КЗШ № 87 де навчається [PERSON], пояснила, що батько до школи не з'являється,не приймає участі у його вихованні. В листопаді 2016 року звертався до школи за джовідкою про оцінки сина. Батько відмовляється спілкуватися з дитиною. Оглядали місце проживання [PERSON], дитина забезпечена всім необхідним, та має окрему кімнату. [PERSON] дитини займається бабуся [PERSON] З огляду місця проживання батька дитини, ні яких умов для дитини не створено, мешкає він разом з дружиною, 2 дітьми та бабусею. Дружина [PERSON] заперечує щодо проживання сина її чоловіка разом з ними, а бабуся вагається стосовно цього питання. У [PERSON] підвищена тривожність, він хвилюється та не хоче жити разом з батьком. Батько [PERSON] сину не телефоную, не вітає його з днем народженням. На засіданні комісії тато навіть не підійшов до сина, не запитав в нього жодного питання. Будинок в якому мешкає [PERSON] належить матері його дружини. Батько не намагається спілкуватися з дитиною., не цікавиться його станом здоров'я та інше. Батько планує помістити дитину у прохідній кімнаті, де відсутнє ліжко, стіл та всі умови. [PERSON] не сприймає свого батька, як батька, між ними відсутній психологічний зв'язок. [PERSON] дуже любить бабусю та дідуся. Свідок [PERSON] є класним керівником [PERSON], суду пояснила, що дитина завжди охайно виглядає, радісний. Його вихованням займаються його бабуся та дідусь. Батька бачила 2 рази у школі, коли він приходив отримати довідку про успішність сина [PERSON], яка була йому необхідна для пред'явлення до суду. Запитав як дитина, та розповіла йому як навчається його син, де займається у гуртках. [PERSON] хворіє ОРЗ, ОРВІ, має порушення зору, ходить в окулярах. Про його життя, здоров'я та інше піклуються бабуся та дідусь. За батька ні чого не розповідав, а коли питала про нього, [PERSON] починав плакати, він не хоче з ним жити. У бабусі та дідуся створені всі умови для життя онука. Запитувала чому батько [PERSON] чому він не з'являється на батьківські збори, але він не відповів. В присутності психолога [PERSON] був допитаний малолітній [PERSON] В судовому засіданні пояснив, що проживає разом з дідусею, та бабусею. До школи його відводили та забирали бабуся або дідусь. Вони піклуються про нього, та його не ображають. Жити з батьком йому було погано, батько лупцював. Мешкав разом з батьком 40 днів. Одного дня він був разом з батьком в супермаркеті «АТБ» та зустрів бабусю та дідуся, побіг до них, потім сів в машину та благав забрати його, щоб мешкати разом. Хоче жити разом зі своїми бабусею та дідусем. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі по справі є бабусею та дідусем малолітнього [PERSON], вони з народження піклуються про дитину та разом з онуком проживають за адресою. Батьком дитини є [PERSON] відповідач по справі (а.с. 12- свідоцтво про народження). Батько зовсім не спілкуються з дитиною, не приймає участі в його вихованні, розвитку, лікуванні та взагалі в житті [PERSON]. [PERSON] дитини займаються позивачі бабуся та дідусь дитини, згідно характеристик зі школи [PERSON] навчається в КЗШ № 87 та характеризується, як дуже старанна та хороша дитина. Бабуся та дідусь дитини завжди піклуються про нього, приходять до школи, відвідують кінотеатри, цирк, екскурсії та музеї, дитина охайна , доглянута, добре навчається. Батько дитини не відвідував школу ні разу та вихованням дитини не займається, з педагогами контакту не підтримує. (а.с. 14-16 - характеристики). Відповідно до висновку виконкому Довгинцівської районної в місті [PERSON] Ради вважають за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. (том 2 а.с.13-15). Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15 та 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Заслухавши пояснення позивачів, свідків, суд встановив, що жодних перешкод у спілкуванні [PERSON] з його сином [PERSON] не було. Він за власним бажанням, не цікавиться життям дитини, ніколи не дзвонив класному керівнику або іншому представнику школи з приводу успішності його сина, поведінки, морального стану, та інше. До школи зявлявся лише двічі, але тому, що йому потрібні були довідки про оцінки сина для предявлення їх до суду. [PERSON] знаючи де мешкає його дитина, не відвідував його, не вітав зі святами, не шукав жодних способів для спілкування з дитиною. Також, він не надає матеріальної допомоги. [PERSON] проти цього не заперечував в судовому засіданні, підтвредив, що він дійсно не спілкується з дитиною, матеріальної допомгои не надає та життям сина не цікавиться. Йому навіть не відомо на що хворює його дитина, та чи потрбує він допомоги. Всі ці факти свідчать про повне ігнорування [PERSON] життям його сина [PERSON]. Згідно наданої довідки [PERSON] має порушення зору, та в медичній установі його супроводжує, піклується, а також оплачує належне лікування його бабуся [PERSON] (том 2 а.с. 10-12). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина [PERSON], так як він не піклуються про нього, не займається його вихованням та духовним розвитком, не цікавиться життям та здоров'ям дитини, матеріально не забезпечує, подарунків дитині не дарив, зі святами не вітав, не проявляв жодного інтересу до життя дитини, що впливає на його фізичний та моральний стан. [PERSON], не спілкується з дитиною, та матеріально сина не забезпечує, живе своїм життям.

Outcome: approved