Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у вересні 2018 року звернулися до суду з позовом до ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор» про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю; третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області, в якому просили визнати право спільної сумісної власності на кімнату (житлову секцію) під номером 823 в гуртожитку за адресою: м.Полтава, вул.Київське шосе,58, яка складається з коридору (1) площею 7,9 кв.м, ванної кімнати (2) площею 3,8 кв.м, кімнати (3) площею 12,0 кв.м, кімнати (4) площею 11,4 кв.м, - загальною площею 35,1 кв.м, за [PERSON], [PERSON], [PERSON] за набувальною давністю. В обґрунтування вимог позивачі вказали, що [PERSON] з 28.12.1988 року проживає в гуртожитку в м.Полтаві по вул.Київське шосе,58, кімната 824, згідно розпорядження №21 від 28.12.1988 року, виданого Державним підприємством Полтавський електромеханічний завод «Електромотор». Дана кімната була надана позивачу, у звязку з прийняттям його на посаду оператором станку, як молодого спеціаліста, до Державного підприємства Полтавський електромеханічний завод «Електромотор». 24.06.1989 року позивач уклав шлюб з [PERSON], 08.04.1991 року у них народилася донька [PERSON] Тобто, з моменту винесення розпорядження про вселення в гуртожиток з 1988 року і до 1998 року (до моменту передачі гуртожитку в управління ДП «Електромотор-побут») родина позивачів законно перебувала у вказаній кімнаті. 11.05.1994 року Фондом державного майна України засновано підприємство ВАТ «Електромотор». Планом приватизації підприємства було визначено порядок передачі обєктів соціально-культурного та побутового значення з балансу державного підприємства на баланс органів місцевого самоврядування. Але з невідомих причин вказаний гуртожиток був переданий у 1998 році ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор». Тобто, в порушення вимог чинного законодавства щодо приватизації майна, гуртожиток не був переданий належним чином до комунальної власності міста Полтави. Фактично до цього часу з 1998 року вони втратили можливість отримання виділених їм кімнат у власність, адже не відбулося передачі гуртожитку із державної у комунальну власність міста Полтави. У листопаді 2014 року гуртожитку було надано статус гуртожитку сімейного типу та було проведено нову технічну інвентаризацію, за якою кімната позивача №824 та кімната дружини позивача №823 були обєднані в одне спільне приміщення (житлова секція) під №823, яка складається з коридору (1) площею 7,9 кв.м, ванної кімнати (2) площею 3,8 кв.м, кімнати (3) площею 12,0 кв.м, кімнати (4) площею 11,4 кв.м. Питання визначення статусу власника гуртожитку з метою застосування мешканцями гуртожитку процедур приватизації або викупу кімнат у власність так і не відбулось. Фактично з 1998 року і по сьогодні (20 років поспіль) позивачі не змогли отримати документів, які б підтверджували їх законне право користування кімнатами в гуртожитку. Оскільки, приватизувати кімнату вони не можуть, так як гуртожиток не переданий до комунальної власності міста, вони змушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки тривало, добросовісно, безперервно та відкрито володіють майном, як своїм власним. Позивачі просили позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 24.09.2018 року було відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою від 19.10.2018 року будо закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор» надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що 01.11.1998 року ВАТ «Електромотор» передав на баланс ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор» гуртожиток в м.Полтаві по вул.Київське шосе,58. Одразу, згідно наказу ВАТ «Електромотор» від 04.11.1998 року №64, було створено орган по приватизації житлового фонду на ДП «Електромотор-побут», однак за відсутності визначеної законодавством процедури приватизації кімнат у гуртожитку, даним органом приватизації не було здійснено жодних дій щодо приватизації кімнат у гуртожитку. Тобто, фактично з 01.11.1998 року новим балансоутримувачем договорів найму з мешканцями не укладалося. Повноваження по управлінню будівлею гуртожитку уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» власником було делеговано згідно договору про делегування функцій (повноважень) власника гуртожитку державної форми власності від 04.05.2016 року. Зазначений гуртожиток підлягав передачі у власність територіальній громаді м.Полтави у 2013 році. Наказом регіонального відділення №568 від 09.07.2013 року та рішенням сорок третьої сесії Полтавської міської ради від 22.07.2014 року прийнято рішення про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста в особі Полтавської міської ради гуртожитку, однак акт приймання-передачі не прийнятий. Вказане питання не може бути вирішене без відповідної програми та приведення гуртожитку до вимог, встановлених для передачі будівель, а саме: встановлення окремих вимірювальних приладів як у будинку, так і до будинку. Балансоутримувач не може виконати дані вимоги через відсутність фінансування. Проти задоволення позову відповідач не заперечував (а.с.42-43). Третя особа - Регіональне відділення фонду державного майна України по Полтавській області надала до суду письмові пояснення, згідно яких, відповідно до Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств в процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року, до повноважень регіонального відділення віднесено функції по управлінню державним майном, яке в процесі приватизації не увійшло до статних капіталів господарських товариств, але перебуває у них на балансі. Єдине рішення, яке може реалізувати регіональне відділення це - передати гуртожиток до комунальної власності Полтавської міської ради, що передбачено Законом України «Про передачу обєктів права державної та комунальної власності». В той же час, передача обєктів з державної у комунальну власність здійснюється за наявної згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад. Наказом регіонального відділення №568 від 09.07.2013 року та рішенням сорок третьої сесії Полтавської міської ради від 22.07.2014 року прийнято рішення про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста в особі Полтавської міської ради гуртожитку, однак акт приймання-передачі не прийнятий. Регіональне відділення неодноразово зверталося до Полтавської міської ради з проханням прийняти гуртожиток у комунальну власність міста, однак жодних дій не вчинено. Вважає, що позивачі позбавлені можливості здійснити приватизацію квартири, тому єдиним способом визнати за ними право власності, є визнання його за набувальною давністю. Третя особа не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.44-46). У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначив, що відповідач є балансоутримувачем і володіє цим гуртожитком. Гуртожиток не передано до комунальної власності, позивачі не можуть реалізувати своє право власності. Про власника позивачі взнали тільки недавно. Представник відповідача у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач у надісланій заяві просив розглядати справу у відсутність свого представника, проти позову не заперечував. