Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просять визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивують тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу про державну реєстрацію прав вони є власниками житлового будинку з надвірними будовами та спорудами [ADDRESS] по 1/2 частині кожен. У вказаному будинку, крім них, зареєстрована також [PERSON], яка є колишнім членом сім'ї та не проживає там більше року. Оскільки реєстрація останньої створює їм перешкоди у реалізації їх прав як власників щодо користування та розпорядження майном, тому просять позов задовольнити. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON], а також представник останньої - адвокат Холмогорова Л.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вказала, що дійсно не проживає у будинку [ADDRESS] більше року, але це пов'язано із ситуацією, яка склалася із її колишнім чоловіком - позивачем [PERSON] Враховуючи наведене, позов визнала. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Встановлено, що згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 04 травня 2011 року та витягів про державну реєстрацію прав № 29892699 та № 29892786 від 10 травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] відповідно належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] кожному (а. с. 6-8, 11-14). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрована, однак більше року не проживає колишня дружина [PERSON] - [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2018 року, копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS], актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 29 листопада 2018 року, а також довідкою Перечинської міської ради № 2943 від 26 жовтня 2018 року (а. с. 20-21, 22-23, 24, 25). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Як вбачається з п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведене, визнання відповідачем позовних вимог та те, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний, остання у житловому будинку [ADDRESS] не проживає більше року, при цьому її реєстрація створює перешкоди позивачам як власникам вказаного будинку у здійсненні права користування та розпорядження таким, тому суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача такою, що втратила право користування вищезазначеним житловим будинком є обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції № 2983020026 від 30 листопада 2018 року позивачем [PERSON] сплачено 704,80 грн. судового збору (а. с. 1). Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені повністю, відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені ним судові витрати, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved