Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] ( [ADDRESS] ) у червні 2019 року звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ), посилаючись на те, що між сторонами зареєстрований шлюб 21 липня 1990 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси, актовий запис №1390. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Спільне господарство не ведуть з 2008 року. За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали 19/50 жилого будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 11.05.2006 реєстровий №2952 за 22570 грн., покупцем в договорі зазначений [PERSON] . Між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя, у зв`язку з викладеним позивач просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнати за позивачем право власності на 19/100 жилого будинку [ADDRESS] , стягнути судові витрати. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси 06.08.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси 28.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року повернуто апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 06.08.2019р. Представник відповідача адвокат Прядка В.М. 15.07.2020 скерував до суду заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтував тим, що відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.01.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідно до позовної заяви про розірвання шлюбу по вказаній справі позивач стверджує, що шлюбні відносини між сторонами припинилися ще у 2008 році. Аналогічні твердження щодо припинення шлюбних відносин у 2008 році викладенні і у позові про розподіл майна подружжя. З позовною заявою про розподіл майна подружжя позивач звернулась до суду 27.06.2019 року (дата підпису позову), тобто після спливу 11 років з моменту припинення шлюбних відносин з відповідачем. Представник відповідача адвокат Прядка В.М. 15.07.2020 скерував до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування невизнання відповідачем позову посилався на те, що позивач пропустила строк позовної давності. Також вказує, що що поділу підлягає житловий будинок з надвірними і господарськими спорудами у розмірі 19/50 часток. На підтвердження власних доводів позивач надає копію технічного паспорту, який складено 27.12.2004 року. Таким чином, остання інвентаризація домоволодіння проводилась ще у 2004 році., після проведення якої минуло близько 16 років. За вказаний період часу домоволодіння, зокрема, і 19\\50 часток, зазнало змін, деякі господарські будівлі було знесено. Тому, частка змінилась, а технічна характеристика будинку та споруд, що вказана у технічному паспорті від 2004 році не відповідає дійсності. Наданий позивачем технічний паспорт втратив свою актуальність. Таким чином, позивачем не надано фактичних даних про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, виготовлення відповідних матеріалів та технічного паспорту. Окрім того, звертає увагу суду, що відповідно до Інструкції про порядок проведення інвентаризації нерухомого майна від 15.01.2019 дані технічного паспорта актуальні впродовж одного року з дати проведення технічної інвентаризації. Таким чином, позовні вимоги щодо поділу саме вказаного кола майна не підтверджено позивачем належними доказами. Крім того, відповідач заперечує проти стягнення з нього судових витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано разом з подачею заяв по суті попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Окрім того, заходи мирного врегулювання спору перед подачею позову позивачем не вживались, про що свідчить відсутність будь-якого листа з вимогою/пропозицію щодо поділу майна. Стягнення судових витрат у справі, де попередньо позивачем не вживалася будь-яка вище вказана дія можна розцінювати як зловживання стороною чи її представником процесуальними правами. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси 15.07.2020 року продовжений відповідачу [PERSON] строк для подачі відзиву на позовну заяву. Позивачка та її представник адвокат Стратілатов К.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У заяві про застосування строків позовної давності адвокат Стратілатов К.Г. просив відмовити, оскільки у відповідності до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Позивач в судовому засіданні підтримала думку адвоката та додатково пояснила, що про порушення своїх прав дізналась, коли у червні 2019 року між сторонами виник спір про поділ майна подружжя, після чого звернулась до суду з даним позовом та позовом про розірвання шлюбу. Представник відповідача адвокат Прядка В.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та заяві про застосування строку позовної давності. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства. Судом встановлено, що 21 липня 1990 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Черкаси, актовий запис №1390, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2020 року. Сімейні стосунки між сторонами припинені у 2008 році, що ніким не оспорювалось. Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку від 11 травня 2006 року [PERSON] придбав 19/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд № 1 вартістю 22570 грн., що знаходиться в [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2952. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за відповідачем зареєстроване право власності на 31/75 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2006р. та свідоцтва про право власності від 12.01.2005р. Складові частини об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] : жилий будинок з прибудовами А-1, загальна площа 228,9, житлова площа 152,4 кв.м. з надвірними спорудами: сараї літ. «Б, Д, З», погріб літ. «Г», вбиральні літ. «Е,Ж,Л», гараж з оглядовою ямою літ. «К», літня кухня літ. «І, і», огорожа 1-4, водоколонки 5,6, площа земельної ділянки - 1974 кв.м). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки спірна 19/50 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] набута відповідачем за договором купівлі-продажу від 11.05.2006о. в період шлюбу та ведення спільного господарства з позивачкою, презумпція придбання за рахунок спільних коштів подружжя не спростована, тому з урахуванням вимог статей 60,70 СК України спірна частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд являється спільною власністю подружжя, частки сторін при її поділі між сторонами мають бути рівними. Відповідачем не доведено в ході розгляду справи, що набута за договором купівлі-продажу спірна 19/50 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] зменшилась у обсязі чи складових частинах та вказані доводи спростовані відсутністю відповідних відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно є припиненим з моменту припинення державної реєстрації такого права. Право власності відповідача на 19/50 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2006р. не є припиненим, отже є чинним. Заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає до задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно ст. 72 ч. 2. СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З огляду на матеріали справи, стороною позивача не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності. Так, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (Правова позиція Верховного суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15). Позивачка звернулась до суду з даним позовом в зв`язку з виникненням в період шлюбу між сторонами спору про поділ майна подружжя у червні 2019 року, оскільки після фактичного припинення шлюбних стосунків у 2008 році безперешкодно мала доступ до спільного майна, що відповідачем не було спростовано, а тому строк позовної давності позивачкою не пропущено. Крім того суд вважає обґрунтованим посилання представника позивача на те, що зі змісту частини 1 статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Суд бере до уваги при цьому, що під час вирішення позову жодна з сторін не ставила питання про виплату іншій грошової компенсації за частку в спільному майні, не вчиняла дій стосовно попереднього внесення грошової компенсації на депозитний рахунок суду, тому суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін у праві власності на спірне майно на засадах їх рівності і залишення спірного майна у спільній частковій власності сторін. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.1,2 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. При подачі позову позивачкою були понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн. згідно квитанції від 27 червня 2019 року, вказані витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову. Попередній орієнтовний розмір витрат на оплату судового збору в сумі 768,40 грн. позивачкою був зазначений у позовній заяві. Позивачкою понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 5000 грн., що підтверджено квитанцією в матеріалах справи детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Стратілатовим К.Г. згідно з умовами договору на надання правничої допомоги від 25.06.2019 р. Попередній орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. позивачкою був зазначений у позовній заяві. У заявленому представником відповідача клопотанні про відмову в задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу зазначено те, що заходи мирного врегулювання спору перед подачею позову позивачем не вживались, про що свідчить відсутність будь-якого листа з вимогою/пропозицію щодо поділу майна. Стягнення судових витрат у справі, де попередньо позивачем не вживалася будь-яка вище вказана дія можна розцінювати як зловживання стороною чи її представником процесуальними правами. Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Таким чином, суд вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах. Суд виходить з того, що виконання адвокатом Стратілатовим К.Г. вказаних у детальному описі робіт за договором про надання правничої допомоги здійснювалось для забезпечення ефективного здійснення процесуальних прав позивачки та доводи щодо необгрунтованості даних робіт чи неспівмірності їх вартості не підтверджені об`єктивним доказами, а тому клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не підлягає до задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. підлягають до стягнення з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved