Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , звернулися до суду з позовом до Старокозацької сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, просять суд: визнати за ними право власності по 1/2 частині на житловий будинок та визнати з позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку згідно заповітів. Так, свої вимоги обґрунтовують тим, що [INFO] помер спадкодавець - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: - земельної ділянки № 23 площею 4,22 га в масиві № 4,5 , яка розташована на території Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Позивач вказує, що за життя 11.04.2016 та 13.11.2017 року спадкодавцем було складено та посвідчено 2 заповіти № 16 та № 42, відповідно до якого належну йому земельну ділянку він заповідав [PERSON] , а житловий будинок в рівних частках - [PERSON] та [PERSON] .. Позивачі бажають прийняти спадщину після померлого, звернулись до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори стосовно отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їм було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю у оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Разом з тим, позивачі вказують, що фактично прийняли спадщину після смерті спадкодавця. Також зазначають, що оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно - втрачені, вони позбавлені можливості оформити спадщину в позасудовому порядку та змушені звертатись у передбачений законом спосіб у вигляді визнання права. За таких обставин, просять їх вимоги задовольнити. 09 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області провадження по вказаній справі було відкрито та вона призначена до підготовчого судового розгляду на 14 січня 2020 рік о 11.30 годину. 14 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду по сутті. Позивачі в судове засідання не з`явились, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити, на заочний розгляд справи згодні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди позивачів, про що свідчать заяви позивачів, суд ухвалою від 15 квітня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 - 281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що дійсно [INFO] помер спадкодавець - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно у вигляді: земельної ділянки № 23 площею 4,22 га в межах згідно з планом, в масиві № 4,5 , яка розташована на території Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Факт належності померлому вищезгаданої земельної ділянки підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Білгород-Дністровською РДА 25.11.2003 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 105/16. Факт належності померлому житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS] підтверджується Випискою, виданою виконавчим комітетом Петрівської сільської ради № 131 від 03.05.2018 року, у відповідності до якої, згідно записів в погосподарських книгах Петрівської сільської ради, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка закріплена за житловим будинком та знаходиться в користуванні, державний акт не видавався. Матеріали справи містять також копію рішення № ХІІІ-П/2-382 від 02.02.1997 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, для ведення особистого господарства, яке знаходиться в користуванні [PERSON] ». Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Матеріали справи містять і технічний паспорт на садибний /індивідуальний/ житловий будинок [ADDRESS] , який [PERSON] виготовила на своє ім`я 07.11.2016 року . За таких обставин, в судовому засіданні встановлений та підтверджений відповідними доказами факт належності [PERSON] , який помер [INFO] житлового будинку [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, за життя [PERSON] склав два заповіти за № 16 та № 42 від 11.04.2016 року та від 13.11.2017 року. Так, згідно заповіту від 11.04.2016 року за № 16, посвідченого секретарем виконавчого комітету Петрівської сільської ради Братковим М.М., спадкодавець [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку № 23 масив № 4,8 , площею 4,22 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Петрівської сільської ради заповідав [PERSON] . Згідно заповіту від 13.11.2017 року за № 42, посвідченого секретарем виконавчого комітету Петрівської сільської ради Братковим М.М., спадкодавець [PERSON] належний йому на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS] заповідав - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки № 39 від 29.03.2018 року, складеної Старокозацькою сільською радою, померлий [PERSON] , який помер [INFO] був зареєстрований на день смерті разом із донькою [PERSON] . Маючи намір прийняти спадщину після померлого спадкодавця, позивачі звернулися до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори стосовно оформлення своїх спадкових прав, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено листом № 3187/02-14 від 11.10.2019 року у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст.1220 ЦК України, час відкриття спадщини є днем смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті /ст. 1233 ЦК України/. У відповідності до ч.1,2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу Так, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Частиною другою та четвертою статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. У відповідності до ч.2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. При складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє встановити, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і /або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів. Таким чином, як вбачається із наведеної норми закону новий заповіт скасовує старий лише у разі якщо такі суперечать один одному як в обсязі спадкової маси так і у суб`єктному складі спадкоємців. До вказаного висновку прийшов Верховний Суд України у своїй постанові від 26.06.2019 у справі № 369/3186/17. Разом з тим, суб`єктний склад спадкоємців та самі об`єкти спадкового майна не суперечать один одному, а тому не скасовують попереднього заповідального розпорядження, адже спадкодавець вирішив розпорядитись належним йому майном саме складаючи різні заповіти щодо різних спадкоємців та різної спадкової маси. Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що позивачі є спадкоємцями за заповітом до майна померлого [INFO] , які юридично прийняли спадщину після смерті спадкодавця, оскільки звернулись до нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав, не відмовились від її прийняття, прийнявши до уваги також те, що різні за змістом заповіти, складені відносно різної спадкової маси та різного суб`єктного складу спадкоємців, тому не суперечать один одному, що означає, що наступний заповіт складений 13.11.2017 року не скасовує попереднього складеного 11.04.2016 року, з урахуванням того факту, що інших спадкоємців судом не виявлено, іншого способу, окрім як в судовому порядку, захистити права позивачів не надається можливим, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON] та необхідність їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved