Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

Позивачка 10 листопада 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, укладеного 13 липня 2012 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини не склались, хоч вони мали спільну дитину, однак проживали окремо, чоловік, як і до укладення шлюбу, продовжував проживати зі своїми батьками, а вона з дитиною зі своєю матір'ю. Разом вони фактично не проживали, чоловік не опікувався сім'єю, практично не надавав матеріальної допомоги, не займався вихованням сина. На її думку, їхні взаємовідносини не мають нічого спільного зі шлюбом, шлюб існує лише формально. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснила, що чоловік не надавав їй моральної підтримки ні під час вагітності, ні після народження дитини. Фактично він продовжував проживати зі своїми батьками. По відношенню до неї чоловік поводить себе агресивно, принижує її, ображає. Спалахи його агресії призводять до того, що вона постійно напружена,боїться його. Був випадок, коли він влаштував сварку,агресивно себе поводив з водієм іншого автомобіля,та вона боялась, що на очах дитини могла відбутись бійка через його агресивну поведінку. Перед Новим роком він осоромив її перед співробітниками салону краси, де вона працює, на ґрунті безпідставних ревнощів влаштував сварку, зламав її мобільний телефон, застосував до неї силу, намагався забрати її ланцюжок, крутив їй руку, внаслідок чого у неї залишились синці. Вона категорично заперечує проти надання строку для примирення, оскільки поновлення шлюбу неможливо. Через поведінку чоловіка вона постійно нервує, перебуває у напруженому стані, та бажає після розірвання шлюбу нарешті отримати спокій. Зазначила, що почуття любові до відповідача втрачено повністю, вона пов'язує з ним лише негативні емоції. Також зазначила, що матеріальну допомогу на утримання її та дитини відповідач дійсно надає, однак недостатньо, приносить гроші їй на роботу, та демонстративно надає у присутності співробітників, він міг принести їй на обід лише 12 грн. Проти надання строку для примирення вона категорично заперечує. Ревнощі його безпідставні, та з відповідачем вона не пов'язує своє майбутнє. Після розірвання шлюбу просила залишити їй шлюбне прізвище. Представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги,зазначив, що у відповідача викривлене уявлення щодо шлюбу, сімейних відносин та обов'язків подружжя. Фактично сім'ї у сторін і не було створено,та заперечення відповідача фактично зводяться до того, що він надавав матеріальну допомогу дружині. Жодні підстави для висновку про можливість поновлення шлюбних відносин відсутні. В інтересах позивачки та її дитини розірвати цей шлюб, а примушування до перебування у шлюбі є неприпустимим. Відповідач позов не визнав, подав письмові заперечення. В судовому засіданні відповідач пояснив,що зазначене в позовній заяві не відповідає дійсності, він постійно надає матеріальну допомогу дружині та дитині. Після народження сина вони з позивачкою дійсно проживають окремо, кожний у своїх батьків, однак на це позивачка надала свою згоду. Шлюбні відносини остаточно припинені у липні 2016 року з вини позивачки, яка провокувала сварки. Він не вважає себе винуватим у тому, що дружина бажає розірвати шлюб, тому заперечує проти стягнення з нього судових витрат. Крім того, зазначив,що у нього є обґрунтовані підозри щодо невірності позивачки, що і стало причиною сварки у неї на роботі. Зазначив, що бажає поновити шлюбні стосунки, та просив надати 6-ти місячний строк для примирення. Вислухавши пояснення сторін, представника позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29 травня 2000 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 № Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що сторони фактично після народження дитини стали проживати окремо, за різними адресами. Сторони не знаходили порозуміння, внаслідок чого постійно виникали конфлікти, сварки, що призвело до остаточного припинення шлюбних відносин. Отже,сторони не створили міцної сім'ї,шлюб сторін існує лише формально. Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що працюють разом з позивачкою в салоні краси. 29 грудня 2016 року відповідач прийшов на роботу позивачки, поводив себе агресивно, влаштував сварку, зламав її мобільний телефон, крутив їй руку, намагався забрати її ланцюжок. Позивачка плакала,була знервована. Свідок [PERSON] також пояснила, що позивачка розповідала їй, що вона не проживає разом з чоловіком, побоюється його, оскільки у нього бувають спалахи агресії. Матеріальне становище її було тяжким, грошових коштів їй не вистачало, тому вона і вийшла на роботу, перебуваючи у декретній відпустці. За вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, шлюб сторін існує лише формально. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд виходить з того, що шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка, на почуттях взаємної любові та поваги до прав і людської гідності кожного з подружжя, не суперечити моральним засадам суспільства. Шлюбні відносини між сторонами припинені, та фактично після народження дитини вони разом не проживають. Заперечення відповідача проти розірвання шлюбу, на думку суду, зводяться до звинувачення позивачки у розпаді сім'ї, та доведенні надання їй матеріальної допомоги, однак жодних обставин, які б дали суду підстави для висновку про можливість поновлення шлюбних відносин сторонами, судом не встановлено. Навпаки, відносини сторін вже тривалий час є напруженими. Після звернення позивачки з позовною заявою про розірвання шлюбу у листопаді 2016 року відповідачем не прийнято ніяких реальних заходів для налагоджування стосунків з дружиною, навпаки, відносини сторін загострились після відвідування ним наприкінці грудня 2016 року її місця роботи, де між сторонами виникла сварка на очах у співробітників позивачки. Посилання відповідача на те, що він надає матеріальну допомогу дружині, враховуючи відносини, які склались між сторонами, не є достатнім аргументом для висновку про можливість налагоджування шлюбних стосунків сторін. За вищенаведених обставин відсутні передбачені ст. 111 СК України підстави для відкладення судового розгляду та надання сторонам строку для примирення. Вказані вище обставини справи та закріплена в ст.51 Конституції України, ст. 24 СК України добровільність шлюбу, категоричне заперечення позивачки проти збереження шлюбу свідчать про те, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам, а також інтересам їхньої дитини. Враховуючи наведене, позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved