Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вона є основним квартиронаймачем [ADDRESS], яка складається із 2-х кімнат жилою площею 32.0 кв.м. без комунальних вигод у ветхому будинку. 02 грудня 2008 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір найму житлового приміщення, згідно з яким вона здала у найм квартиру для проживання відповідачки терміном на 6 місяців, тобто до 02 червня 2009 року для того, щоб відповідачка могла одержати допомогу при народженні дитини. Відповідачка проживала у спірному житлі з 02 грудня 2008 року і до середини квітня 2009 року, а у середині 2009 року, забравши свої особисті речі, покинула спірне житло та виїхала для проживання в інше житло, і з того часу жодного дня у спірному житлі відповідачка не проживає, та її особистих речей немає. Невідомо з яких причин, реєстрація (прописка) відповідачки була визнана постійною, згідно листа Стрийськогоміськвиконкому від 12.11.2012 року за № 3.21, хоч позивачка ніякої згоди на це не давала. Відповідачка, хоч і не проживає у зазначеному спірному житлі, однак залишається тут зареєстрованою (прописаною), а тому позивачка повинна сплачувати усі витрати по утриманню житла і за відповідачку, не може оформити субсидії по утриманню житла. Відповідачка без поважних причин не користується житловим приміщенням у [ADDRESS] понад термін, передбачений діючим законодавством, а тому може бути визнаною такою, що втратила право користування житлом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги, просять позов задоволити в повному обсязі, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідачка, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, на виклик суду не з'явилася, про причину неявки не повідомила, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу заочно за її відсутності на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення позивачки, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що на підставі виписки з домової книги про склад сім»ї та прописку № 1448 від 26.02.2014 року квартира [ADDRESS], належить Стрийській міській раді, а [PERSON] проживає у квартирі постійно, [PERSON] зареєстрована 5.12.2008 року на шість місяців, [PERSON] зареєстрована 25.12.2008 року на шість місяців. Згідно довідки Стрийського ЖЕК № 4 № 99 від 05.03.2014 року в квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована 5.12.2008 року на шість місяців, [PERSON] зареєстрована 25.12.2008 року на шість місяців та згідно листа Стрийського міськвиконкому від 12.11.2012 року за № 3.21, реєстрація (прописка) відповідачки була визнана постійною. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні дали аналогічні пояснення згідно з якими відповідачка [PERSON] в спірній квартирі не проживає з 2009 року її особистих речей в квартирі також немає. Відповідно до ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, якщо вона не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - в разі позбавлення права користування житлом, особа знімається з реєстрації за місцем проживання протягом семи днів на підставі рішення суду. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] [INFO] без поважних причин не користується житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] понад термін, передбачений діючим законодавством, а тому може бути визнаною такою, що втратила право користування житлом.

Outcome: approved