Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачі за первинним позовом звернулися до суду з позовом до Тячівської міської ради, [PERSON] про скасування розпорядження та виселення з квартири, посилаючись на те, що на підставі розпорядження Тячівського міського голови від 06 листопада2008 року № 11, 07.11.2008 року, видано свідоцтво про право власності на житло № 1035, яким посвідчується, що житлова квартира [ADDRESS] дійсно належить їм на праві приватної власності. В грудні 2008 року, їм стало відомо, що розпорядженням Тячівського міського голови № 153 від 10 листопада 2008 року «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада 2008 року №11», вище згадане розпорядження Тячівського міського голови скасоване, оскільки рішенням Тячівського районного суду від 14.10.2008 року в справі № 2-88/08, яким визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на житло та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] не застосовано вимоги ч.5 ст.216 ЦК України, про застосування правових наслідків недійсності правочину. Вважають, що розпорядження Тячівського міського голови № 153 від 10 листопада 2008 року «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада 2008 року №11» слід визнати незаконним з підстав зазначених у ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» оскільки міський голова, приймаючи своє розпорядження № 153 від 10 листопада 2008 року «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада 2008 року №11» взяв на себе функції суду, чим вийшов за межі своїх повноважень передбачених вимогами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Також стверджують, що на незаконність оскаржуваного розпорядження вказує і та обставина, що як одну з підстав скасування свого розпорядження № 11 від 06.11.2008 року, міським головою зазначено, що після визнання судовим рішенням договору дарування недійсним, квартира по справі не була повернута в комунальну власність і в ній на цей момент проживала [PERSON] разом зі своєю сім'єю, оскільки такий висновок не відповідає фактичним обставинам, і спростовується тим, що після набрання рішенням Тячівського райсуду від 14.10.2008 року в справі № 2-88/08 законної сили, квартира по справі фактично перейшла в комунальну власність і лише саме після цього міський голова своїм розпорядженням № 11 від 06.11.2008 року оформив за ними право власності на неї, та 07.11.2008 року між ними та Тячівським виробничим управлінням комунального господарства було укладено договір утримання та надання комунальних послуг. Також стверджують, що посилання в оскаржуваному розпорядженні на ту обставину, що на момент оформлення за ними права власності на квартиру в ній проживала сім'я [PERSON], є цілком безпідставним і дана обставина у відповідності з вимогами чинного законодавства не може слугувати перешкодою в оформленні права власності на квартиру за ними. Крім цього [PERSON] не має жодних правових підстав для проживання квартирі по справі, а тому її права та права членів її сім'ї жодним чином не порушуються. Тому просять суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Тячівського міського голови № 153 від 10 листопада 2008 року «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада 2008 року №11», свідоцтво про право власності на житло № 1035 видане 07 листопада 2008 року Тячівською міською радою, яким стверджується, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], та [PERSON]-визнати дійсним, висилити [PERSON] та членів її сім'ї з квартири [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] та членів її сім'ї у подальшому не чинити їм перешкоди в користуванні жилою квартирою [ADDRESS]. В доповненні до позовної заяви позивачі за первинним позовом посилаються на те, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.11.2013 року в задоволенні позову [PERSON] до них про визнання такими, що втратили право на житло та скасування свідоцтва про право власності повністю відмовлено. Цим рішенням апеляційного суду стверджено, що [PERSON] не дотриманий встановлений порядок при її вселенні, а тому вона не набула права користування жилим приміщенням і ці обставини перешкоджають для визнання її членом сім'ї наймача ( покійної), і визнання за нею права користування жилим приміщенням. Також стверджують, що вказаним рішенням апеляційного суду визнано підставність їхнього проживання у квартирі [ADDRESS]. Тим більше, що позивачка [PERSON] правомірно проживала і була прописана в квартирі як член сім'ї наймача, а факт проживання [PERSON] в даній квартирі стверджується: ухвалою апеляційного суду Закарпатської області по адміністративній справі №22а-881/06 від 26 грудня 2006 року, рішенням Тячівського районного суду по цивільній справі « 2-88/08 від 14 жовтня 2008 року та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2013 року, в яких вказано, що позивач [PERSON] на момент приватизації вищевказаної квартири, 13 жовтня 1995 року, постійно мешкав у ній, був повнолітнім членом сім'ї наймача і не давав своєї згоди на приватизацію квартири., свідоцтвом про право власності на житло від 7 листопада 2008 року №1035, яке їм видано Тячівською міською радою на право власності на названу квартиру і яке на даний час так і не скасоване, ордером на вселення в спірну квартиру від 27 лютого 1986 року, з якого вбачається, що його видано на вселення в спірну квартиру не лише покійній матері, а і йому самому, протоколом про адмінправопорушення від 31.7.1999 року, поясненням позивача [PERSON] на нього від 1.8.1999 року та постановою про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173 КУаП, які зберігаються в Тячівському районному суді в матеріалах адміністративної страви № 3-275/99, відповіддю Тячівського РВ УМВС на запит адвоката від 30 08.2009 року № 12060, медичною картою стаціонарного хворого Тячівської ЦРЛ [PERSON] від 11.22.1998 року, постановою Тячівського райсуду від 26.10.2006 року по справі за адміністративним позовом № 2а-15 7/07 і ухвалою апеляційного суду Закарпатської області по цій справі, рішенням Тячівського районного суду від 14.10.2008 року по цивільній справі № 2-88/08, копією закордонного паспорту [PERSON] з відмітками проперетиння кордону 22 липня та 20 вересня 2006 року та копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи проти [PERSON] від 23 березня2009 року, з яких однозначно вбачається, що [PERSON] саме проживав в спірній квартирі, а не в смт. Буштино. Таким чином стверджують [PERSON] вселилась в спірну квартиру з порушенням встановленого чинним законодавством порядку і не має ніяких правових підстав для продовження проживання в квартирі, і її проживання в квартирі порушує не тільки їх право власності, а і їх право на користування власністю у формі проживання в належній їм квартирі, так як іншого житла не мають, а проживати в двохкімнатній квартирі, житловою площею всього 27.7 м.кв., двом позивачам і відповідачам, згідно акту обстеження від 6.2.12, з її двома неповнолітніми дітьми сином [PERSON], 2000 р.н. і дочкою [PERSON], 2005 р.н., практично не можливо. Крім цього в доповненні до позовної заяви позивачі за первинним позовом стверджують, що розпорядження Тячівського міського голови від 10 листопада 2008 року № 153 «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада) 2008 року №11» підлягає скасуванню також з тих причин, що відміна ненормативного розпорядження, яке є актом одноразово застосування і на підставі якого вже оформлені відповідні права громадянина чи організації, тобто яке вже виконано, є недопустимою, що стверджується, в тому числі, абзацами 5,6 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 де зазначено, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Стверджують, в даному випадку скасоване саме розпорядження «одноразового застосування», на підставі якого їм до його скасування вже видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, тобто розпорядження вже було виконано і на підставі нього вже виникли цивільні правовідносини власності з приводу квартири, які можуть бути змінені чи припинені при заперечені хоча би одної з сторін лише в судовому порядку. Тячівська міська рада, [PERSON] звернулися в суд з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про скасування свідоцтва про право власності на житло, посилаючись на те, що на час скасування розпорядження № 11 від 06 листопада 2008 року, тобто 10 листопада 2008 року, рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі 1-9/2009 р. не існувало, а зворотної сили таке рішення немає, а тому посилання на таке рішення є некоректним. Крім цього, що підставою до скасування розпорядження міського голови від 06 листопада 2008 року стало порушення вимог ч.5 ст.216 Цивільного кодексу України, так як у випадку визнання судом правочину не дійсним повинні застосовуватись наслідки недійсності правочинів. При цьому такі вимоги можуть заявлятись будь-якою заінтересованою особою, або ж за ініціативою суду. Як вбачається з судового рішення по справі № 2-88/88 від 14 жовтня 2008 року постановленого Тячівським районним судом, жодною із зацікавлених осіб в судовому засіданні вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочинів не заявлялись. Вирішуючи цей спір суд так і не застосував правові наслідки визнання договору дарування від 25.11.2008 року. Поряд з цим також не вирішено судом питання порядку повернення майна одержаного за недійсним правочином. Стверджують, що така неврегульована ситуація призвела до того, що станом на 06 листопада 2008 року в квартирі [ADDRESS], фактично проживає бувший власник квартири, а саме [PERSON] з сім'єю, і ця квартира в комунальну власність до сьогоднішнього дня не повернута. За таких обставин оформлення права власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] порушує конституційне право на житло [PERSON] та членів її сім'ї, які проживають в спірній квартирі з 2000 року. Так, Тячівська міська рада видавши свідоцтво № 1035 про право власності на житло від 07 листопада 2008 року на квартиру [ADDRESS], [PERSON] та члену сім'ї [PERSON], на заселення квартири, на підставі її приватизації відповідно до Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», яка на той час і в даний момент зайнята, порушила вимоги ст..1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так відповідно до вимог ст. 1 даного Закону «Приватизація державного житлового фонду (далі приватизація)-це відчуження квартир (будинків) кімнат у квартирах та однокімнатних одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд, приміщень, (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд-це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.». Так як дана квартира не була повернута і в даний час не повернута до державного житлового фонду, а тому Тячівська міська рала 07 листопада 2008 року видала Свідоцтво № 1035 на право власності на житло-квартиру [ADDRESS] [PERSON] та члену сімї [PERSON], незаконно так як не була і не є власником даної квартири. Таким чином, Тячівська міська рада розпорядилась майном-квартирою [ADDRESS], яка не знаходилась у її власності, отже Свідоцтво № 1035 про право власності на житло, яке видане Тячівською міською радою 07 листопада 2008 року підлягає до безумовного скасування, як незаконне. А тому на підставі наведеного, вважають, що позовні вимоги позивачів, про скасування розпорядження Тячівського міського голови та виселення з квартири є безпідставні та такі до задоволення не підлягають. Тому просять суд скасувати свідоцтво № 1035 про право власності на житло, яке видано 7 листопада 2008 року, Тячівською міською радою, [PERSON] та [PERSON] на право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач за первинним позовом [PERSON], що є відповідачем за зустрічним позовом в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд розглянув справу у її відсутності, на підставі ст. 169 ЦПК України. Позивач за первинним позовом [PERSON], що є відповідачем за зустрічним позовом та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первинним позовом підтримали та просять їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві за первинним позовом. Разом з цим, заперечили відносно зустрічного позову стверджуючи, що посилання відповідачки [PERSON] та її представника на дату рішення Конституційного суду України по справі № 1-9/2009 як на одну з підстав відмови в задоволенні їх позовних вимог про скасування розпорядження Тячівського міського голови від 06.11.2008 року є дійсно некоректне, оскільки згідно п. 4 ст. 13 ЗУ «Про Конституційний суд України», останній не приймає нові правові норми, а лише дає висновки у справах щодо офіційного тлумачення Конституції та Законів України. В даному випадку Конституційний суд України на підставі подання Харківської міської ради дав висновок про офіційне тлумачення ст. 25, ст. 46 ч. 14, ст. 59 ч. 1, ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування » від 21.05.1997 року, який діяв ще задовго до видачі Тячівською міською радою вказаного розпорядження, а Конституційним судом України зазначеного розпорядження. Також стверджують, що абсолютно надуманим є твердження [PERSON] та її представника, що підставою до скасування розпорядження міського голови від 06.11.2008 року є порушення вимог ч. 5 ст. 216 ЦК України, оскільки вказана норма надає право любій зацікавленій особі заявити вимогу про застосування наслідків недійсності лише нікчемного правочину, а не оспорюваного, до яких відноситься і дані правочини з приватизації та дарування квартири. Крім цього стверджують, що ця норма підлягає обов'язковому застосуванню лише тоді, коли зацікавлена сторона по справі заявила таку вимогу, оскільки суд не вправі виходити за рамки заявлених вимог, а в даному випадку ні одна із сторін, в тому числі ні Тячівська міська рада, ні [PERSON] не заявляли подібної вимоги, а тому судом не допущено ніяких порушень вимог зазначеної статті. Також стверджують, що навіть якщо би суд був і не задовольнив або залишив без вирішення заявлену подібну вимогу однієї із сторін, то вона могла б розглядатися лише в рамках провадження по справі по якій вона не була розглянута, тобто по справі № 2-88/08, не як предмет самостійного позову. Крім цього, стверджують, що в даному випадку повернення спірної квартири міській раді могло бути здійснено лише в формі взяття її на комунальний баланс, що входить в компетенцію лише міської ради, а тому не було ніяких перешкод для цього ні до видання розпорядження від 06.11.2008 року, ні до заявлення даного зустрічного позову, так як право власності [PERSON] було скасовано вказаним в розпорядженні рішенням суду, а незаконне проживання у квартирі міської ради жильців, що вселилися в квартиру з порушенням встановленого порядку, не може бути перешкодою для прийняття квартири на баланс. Стверджують, що не вчинення міською радою цієї односторонньої дії не тільки не позбавляє їх позивачів права власності і проживання в квартирі та на захист цього права передбаченими Законом способами, включаючи пред'явлення даного позову, але і не надає відповідачам по первинному позову яких - небудь додаткових прав чи підстав в тому числі на пред'явлення зустрічного позову. Крім цього, стверджують, що абсолютною видумкою позивачів за зустрічним позовом є і їх твердження про те, що оформлення права власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] порушує Конституційне право [PERSON] та членів її сім'ї, так як рішенням апеляційного суду по цивільній справі № 2-1808/11 від 03.06.2013 року вже встановлено, що [PERSON] не дотриманий встановлений порядок при її вселенні, а звідси не набула права користування жилим приміщенням, що її права не порушені, і, що такі обставини, являються перепоною для визнання позивачки членом сім'ї наймача (покійної) і визнання за нею права користування жилим приміщенням, і ця обставина у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Цим же рішенням апеляційний суд визнав під ставність їх позивачів за первинним позовом права на проживання в квартирі і її приватизацію. А також стверджують, що не ґрунтується на законі і твердженні позивачки за зустрічним позовом про те, що при видачі міською радою свідоцтва № 1035 про право власності на житло від 07.11.2008 року порушено ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки ні названий Закон, ні Положення «Про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду», що перебував у повному господарському відданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 року № 891 не передбачено такої перешкоди для приватизації квартири як проживання в ній особи, яка не набула права користування жилим приміщенням. Таким чином, стверджують про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в площині матеріального права, але і про відсутність у [PERSON] належного процесуального права на заявлення даного позову, оскільки вона відповідно до рішення апеляційного суду від 11.11.2013 року не набула права на користування спірної квартири, а тому її житлові права не порушені та за цих обставин вона не має права на звернення до суду. Отже, стверджують, що абсолютно надуманими є в розпорядженні міського голови від 10.11.2008 року мотиви скасування розпорядження від 06.11.2008 року. Замість того щоб взяти спірну квартиру на комунальний баланс міська рада посилається на неналежну правову норму, яка не відноситься до ситуації, що дійсно склалась, по суті при своїй бездіяльності в даному питанню абсолютно безпідставно звинувачує суд в порушеннях яких він не допустив, посилається на міфічне порушення Конституційних прав [PERSON] і безпідставно скасовує правомірне розпорядження від 06 листопада, що також обумовлює необхідність скасування розпорядження від 10 листопада як такого. що абсолютно не відповідає фактичним обставинам і грубо порушує вимоги чинного законодавства та їх права і законні інтереси, а тому в задоволенні зустрічного позову просять відмовити, а первинний позов повністю задовольнити. Представник Тячівської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Позивач за зустрічним позовом [PERSON], що є відповідачем за первинним позовом та законним представником у силу ст.39 ЦПК України її членів сім'ї, а саме малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог за первинним позовом заперечили та підтримали вимоги за зустрічним позовом та просять їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в зустрічному позові. Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розпорядження № 11 від 06.11.2008 року наймачу квартири [ADDRESS] [PERSON] надано її у власність. Свідоцтвом № 1035 від 07.11.2008 року про право власності на житло від 07.11.2008 року, стверджено, що квартира яка знаходиться у [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності громадянам [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Верховного суду України від 05.10.2011 року рішення Тячівського районного суду від 28.04.2010 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15.07.2010 року, якими було скасоване вищевказане свідоцтво, скасовані, а тому на час розгляду даної справи в це свідоцтво ніким не відмінене є дійсним і повторно його визнавати дійсним не є необхідності, а тому в цій частині позовні вимоги за первинним позовом до задоволення не підлягають. Разом з цим, судом встановлено, що 10.11.2008 року розпорядженням Тячівського міського голови № 153 скасовано розпорядження міського голови від 06.11.2008 року № 11 та доручено Тячівському міському бюро технічної інвентаризації внести зміни до реєстру права на нерухоме майно. Суд вважає, що розпорядження Тячівського міського голови від 10 листопада 2008 року № 153 «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада) 2008 року №11» підлягає скасуванню, оскільки відміна ненормативного розпорядження, яке є актом одноразово застосування і на підставі якого вже оформлені відповідні права громадянина чи організації, тобто яке вже виконано, є недопустимою, що стверджується, в тому числі, абзацами 5,6 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 де зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення... Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. В даному випадку скасоване саме розпорядження «одноразового застосування», на підставі якого позивачам за первинним позовом до його скасування вже видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, тобто розпорядження вже було виконано і на підставі нього вже виникли цивільні правовідносини власності з приводу квартири, які можуть бути змінені чи припинені при заперечені хоча би одної з сторін лише в судовому порядку. Посилання [PERSON] та її представника на дату рішення Конституційного суду України по справі № 1-9/2009 як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог за первинним позовом про скасування розпорядження Тячівського міського голови від 06.11.2008 року, суд вважає, безпідставним, оскільки згідно п. 4 ст. 13 ЗУ «Про Конституційний суд України», останній не приймає нові правові норми, а лише дає висновки у справах щодо офіційного тлумачення Конституції та Законів України. В даному випадку Конституційний суд України на підставі подання Харківської міської ради дав висновок про офіційне тлумачення ст. 25, ст. 46 ч. 14, ст. 59 ч. 1, ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування » від 21.05.1997 року, який діяв ще задовго до видачі Тячівською міською радою вказаного розпорядження, а Конституційним судом України зазначеного розпорядження. Разом з цим, із вказаного оскаржуваного розпорядження судом встановлено, що підставою до скасування розпорядження міського голови від 06.11.2008 року стало порушення вимог ч. 5 ст. 216 ЦК України. Позивачі за зустрічним позовом також посилаються в підтвердження своїх вимог на те, що при вирішенні судового рішення по справі № 2-88/88 від 14.10.2008 року жодною із зацікавлених осіб в судовому засіданні вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочину не заявлялось, а також вирішуючи цей спір суд також не застосував правові наслідки недійсності правочину. Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Як вбачається дана норма Закону надає право любій заінтересованій особі заявити вимоги про застосування наслідків недійсності лише нікчемного правочину, а не оспорюваного, до яких відносяться дані правочини з приватизації та дарування квартири. Крім цього, передбачений відповідно до ст. 216 ЦК України обов'язок повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину має як і всі цивільні права диспозитивний характер, тобто він підлягає обов'язковому застосуванню лише тоді, коли зацікавлена сторона по справі заявила таку вимогу. Оскільки суд не вправі виходити за межі заявлених вимог, а сторони не заявляли подібної вимоги, то судом не допущено ніяких порушень вимог вказаної норми Закону. Суд вважає, що навіть якщо би суд був і не задовольнив або залишив без вирішення заявлену подібну вимогу однієї із сторін, то вона могла б розглядатися лише в рамках провадження по справі по якій вона не була розглянута, тобто по справі № 2-88/08, не як предмет самостійного позову. Крім цього, на підтвердження тверджень позивачів за первинним позовом, суд вважає, що в даному випадку повернення спірної квартири міській раді могло бути здійснено лише в формі взяття її на комунальний баланс, що входить в компетенцію лише міської ради, а тому не було ніяких перешкод для цього ні до видання розпорядження від 06.11.2008 року, ні до заявлення даного зустрічного позову, так як право власності [PERSON] було скасовано вказаним в розпорядженні рішенням суду, а незаконне проживання у квартирі міської ради жильців, що вселилися в квартиру з порушенням встановленого порядку, не може бути перешкодою для прийняття квартири на баланс. Також суд не бере до уваги твердження позивачів за зустрічним позовом про те, що оформлення права власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] порушує Конституційне право [PERSON] та членів її сім'ї, так як рішенням апеляційного суду по цивільній справі № 2-1808/11 від 03.06.2013 року вже встановлено, що [PERSON] не дотриманий встановлений порядок при її вселенні, а звідси вона не набула права користування жилим приміщенням та, що її права не порушені і, що такі обставини, являються перепоною для визнання позивачки членом сім'ї наймача (покійної), і визнання за нею права користування жилим приміщенням, і ця обставина у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Як встановлено судом цим же рішенням апеляційний суд визнав підставність позивачів за первинним позовом права на проживання в спірній квартирі і її приватизацію. А також, суд вважає, що не ґрунтується на законі і твердження позивачки за зустрічним позовом та її представника про те, що при видачі міською радою свідоцтва № 1035 про право власності на житло від 07.11.2008 року порушено ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки ні названий Закон, ні Положення «Про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду», що перебував у повному господарському відданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 року № 891 не передбачено такої перешкоди для приватизації квартири як проживання в ній особи, яка не набула права користування жилим приміщенням. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову і в тому числі із тих підстав, що у [PERSON] не має належного процесуального права на заявлення даного позову, оскільки вона відповідно до рішення апеляційного суду від 11.11.2013 року не набула права на користування спірної квартири, а тому правильно стверджують позивачі за первинним позовом, що її житлові права не порушені та за цих обставин вона не має права на звернення до суду. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що абсолютно правомірними є твердження позивачів за первинним позовом, що в розпорядженні міського голови від 10.11.2008 року мотиви скасування розпорядження від 06.11.2008 року є надуманими, замість того щоб взяти спірну квартиру на комунальний баланс міська рада посилається на неналежну правову норму, яка не відноситься до ситуації, що дійсно склалась, по суті при своїй бездіяльності в даному питанню абсолютно безпідставно звинувачує суд в порушеннях яких він не допустив, посилається на придумане порушення Конституційних прав [PERSON] і безпідставно скасовує правомірне розпорядження від 06 листопада 2008 року № 11, що також обумовлює необхідність скасування розпорядження від 10 листопада 2008 року як такого, що абсолютно не відповідає фактичним обставинам і грубо порушує вимоги чинного законодавства та їх права і законні інтереси, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, а первинний позов слід задовольнити частково, визнавши незаконним та скасувати розпорядження Тячівського міського голови № 153 від 10.11.2008 року «Про скасування розпорядження міського голови від 6 листопада 2008 року № 11 та виселивши у порядку ст. 65 Житлового кодексу [PERSON] членів її сім'ї, а саме малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS], а в решті позову відмовити, оскільки такий спосіб захисту цивільних права та інтересів осіб як зобов'язати у подальшому не чинити перешкоди в користуванні жилою квартирою у відповідності до ст. 16 ЦК України не передбачений. Судові витрати у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України покласти пропорційно на позивачів за зустрічним позовом.

Outcome: partial