Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеною позовною заявою, просять суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 44,5 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] - по 1/4 за кожним з позивачів. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 05 грудня 2005 року [PERSON] подарував належну йому 1/2 частину вищезазначеної квартири позивачам. Право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] позивачами було зареєстровано 09 лютого 2006 року. Між позивачами та [PERSON] було досягнуто домовленості про передачу права власності на іншу 1/2 частину квартири після отримання останнім правовстановлюючих документів на спадщину. [PERSON], [PERSON], [PERSON] було знято з реєстраційного обліку місця проживання за адресою спірної квартири, в якій з 2005 року проживають позивачі. Зазначають, що з 2005 року позивачі добросовісно, відкрито і безперервно володіють та користуються всією квартирою, в тому числі 1/2 частиною квартири, яка належить відповідачам. Про належність 1/2 частини квартири відповідачам по справі позивачам стало відомо в листопаді 2016 року. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі, підтвердили обставини, викладені у позові. Просять позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали. Зі згоди позивачів судом ухвалено про заочний розгляд справи. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачів, підтвердила, що позивачі проживають в квартирі [ADDRESS] понад 10 років. Вислухавши позивачів, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. Відповідно до копії свідоцтва про власності на житло [NUMBER], виданого 18 січня 1994 року Орендним будівельно-монтажним підприємством «Криворіжаглобуд», квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У свідоцтві містяться відмітки, що 11 жовтня 2005 року П'ятою криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-2614 видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на 1/4 частку квартири, яка належала [PERSON] Згідно з договором дарування частини квартири, посвідченого 05 грудня 2005 року за реєстром № 17545, право власності на ? частину квартири перейшло від [PERSON] до [PERSON], [PERSON] (а. с. 9, 16). 05 грудня 2005 року укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за № 17545. За умовами договору [PERSON] подарував, а [PERSON], [PERSON] прийняли в дар в пропорційно рівних частках належну [PERSON] на праві приватної власності ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7, 15). 09 лютого 2006 року в Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за кожним з позивачів зареєстровано право спільної часткової власності на ? частку квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8, 13). Відповідно до звіту з незалежної оцінки станом на 31 жовтня 2017 року оціночна вартість ? частини квартири за адресою: [ADDRESS] становить 61000 грн (а. с. 11-12). За адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 19). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають із ст.ст. 328, 344 ЦК України щодо підстав набуття права власності, а саме: набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути , в тому числі, визнання права. Відповідно до приписів ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту зазначеної норми, набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. Володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Як роз'яснює п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України випливає, що для визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, позивачем має бути доведено такі обставини, як законний об'єкт володіння, добросовісність, відкритість, давність володіння і його безперервність. Суд вважає, що позивачами не доведено належними доказами добросовісності набуття спірного нерухомого майна як необхідної обставини для визнання за ними права власності за набувальною давністю. Твердження позивачів про те, що вони довідалися про право власності відповідачів на спірну частину квартири у листопаді 2016 року, суд не бере до уваги, оскільки в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право власності на житло, з якої видно, що [PERSON] не був єдиним власником квартири і спірна частка квартири належить відповідачам. На момент укладення договору дарування позивачі не могли не знати про наявність інших співвласників квартири. Таким чином, позивачами не доведено, що при заволодінні чужим майном вони не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, тому володіння позивачами частками квартири, належним відповідачам, не може ввжатися добросовісним. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Сам факт користування майном не є підставою виникнення права власності. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири, від права власності на належне їм нерухоме майно не відмовлялися, володіють майном на власний розсуд. З огляду на викладене суд вважає, що за відсутності сукупності обставин, передбачених ч.1 ст.344 ЦК України, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed