Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представниці [PERSON] , звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такою, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім неї, зареєстровані також відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які протягом тривалого часу в ньому не проживають. Вона, як власниця будинку, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідачів в будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представниця позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила її задовольнити. Суду пояснила, що через реєстрацію відповідачів в будинку позивачки, остання не може в повній мірі розпоряджатись своєю власністю, а саме оформити субсидію. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлявся належним чином, судовою повісткою, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивачка це його бабуся. Він зареєстрований в будинку останньої, проте в ньому не проживає із 13 років, не є членом сім`ї позивачки, спільне господарство із нею не веде, комунальні послуги не сплачує. Домовленостей із позивачкою про проживання в її будинку чи про оренду будинку між ними не має. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи викладене, справу розглянуто без участі відповідачки [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представниці позивачки, відповідача [PERSON] , свідка [PERSON] суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] , що вбачається із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.12.2009 року, копії витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно №24663015 від 03.12.2009 року, копії технічного паспорту (а.с. 8-9, 12). У вказаному будинку крім позивачки, зареєстровані також відповідачі, що вбачається з довідки сільської ради та акту обстеження матеріально - побутових умов проживання (а.с.14, 15). Згідно акту на відповідність проживання та акту обстеження матеріально - побутових умов проживання від 06.09.2019 року (а.с. 13,15) відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2009 року та 2012 року відповідно в будинку, належному позивачці, не проживають, однак зареєстровані. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка [PERSON] це колишня невістка позивачки. Шлюб між нею та сином позивачки розірваний, з 2009 року остання в належному позивачці будинку не проживає. Наведене також вбачається із копії рішення суду (а.с. 11). [PERSON] це онук позивачки, який в належдному останній будинку не проживає із 2012 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З вищевикладеного вбачається, що відповідачі у належному позивачці будинку більше п`яти років не проживають. Позивачка [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідачів у її домоволодінні. Враховуючи те, що відповідачі протягом тривалого часу в спірному будинку не проживають, не відносяться до членів сім`ї позивачки, спільного господарства з позивачкою не ведуть, то суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим будинком, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 316, 318, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 3 СК України,

Outcome: approved