Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 177.2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та частку земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 2125386600:01:003:0089, реєстраційний номер 1877363221253 в розмірі 1/2 (одної другої) ідеальної частки житлового будинку та земельної ділянки, залишивши вищезазначений будинок та земельну ділянку в спільній частковій власності за [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір у розмірі 5763,80 гривень. Позовну заяву обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 06 вересня 1986 року укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №7 Хустським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області. Від цього шлюбу в них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на сьогоднішній день є повнолітніми. Згідно рішення Хустського районного суду від 10 травня 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За час перебування у шлюбі згідно договору купівлі-продажу від 06 квітня 1989 року вони набули у власність приватний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи той факт, що вказаний будинок був старої побудови, з часом він прийшов у непридатний стан, після чого вони побудували інший будинок, право власності на який відповідач зареєстрував 13 серпня 2019 року. Тобто відповідач з метою привласнення спільно нажитого майна: житлового будинку та земельної ділянки, здійснив його державну реєстрацію тільки після розірвання шлюбу, що в свою чергу суперечить вимогам СК України. Підставою виникнення права власності є довідка щодо поштової адреси, серія та номер: 520, виданий 13.08.2019, видавник: Нижньоселищенська сільська рада Хустського району Закарпатської області; виписка із погосподарської книги серія та номер: 519, виданий 13.08.2019 року, видавник: Нижньоселищенська сільська рада Хустського району, Закарпатської області. Тим самим підтверджується той факт, що вказане майно набуте у період шлюбних відносин. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися. До суду від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, що оголошеннями розміщеними на вебсайті суду. Причини неявки відповідача невідомі. Відзив чи заперечення проти позову від відповідача не надходили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Заяв та клопотань від сторін до суду не поступало. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не проводилось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачка зазначила у ньому такі позовні вимоги: визначення за нею частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку та залишення вказаного майна у спільній частковій власності за нею та відповідачем. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом у контексті із заявленими позовними вимогами [PERSON] доказуванню підлягають обставини щодо можливості визначення частки позивачки у праві спільної сумісної власності з відповідачем. Так, в судовому засіданні належними доказами встановлено, що сторони 06 вересня 1986 року зареєстрували шлюб у Хустському РВ ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 7, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 10 травня 2019 року у цивільній справі № 309/367/19, їх шлюб було розірвано. Від шлюбу у них народилося двоє дітей, які на даний час вже досягли повноліття, що стверджується копіями свідоцтв про народження. За час перебування у шлюбі вони придбали у власність житловий будинок [ADDRESS] . Дана обставина стверджується копією договору купівлі-продажу, укладеного 06 жовтня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 16). Згодом придбаний сторонами будинок прийшов у непридатний стан і на його місці вони збудували новий будинок, що стверджується копією технічного паспорту №-120 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого на [PERSON] . Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13.08.2019 року приватним нотаріусом Рошинець Н.П. здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 2125386600:011:003:0089 цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), яка знаходиться за вищевказаною адресою, за відповідачем [PERSON] . По відношенню до вказаних обставин, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved