Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивачі, уточнивши позовні вимоги, звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа КП «ЖЕП № 34» Дніпропетровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні спільним коридором та шафами. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони мешкають в кімнатах № 1, 3, 5 в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] 15 січня 2008 року позивачі приватизували зазначені кімнати. По сусідству з позивачами в [NUMBER] кім. № 7, 9, 11 мешкають [PERSON] та [PERSON] Після приватизації позивачам було передано в спільне користування наступні приміщення: кухня загальною площею 10,5 кв.м., ванна загальною площею 1 кв.м., санвузол загальною площею 0,8 кв.м., коридор площею 2,1 кв.м. та 12,5 кв.м., залізобетонні шафи площею 0,2+0,2+0,2+0,2+0,4+0,4 кв.м. Однак позивачі не в змозі користуватися всією площею коридору, яка становить 12,5 кв.м., а користуються лише 8 кв.м. коридору, оскільки рештою площі користуються відповідачі, які самовільно зайняли частину коридору, збудувавши цегляну стіну та поставили вхідні двері без належного на те дозволу, чим обмежили доступ до користування двома залізобетонними шафами площею по 0,4 кв.м. кожна, які знаходяться в спільному користуванні. Позивачі просили суд усунути зі сторони відповідачів перешкоди в користуванні спільним коридором, площа якого складає 12,5 кв.м., розташований на 4 поверсі будинку [ADDRESS], шляхом знесення перегородки; усунути зі сторони відповідачів перешкоди в користуванні двома спільними залізобетонними шафами, площа яких складає по 0,4 кв.м. кожна, шляхом їх відновлення та надання вільного доступу, які розташовані на 4 поверсі будинку [ADDRESS]; усунути зі сторони відповідачів перешкоди у здійсненні ними права користування залізобетонною шафою площею 0,2 кв.м., розташованою на 4 поверсі будинку [ADDRESS] шляхом надання вільного доступу до зазначеної шафи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2013 року КП «ЖЕП № 34» Дніпропетровської міської ради залучено до участі у справі в якості третьої особи по справі. У своїх заявах від 21 червня 2013 року позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. У своїй заяві від 09 січня 2014 року просила слухання справи відкласти у зв'язку із зайнятістю її представника в іншому судовому засіданні, однак доказів на підтвердження зазначених обставин не надала. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. 15 жовтня 2013 року до суду надійшло клопотання КП «ЖЕП № 34» Дніпропетровської міської ради з проханням розглядати справу без участі їх представника. У зв'язку з довготривалістю судового розгляду, неодноразовими неявками позивача [PERSON] у судові засідання та навмисним затягуванням судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності представника позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що приміщення квартири спільного заселення [ADDRESS], к. 1, 3, 5 в м. Дніпропетровську на праві спільної часткової власності, по 42/100 частини, належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 2008 року згідно з розпоряджанням від 15 січня 2008 року № 6/14-08, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 25 березня 2008 року (а.с. 5, 6). [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить 58/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3162 (а.с. 18). Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради станом на 19 вересня 2008 року, квартира [ADDRESS] складається з приміщень: 1 - коридор площею 8,2 кв.м., 2 - житлова площею 9,5 кв.м., 3 - житлова площею 11,6 кв.м., 4 - комора площею 0,4 кв.м., 5 - житлова площею 9,4 кв.м., 6 - житлова площею 12,5 кв.м., 7 - комора площею 0,6 кв.м., 8 - комора площею 0,4 кв.м., 9 - комора площею 0,5 кв.м., 10 - коридор площею 3,8 кв.м., 11 - житлова площею 16,9 кв.м., 12 - житлова площею 13,4 кв.м., 13 - кухня площею 10,2 кв.м., 14 - коридор площею 2,1 кв.м., 15 - ванна площею 1,0 кв.м., 16 - туалет площею 0,8 кв.м., 17 - комора площею 0,3 кв.м., 18 - комора площею 0,2 кв.м., 19 - комора площею 0,3 кв.м., 20 - комора площею 0,3 кв.м. Загальна площа - 102,4 кв.м., житлова - 73,3 кв.м. (а.с. 12-14). Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України) та те, що ч. 1 ст. 376 ЦК України передбачає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво або за її рахунок. У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачами в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Крім того, ст. 100 ЖК України, ст. 382 ЦК України, на які в своєму позові посилаються позивачі, усунення перешкод шляхом знесення перегородки не регулюється, а спірні правовідносини регулюються іншими нормами законодавства. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] незаконні, недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed