Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. В позовній заяві вказала, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 17 травня 2014 року, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чортківського районного управління юстиції в Тернопільській області, актовий запис № 101 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з нею, що стверджується довідкою про склад сім`ї № 725 віл 02 жовтня 2019 року. Вказала, що більше двох років відносини між ними, як подружжям погіршились, вони втратили довіру та взаєморозуміння. Більше року проживають окремо, чоловік покинув її. Вона повністю забезпечує сина матеріально, утримує, виховує та намагається виконувати всі обов`язки для належного забезпечення своєї дитини. Батько ухиляється від виконання обов`язків, передбачених ст. 180 СК України. Домовленості між ними щодо матеріального утримання сина не досягнуто. Вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що змусило її звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на сина щомісячно,починаючи з дати подання позовної заяви до досягнення сином повноліття. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримують, просять задоволити на суму 2000 гривень, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення сином повноліття. В судовому засіданні позивачка [PERSON] погодилась з тим, що в мотивувальній часині позову нею не вірно зазначено той факт, що відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо забезпечення, утримання, виховання та виконання всіх обов`язків щодо сина. Уточнила, що він не надає достатньо коштів, не достатньо проводить часу з сином та просить стягувати аліменти в сумі по 2000 гривень щомісячно з часу подачі позову до суду до досягнення сином повноліття. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю в сумі 2000 гривень, однак не погоджується з підставами та мотивами, які викладені в позовній заяві, оскільки він щомісячно, живучи разом чи потім окремо від сім`ї, надавав кошти в різних сумах і по 400 гривень, і по 500 гривень раз у два тижні, а також і частіше, таким чином в місяць надавав аліментів на сина в сумі 1100 гривень і більше. Гроші давав дітям в руки, а не дружині, довести, які суми в місяць він надавав, не може. Крім того, постійно приїжджаючи на вихідні, привозив також продукти харчування та цукерки та інші необхідні речі. В тому числі подарував парту дочці позивачки. Він намагається, в силу своїх можливостей, надати якнайкраще утримання та брати участь у вихованні сина, якого любить та йому образливо було читати мотивацію позивачки про те що він ухиляється від свого батьківського обов`язку, що не допомагає в забезпеченні, утриманні та виконанні всіх батьківських обов`язків. Вислухавши позивачку, її представника, відповідача його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 17 травня 2014 року, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чортківського районного управління юстиції в Тернопільській області, актовий запис № 101 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 21 травня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, рішення не набрало законної сили. З часу подачі подачі позову до суду і по час винесення рішення син проживає з позивачкою, що стверджується довідкою про склад сім`ї № 725 від 02 жовтня 2019 року та залишений проживати з матір`ю і після розірвання шлюбу . Судом встановлено, що сторони утримують сина спільно, хоча відповідачем і не надано суду доказів, що сума коштів, яку він надає, є мінімально встановленою сумою, яку батько зобов`язаний сплачувати щомісячно, як аліменти на утримання сина. В той же час в суді спростовано ті факти, що відповідач не бере участі у вихованні, утриманні сина, чим ухиляється від виконання батьківських обов`язків, про що не заперечувала і сама позивачка в суді. Однак, суд зазначає, що згідно п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 184 цього ж Кодексу, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що обставини та факти, які викладені в позовній заяві, як мотивація подання позову до суду, не в повній мірі відповідають дійсності. Відповідач любить сина, постійно його провідує, проводить час по мірі можливості, надає певну матеріальну допомогу на його утримання, однак доказів того, що надає таку допомогу щомісячно в мінімально визначеній державою сумі, суду не надав. Таким чином стверджувати про те, що він виконує свої обов`язки по утриманню сина в повному обсязі, суд не може. Таким чином, суд вважає, що позов слід задоволити та стягувати щомісячно аліменти на утримання дитини в розмірі 2000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Відповідно до частин 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволений позовних вимог; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, інші особи, які б понесли судові витрати відсутні, стягнення судового збору з відповідача підлягає в користь держави.

Outcome: approved