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача. Представниктретьої особи - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Вказала, що позивачі змушені були звернутися з таким позовом до суду, вони мають право на безоплатне отримання спірної кімнати. Суд, заслухавши представників позивачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] на підставі розпоряджень №21 від 28.12.1988 року та №5 від 16.12.1987 року вселені у гуртожиток в м.Полтаві по вул.Київське шосе,58 в кімнати №824 та №823 (а.с.19,20). На час вселення позивачі працювали на посадах оператора станку та електромонтера Полтавського електромеханічного заводу «Електромотор». Згідно довідки ДП «Електромотор-побут» ПАТ «Електромотор» від 14.09.2018 року за вих. № 282 вбачається, що: ордер чи його дублікат видати позивачу не представляється можливим, у звязку із незбереженням в архівах книг обліку таких ордерів, у звязку із реорганізацією підприємства; будівля гуртожитку була побудована згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 14.02.1973 року №98, яким було надано дозвіл ДП електромеханічному заводу «Електромотор» на будівництво 9 поверхового гуртожитку на 537 місць з блоком обслуговування по вул.Київське шосе,58 в м.Полтава; ДП Полтавський механічний завод «Електромотор» було перетворено у ВАТ відповідно до Закону України «Про приватизацію державних підприємств», згідно наказу Фонду державного майна №30-АТ від 11.05.1994 року та перейменовано в ПАТ «Електромотор» на виконання вимог ЗУ «Про акціонерні товариства» та згідно протоколу зборів акціонерів ПАТ «Електромотор» № 34 від 28.11.2017 року, останнє перейменовано в ПАТ «Електромотор»; 01.11.1998 року ВАТ «Електромотор» передав на баланс ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор» гуртожиток по вул.Київське шосе,58 в м.Полтава, що підтверджується відповідним актом; згідно наказу ВАТ «Електромотор» від 04.11.1998 року №64 було створено орган по приватизації житлового фонду на ДП «Електромотор-побут», однак за відсутності на той час визначеної законодавством процедури приватизації кімнат у гуртожитку, даним органом приватизації не було здійснено жодної дії щодо приватизації кімнат в гуртожитку, приватизаційні документи мешканцям не видавалися; згідно витягу з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна (13.06.2014 р. № 13/373) будівля гуртожитку за адресою: вул.Київське шосе,58 в м.Полтава відноситься до державної власності. Правоустановчі документи на будівлю гуртожитку знаходяться у Регіональному відділенні фонду державного майна України по Полтавській області; рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2014 року №154 надано дозвіл на зміну статусу гуртожитку по вул..Київське шосе,58 в м.Полтава на гуртожиток для проживання сімей (сімейного типу); згідно договору про делегування функцій власника гуртожитку державної форми власності від 04.05.2016 року, уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» власником було делеговано повноваження по управлінню будівлею гуртожитку. Також повідомлено, що видати приватизаційний документ на займану кімнату ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» не має можливості, приватизувати кімнату можна лише в порядку, передбаченому Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (а.с.22). Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03.11.2014 року № 54 надано дозвіл на зміну статусу гуртожитку по вул.Київське шосе,58 в м.Полтава на гуртожиток для проживання сімей (сімейного типу) (а.с.23). Згідно договору про делегування функцій (повноважень) власника гуртожитку державної форми власності від 04.05.2016 року, власником (Регіональним відділенням Фонду державного майна України) було делеговано повноваження по управлінню будівлею гуртожитку уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» (а.с.24). Відповідно витягу з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна наданого до листа ФДМУ від 13.06.2014 р. № 13/373, гуртожиток за адресою: вул.Київське шосе,58 в м.Полтава відноситься до державної форми власності (а.с.25). Як на правову підставу звернення до суду позивачі посилаються на\~ст.344 ЦК України. Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Згідно позовних вимог позивачі, починаючи з моменту винесення розпорядження про вселення в гуртожиток, з 1988 року проживають в гуртожитку за адресою: вул.Київське шосе,58 в м.Полтава. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року\~«Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав»\~при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на положення статті 344 ЦК України та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно матеріалів справи, позивачі з часу вселення були обізнані, що гуртожиток перебуває у державній власності, їм відомо про власника кімнати у гуртожитку, що підтверджується наданим ними же витягом з Єдиного реєстру обєктів державної власності щодо державного майна, вони користуються кімнатами в гуртожитку на підставі відповідного правого акту, тобто володіють майном за волею власників, знають хто є власником цієї кімнати, тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачами в судовому порядку права власності на зазначену кімнату на підставі\~ст. 344 ЦК України. Суд вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що\~при заволодінні чужим майном\~вони не знали і не могли\~знати про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірну кімнату. Тому, суд приходить до висновку, що при заволодінні нерухомим майном по вул.Київське шосе,58 в м.Полтава, кімнатою (житловою секцією) під номером 823 позивачам було достеменно відомо, що у них відсутні правові підстави для набуття права власності на цю житлову секцію,\~оскільки наявний власник цього майна. В даному випадку відсутні складові умови набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне заволодіння чужим майном, так і безперервне та відкрите володіння ним. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до\~ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У\~Конституції України\~закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). У звязку з чим, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд на підставі\~ст.141 ЦПК України\~покладає судові витрати на позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed