Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачі звернулись в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 18 серпня 2013 року водій [PERSON], керуючи транспортним засобом марки ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER], не врахував дорожньої обстановки та будучи в стані алкогольного сп'яніння допустив зіткнення з транспортним засобом марки Опель Вектра, номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] та власником якого є [PERSON] Судом відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності. Своїми неправомірними діями відповідач заподіяв позивачці [PERSON] майнову шкоду в розмірі 10 878 грн. 37 коп. Відповідач також повинен відшкодувати позивачам витрати на експертне дослідження та моральну шкоду, яка завдана внаслідок ДТП. В судовому засіданні представник позивачів вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому. Суду пояснив, що шкода була спричинена саме [PERSON], тому підлягає відшкодуванню ним в повному обсязі. [PERSON] на час ДТП перебувала а автомобілі та була вагітною. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачка пережила шок, зверталась до лікарів та деякий час була в лікарні. Позивач [PERSON] пережив стрес, оскільки переживав за свою дружину та дитину. Відповідач в судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. 18 серпня 2013 року водій [PERSON], керуючи транспортним засобом марки ВАЗ 21099, номерний знак [NUMBER], не врахував дорожньої обстановки та будучи в стані алкогольного сп'яніння допустив зіткнення з транспортним засобом марки Опель Вектра, номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] та власником якого є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно із відміткою у свідоцтві право керувати транспортним засобом наділений позивач [PERSON], який є чоловіком позивачки [PERSON] Вина відповідача встановлена постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2013 року (а.с.12). Як вбачається із звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 19 серпня 2013 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Опель Вектра, становить 10 878 грн. 37 коп. (а.с.13-24). Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). В проведеному Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках зазначено, що тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідач в судові засідання не з'являвся, доказів на спростування вимог позивачів щодо відшкодування матеріальної шкоди суду не надав. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. За таких обставин суд вважає, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди на користь позивачки [PERSON] в розмірі 10 878 грн. 37 коп. слід задовольнити, стягнувши з відповідача суму вартості матеріального збитку. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При вирішенні спору в частині вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд врахував роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а тому виходив з оцінки причинного зв'язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, встановленої судом, та з'ясував, що факт заподіяння позивачам моральних страждань та втрат немайнового характеру відбувся за тих обставин, що відповідач жодним чином не намагався відшкодувати завдану шкоду. Однак, суд вважає, що розмір моральної шкоди, зазначений позивачами у позові, є суттєво завищеним. Із зазначених підстав суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення в розмірі, який суд за внутрішнім переконанням вважає співмірною моральним стражданням позивачів. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] на момент ДТП була вагітною, перебувала в автомобілі, перенесла стрес, тому їй слід відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3000, а позивачу [PERSON], який також пережив стрес, оскільки переживав за свою дружину, яка після ДТП почувалась погано в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 4 ч. 2 ст. 79 ЦПК України закріплено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Позивач [PERSON] поніс витрати на проведення експертного дослідження в сумі 500 грн., що знайшло своє підтвердження у рахунку та акті виконаних робіт, копії яких містяться в матеріалах справи, а тому вказані витрати підлягають відшкодуванню позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачів понесені ними витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ч.1, 79, 88 ЦПК України,

Outcome: partial