Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] й [PERSON], за уточненою позовною заявою, поданою в судовому засіданні від 13 лютого 2014 року, просили: · визнати недійсними три договори дарування нежилого приміщення горища у будинку № 45 по вул. Троїцький в м. Одесі, що укладено 03 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованих за номерами 1712, 1718, 1715; · визнати недійсними три договори дарування нежилого приміщення горища у будинку № 45 по вул. Троїцький в м. Одесі, що укладено 27 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованих за номерами 2505, 2508, 2511; · витребувати від [PERSON] нежилі приміщення горища, площею 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., що знаходяться в будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі, шляхом зобов'язання [PERSON] звільнити нежилі приміщення горища площею 49,1 кв.м., 48.7 кв.м., 48,8 кв.м., в будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі; · виселити з нежилого приміщення горища, площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька № 45, [PERSON], [PERSON] та будь-яких інших осіб, які там проживають за їх дозволом, на момент виконання рішення суду; · повернути нежиле приміщення горища, площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Троїцька № 45, у спільну власність усіх власників квартир багатоквартирного будинку під № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі. В обґрунтування позову [PERSON] й [PERSON] посилалися на наступне. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року позов [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права власності на нежилі приміщення горища, площею 49,1 кв.м., 48,7 кв.м. та 48,8 кв.м., задоволено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року це рішення залишене без змін. За [PERSON] було визнано право власності на зазначені приміщення. Рішенням від 10 жовтня 2012 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] про визнання зазначених договорів купівлі-продажу нежилих приміщень горища й визнання права власності відмовлено, з тих підстав, що вказані договори не укладено і вони не створюють прав та обовязків для сторін, тобто є нікчемними. Відповідач за первісним позовом, [PERSON] у судове засідання не зявлялася неодноразово, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представила. Відповідач за первісним позовом, [PERSON], у судове засідання не зявлявся, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у звязку з неодноразовою неявкою відповідачів та неповідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів, які не зявились, у порядку повторного заочного розгляду справи. Представники позивачів надали суду заяву, згідно з якою просили суд розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти розгляду справи у порядку заочного рішення не заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що рішення у справі за первісним позовом [PERSON] й [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними та виселення можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] й [PERSON] про визнання права власності, виділ в натурі частки з майна у праві спільної сумісної власності, за участі третьої особи Виконавчого комітету Одеської міської ради, залишено без розгляду через повторну й неодноразову неявку сторін, які не повідомили суду поважних причин такої неявки. Позивачам на праві власності нині належать нежитлові приміщення № 511 у будинку №45 по вул. Троїцькій в м. Одесі, переобладнані в нежитлове приміщення з колишньої квартири під № 10 в цьому самому будинку. В силу цих обставин позивачі є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку, в якому розташована ця квартира, в тому числі й спільного горища. З огляду на наведене позивачі вправі звернутися до суду як заінтересовані особи з такими вимогами, які вправі просити про захист судом їх порушених (невизнаних) прав та законних інтересів. Приморським районним судом м. Одеси 10 квітня 2007 року постановлено заочне рішення, яким задоволено позов [PERSON] визнано дійсними договори купівлі-продажу нежилого приміщення горища, площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., укладені між продавцем, Одеською міською радою, і покупцем, [PERSON], та визнано за нею право власності на зазначені нежилі приміщення горища у будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року вказане заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 січня 2012 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу дійсними та визнання права власності відмовлено. Зазначене рішення є остаточним, набрало законної сили. Заочним рішенням суду від 13 серпня 2013 року у цій справі позов [PERSON], [PERSON] задоволено, визнано недійсними договори дарування, укладені 27 березня 2008 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої, стосовно нежилих приміщень горища за №№ 2505, 2511, 2508; повернуто нежиле приміщення горища, площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 45, у спільну власність усіх власників квартир багатоквартирного будинку під № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі; виселено з нежилого приміщення горища, площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 45, [PERSON], [PERSON] та будь-яких інших осіб, які там проживають за їх дозволом на момент виконання рішення суду. Ухвалою суду від 10 вересня 2013 року вказане заочне рішення скасоване за заявою відповідача про перегляд заочного рішення, справу призначено до розгляду в загальному порядку. За договорами дарування від 03 березня 2008 року [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняв у власність нежилі приміщення горища площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м. та 48,8 кв.м. у будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі. За договорами дарування від 27 березня 2008 року відповідач [PERSON] безоплатно передав, а відповідачка [PERSON] прийняла у власність нежилі приміщення горища площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м. та 48,8 кв.м. у будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі. Таким чином, наведене дає підстави суду для обґрунтованого висновку, що [PERSON], набувши за скасованим рішенням суду право власності на спірні приміщення, подарувала їх [PERSON], який через 25 днів після цього уклав із відповідачкою спірні договори дарування нежилих приміщень горища, що вказує на формальність укладення спірних договорів, що вчинені про людське око без наміру створення дійсних правових наслідків подібних дій. Рішення суду, на підставі якого [PERSON] отримала у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оскаржуваних договорів, на сьогоднішній день є скасованим, правові підстави, відповідно до яких відповідач набув право відчужувати спірні обєкти нерухомості, припинили існування та відпали як скасовані. Отже, формальне неодноразове відчуження спірного майна між відповідачами, що не було пов'язане з фактичним та юридичним припиненням володіння попереднього дарувальника та вступом у володіння наступного набувача, не може розглядатися судом в якості належної правової підстави для припинення права інших співвласників на спірне майно та виникнення права власності у інших осіб відповідачів. Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами ст. 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства. Зміст права власності визначає повноваження особи на володіння, користування та розпорядження певним майном, а тому дії, спрямовані на заміну особи, якій належить лише титул власника, без мети реального настання правових наслідків, не можуть визнаватися судом правомірними, створювати для осіб правомірні права та обовязки, які не підлягають судовому захисту. При цьому, встановлення факту недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, дають підстави вважати оспорювані договори від 03 березня 2008 року та 27 березня 2008 року недійсними. Позивачі, як зазначено, є співвласника спірних нежитлових приміщень в силу правила ч. 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з цим правилом власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. З огляду на вказане, допоміжні приміщення стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року, №4-рп/2004, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Наведене обовязкове до застосування тлумачення Конституційного Суду України означає також й скасування необхідності окремого оформлення таких прав позивачами, а так само й іншими власниками квартир у будинку, в якому розташовані такі спільні допоміжні приміщення. Таким чином, позивачі, [PERSON] та [PERSON], які є власниками приміщення (що є колишньою квартирою) у багатоповерховому будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі, також є співвласниками допоміжних приміщень (в тому числі й спірного горища). За правилом статті 186 ЦК України спірні нежитлові приміщення є приналежністю головної речі будинку в цілому. Згідно з частиною 2 цієї статті, приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Застосування правила статті 186 ЦК України у поєднанні з нормою ч. 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідчить про те, що в разі зміни власника (власників) квартир у багатоповерховому будинку № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі, а так само в разі зміни їх цільового призначення (зокрема, як у спірних правовідносинах, в разі віднесення квартири до складу нежилого фонду) приналежність допоміжне приміщення горища наслідує юридичну долю такої головної речі. Додатково суд має врахувати, що укладення будь-яких правочинів між двома особа не створює для власника спірного майна жодних прав та обовязків, так само не може слугувати підставою для припинення його права власності. Стосовно підстав витребування спірного майна від відповідачів, володіння яких не може вважатися законним. Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно з правилом ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у рішенні від 16 квітня 2014 року по справі № 6-146цс13, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Таким чином, судом не може розцінюватись в якості належної правової підстави для набуття права власності відповідне рішення суду, яке в подальшому було скасоване. Наведені обставини свідчать про наявність правових вад під час набуття у власність спірного нерухомого майна, що з огляду на положення ст.ст. 387,388 ЦК України дає підстави для витребування від відповідачів нежитлові приміщення горища, що розташовані за адресою: місто Одеса, вулиця Троїцька, будинок 45, на користь позивачів та інших співвласників квартир цього будинку. При цьому, судом враховано, що факт зміни відповідачем цільового призначення зазначеного нерухомого майна не може бути обєктивною перешкодою для витребування вказаного майна на користь позивачів й інших співвласників квартир цього будинку та захисту таким чином їх законних прав та інтересів, як власників спільного майна, оскільки, як вже було встановлено судом, зазначені обєкти є тотожними. Оцінюючи характер набуття у володіння спірного майна відповідачами, суд констатує, що зі всіх встановлених обставин ці особи мала усі достатні обставини сумніватися у правомірності дій відчужувача, який не вправі був здійснювати відчуження спірної квартири, оскільки не мав правових підстав для набуття права власності на неї. Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Наведені норми та правила визначають необхідність суду припинити на майбутнє можливі правові зазначених оспорюваних договорів, як як недійсні не можуть створювати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що слідують з факту їх недійсності. Основним способом захисту прав позивачів, що підлягає застосуванню судом, є витребування спірного майна з незаконного володіння відповідачів в силу того, що позивачі не були стороною оспорюваних ними договорів, втім на їх формальній підставі спірне майно воно вибуло зі спільного володіння позивачів та інших співвласників квартир будинку, в якому знаходяться наведені допоміжні приміщення. В частині вимог про вистелення відповідачів та інших осіб. За наведених обставин підлягає також задоволенню вимога позивача про виселення відповідачів із спірних квартир, оскільки з їх витребуванням припиняється право володіння ними відповідачами та будь-якими особами за їх дозволом та дорученням. Відповідно до ч.1 ст.109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Отже, враховуючи, що спірні договори підлягають визнанню недійсними, суд вважає за можливе виселити відповідачів чи будь-яких інших осіб із вказаних приміщень та повернути нежиле приміщення горища, площами 49,1 кв.м., 48,7 кв.м., 48,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Троїцька № 45, у спільну власність усіх власників квартир багатоквартирного будинку під № 45 по вул. Троїцькій в м. Одесі. За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним. Задоволення первинного позову виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог відповідачів. При цьому суд має констатувати, що стороною відповідачів не доведено правову та фактичну можливість виділення частки цього спільного майна в натурі без настання шкоди усьому майну. Відповідачами за позовом про виділення частки в натурі зі спільного майна мають бути усі співвласники такого майна, з огляду на що відповідачами заявлено позов не до належного складу заінтересованих осіб. В той же час суд має визнати за позивачами право на подачу предявленого ними позову як самостійно, так і спільно з іншими співвласниками, оскільки позивачі як співвласники мають право на самостійний захист своїх прав та законних інтересів незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved