Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в земельній ділянці. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що згідно сесії Луцької міської ради від 29.03.2002 року №20/1 відповідачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0529 га для обслуговування жилого будинку та погосподарських будівель і споруд по [ADDRESS] та на підставі вказаного рішення був виданий державний акт від 07.05.2002 року серії Р2 №111742. Вказують, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.05.2007 року за [PERSON] визнано право власності на новостворене самочинно збудоване нерухоме майно. а саме: житловий будинок, мансардний поверх та інші господарські споруди, які знаходяться по [ADDRESS] . В подальшому, 17.08.2007 року між ними та відповідачем укладений договір купівлі-продажу 64/100 частки зазначеного житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, відповідно до якого [PERSON] стала власником 33/100 частки будинку, а [PERSON] - 31/100 частки. Зазначають, що при укладенні договору купівлі-продажу 64/100 будинку не відчужувалась відповідна частка в земельній ділянці. При цьому, їм стало відомо, що відповідач має намір відчужити свою частку будинку, однак на їх прохання переоформити земельну ділянку реагує агресивно. У зв`язку з чим, просять визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,0529 га для обслуговування житлового будинку та погосподарських будівель і споруд по [ADDRESS] у відповідності до їх часток. До початку розгляду справи по суті представник позивачів подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи у її відсутності та відзив на позов не подала. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 17.08.2008 року позивачі набули у власність 64/100 частки жилого будинку та погосподарських будівель і споруд по [ADDRESS] , а саме: [PERSON] - 31/100, а [PERSON] - 33/100. Із матеріалів вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,0529 га по [ADDRESS] зазначена [PERSON] , що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ №539402 (а.с. 18). Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). За положеннями ч. 1 ст.120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. «е» ст.141 ЗК України підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 ЦК України та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Таким чином, право на земельну ділянку у позивачів виникло з моменту набуття права власності на частину будинку, тобто з часу державної реєстрації його права власності на будинок незалежно від будь яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Із матеріалів справи слідує, що позивачами здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у визначеному на час придбання цього майна порядку (а.с. 12, 13), що стверджено витягами з державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому до них перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення. При вирішенні спору судом також враховується, що для обслуговування вказаного житлового будинку та господарських будівель та споруд, згідно кадастрового плану та акту визначення та погодження меж землекористування, тобто, за погодженням сторін, визначена площа земельної ділянки: площею 0,0529 га з цільовим призначенням: для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та дворів, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки та положень ч. 2 ст. 120 ЗК України, суд приходить до переконання , що цивільним законодавством передбачено, що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю. А тому, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення і за позивачами слід визнати право власності на земельну ділянку у відповідності до їх часток.

Outcome: approved