Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача та просили усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування кімнату площею 12,2 кв.м., виділивши [PERSON] кімнату площею 12,2 кв.м., виділивши [PERSON] , кімнату площею 17,1 кв.м., інші приміщення - місця загального користування залишити в спільному користуванні. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входила квартира [ADDRESS] . 05.09.2018 року приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г.В. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці кожному. Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, житлова площа - 41,5 кв.м., загальна площе 71,03 кв.м. Частки позивачів та відповідача рівні та складають по 1/3 кожна, що дорівнює 13,83 кв.м. В спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідач, яка чинить позивачам перешкоди у користуванні належними їм частками квартири, не допускає в квартиру, не надає ключі від вхідних дверей, що унеможливлює користування належною позивачам власністю. Зазначили, що вони не можуть дійти згоди з відповідачем щодо розподілу кімнат між співвласниками з метою зручного користування та розпоряджання майном. Позивачі неодноразово усно та письмово звертались до відповідачі з проханням не чинити перешкоди в користуванні їх власністю, а також з пропозиціями врегулювати спірне питання на взаємовигідних умовах, проте відповідач в квартиру позивачів добровільно не пускає, на пропозиції позивачів згоди не надає. Оскільки відповідач відмовляється добровільно визначити порядок користування квартирою, позивачі просили позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 15.07.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що спірна квартира була придбана її чоловіком 17.03.2004 року. На час придбання квартири вона проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а шлюб був зареєстрований 02.12.2006 року. В спірній квартирі відповідач безперервно проживає з часу її придбання по теперішній час. Вважає, що квартира є її з чоловіком спільною сумісною власністю, а тому позивачі не мають права на користування. Крім того, заявлений позивачами порядок користування спірною квартирою є необґрунтованим, оскільки не враховує особливості планування квартири (наявність балконів тощо). Для визначення порядку користування, на думку відповідача, необхідна судова будівельно-технічна експертиза. Також, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. 21.07.2020 року від представника позивачів надійшло клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 04.08.2020 року від представника позивачів надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначила, що позивачі та відповідач є власниками спірної квартири в рівних частинах кожному належить по 1/3 частині квартири [ADDRESS] , а тому посилання відповідача на те, що вказана квартира була придбана її чоловіком, у період коли вона з ним проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та не стосуються розгляду даної справи. Крім того, дані правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення в користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідальність ідеальних часток реальними, не є обов`язковим. 10.08.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи. 10.08.2020 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких він зазначив, що відповідач не мала та не має у власності чи користуванні будинку у м. Горлівка. У Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №190384840 від 27.11.2019 року, що була надана представником позивачів на підтвердження перебування у власності відповідача іншого майна, зазначена особа [PERSON] , прізвище ім`я та по батькові якої збігається з прізвищем ім`ям та по батькові відповідача. При цьому, особа зазначена у довідці не має ідентифікаційного коду через релігійні переконання, тоді як у відповідача наявний ідентифікаційний номер. Просив не приймати до уваги вказані документи та у задоволенні позову відмовити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29.09.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача та відповідача про розгляд справи з повідомленням учасників справи відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачів, чоловік відповідача [PERSON] .. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входила, зокрема, квартира [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2018 року, виданим приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г.В., позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53168780 від 04.09.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 136451799 від 04.09.2018 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.01.2019 року, виданим приватним нотаріусом КМНО Морозовим Г.В., позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №54702969 від 10.01.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 152283354 від 10.01.2019 року. Власником іншої 1/3 частини квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Отже, після отримання спадщини позивачами та відповідачем частки співвласників квартири [ADDRESS] є рівними, а саме кожному належить по 1/3 частині вказаної квартири. Позивачі звертаючись з позовом до суду зазначили, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні належними їм частками квартири, не допускає в квартиру, не надає ключі від вхідних дверей, що унеможливлює користування належною позивачам власністю. Позивачі просили усунути перешкоди у користування житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. Відповідно до статей 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу вселення та користування квартирою. Зазначене підтверджується відповіддю Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 04.02.2020 року за №21178/125/55-20 відповідно до якої під час проведення перевірки в обставинах події ознак кримінального правопорушення не встановлено. Повідомлено, що між позивачами та відповідачем [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] виникли цивільно-правові відносини. Встановлено та не заперечується відповідачем, що позивачі, як співвласники спірної квартири, доступу до квартири не мають. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачів про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Що стосується посилань відповідача стосовно того, що спірна квартира була набута її чоловіком за час спільного проживання з ним без реєстрації шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, то суд не приймає їх до уваги, оскільки дані твердження не стосуються розгляду даної справи. Крім того, свідоцтва про право на спадщину за законом є чинними, в судовому порядку не оскаржувались. Позивачі також просили встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування кімнату площею 12,2 кв.м., виділивши [PERSON] кімнату площею 12,2 кв.м., виділивши [PERSON] , кімнату площею 17,1 кв.м., інші приміщення - місця загального користування залишити в спільному користуванні, на що слід зазначити наступне. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному співвласнику належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватись відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються встановлення порядку спільного користування ним. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а за відсутності згоди вирішується судом. Правовий аналіз вище зазначених статей вказує на те, що незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 постанови пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення є відособленими та за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі. Встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] має загальну площу 71,30 кв.м., житлову площу 41,50 кв.м. Позивачі та відповідач є власниками в рівних частинах, а саме кожну з них належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . З плану квартири (а.с. 77) вбачається, що кімнати розміром 12.2 кв.м., 12.2 кв. м. та 17.1 кв.м., які позивачі просять виділити в їх користування з відповідачем, як співвласників, є ізольованими, мають кожна окремих вхід. Виходячи з цього, рівності часток сторін у праві власності, а також враховуючи, що запропонований позивачем порядок користування жилою площею не порушує вимог закону та прав сторін, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Щодо приведених відповідачем та її представником заперечень стосовно того, що для визначення порядку користування необхідна судова будівельно-технічна експертиза то суд вважає їх необґрунтованими оскільки в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Крім того, слід зазначити, що відповідачем не було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. З урахуванням викладеного суд вважає, що права позивачів, як співвласників, є порушеними, а тому підлягають захисту шляхом встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1681,60 гр. на користь позивача [PERSON] , оскільки судовий збір був сплачений нею.

Outcome: approved