Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивачка 12.08.2013 року звернулася з позовом, в якому просила визнати дії Ліквідаційної комісії Державного підприємства роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» та дії Національного авіаційного університету з приводу її звільнення незаконними (здійсненими з порушенням установленого законом порядку), та зобов'язати Національний авіаційний університет надати їй іншу роботу, яка буде відповідати її професійним та діловим якостям працівника, укласти з нею трудовий договір. Також позивачка просила стягнути з Національного авіаційного університету та Ліквідаційної комісії Державного підприємства роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» заборгованість: по виплаті лікарняних (за період березень, квітень, травень 2013 року) яка складає: 6049,87 грн.; компенсації щорічної відпуски за 2012 рік, яка складає: 2212, 97 грн.; середню заробітну плату за весь час затримки (виплати лікарняних та компенсації відпуски) у сумі: 10293,03 грн. а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення суду, а всього 18555,87 грн. Крім того, просила стягнути на її користь з Національного авіаційного університету та Ліквідаційної комісії Державного підприємства роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» у якості відшкодування завданої їй моральну шкоду у сумі 10000 грн. з кожного. В позові посилалась на те, що наказом ректора Національного авіаційного університету від 31.08.1995 року № 305/К вона була переведена з посади завідуючої лабораторією хімії та ПММ Національного авіаційного університету на посаду директора Державного підприємства роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА». При цьому Національний авіаційний університет є засновником - Державного підприємства роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА». Позивачка вказувала на те, що протягом всього часу перебування на посаді директора вона отримувала заохочення та листів вдячності і зарекомендувала себе тільки з позитивного боку як професійно грамотний працівник, відповідальний керівник. Відповідно до наказу ректора Національного авіаційного університету від 24.12.2012 року за № 342/од Державне підприємство роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» було припинено шляхом ліквідації. Наказом голови ліквідаційної комісії ДПРТ «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» від 14.05.2013 року № 5 її було звільнено у зв'язку з ліквідацією підприємства з 27.05.2013 року. Позивачка стверджувала, що з наказом про її звільнення вона ознайомилася тільки 11.06.2013 року у судовому засіданні під час розгляду справи № 910/5021/13 Господарським судом м. Києва, оскільки відповідно до наданих листів непрацездатності вона перебувала на амбулаторному лікуванні у період з 11.03.2013 року по 09.04.2013 року та з 10.04.2013року по 30.05.2013 року. Позивачка зазначала, що на час розгляду справи не отримала виплати по лікарняним листкам та компенсації за невикористані дні щорічної відпуски і на її неодноразові усні звернення щодо сплатити заборгованість по лікарняним і компенсації відпуски відповідачі залишення їх без задоволення. Також позивачка вказувала на завдання їй моральної шкоди, оскільки порушення встановленого порядку її звільнення та не проведення повного розрахунку стало джерелом виникнення психо-травматичних факторів та послідуючого лікування. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Національного авіаційного університету позов не визнав, пославшись на правомірність звільнення позивачки та відсутність обов'язку відповідачів щодо її подальшого працевлаштування, і пояснив суду, що Державне підприємство роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» є юридичною особою, засновником якої є Київський міжнародний університет цивільної авіації (з 2000 року - Національний авіаційний університет), за наказом від 24.12.2012 року за № 342/од якого діяльність підприємства була припинена шляхом ліквідації та була призначена ліквідаційна комісія. 13.03.2013 року підприємство повідомило позивачку про її майбутнє звільнення із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.05.2013 року листом за № 1/л, який позивачка отримала особисто, про що свідчить її підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення. 16.04.2013 року листом № 11/р, який позивачка отримала 24.04.2013 року, про що також свідчить її підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення, підприємство звернулось до позивачки з вимогою передати йому установчі, бухгалтерських документи та печатки, оскільки їх відсутність не дає можливості провести нарахування та виплату заробітної плати працівникам підприємства. Наказом голови ліквідаційної комісії ДПРТ «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» від 14.05.2013 року № 5 позивачку було звільнено з роботи з 27.05.2013 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, наказано виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку та компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки. 24.05.2013 року у п'ятницю і 27.05.2013 року у понеділок позивачка була відсутня на робочому місці, що підтверджується актами про її відсутність на робочому місці за ці дні. 27.05.2013 року на адресу позивачки було направлено лист голови ліквідаційної комісії ДПРТ «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» за № 20/л з повідомленням про її звільнення та необхідність прибуття до ліквідаційної комісії для проведення розрахунків, до якого було додано копію наказу про звільнення позивачки. Цей лист позивачці вручено не було та повернено до підприємства за закінченням встановленого строку зберігання. 25.06.2013 року та 12.07.2013 року підприємство також відправляло на адресу позивачки аналогічні листи з наказом про звільнення, але вони теж були не вручені та повернені підприємству у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання. Таким чином, представник зазначав, що, оскільки позивачка в день звільнення не працювала, то нараховані їй суми мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення нею вимоги про розрахунок. Однак з вимогою про розрахунок позивачка до відповідачів не зверталася. Представник відповідача Державного підприємства роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» позов не визнав з тих же підстав. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представників відповідачів, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Державне підприємство роздрібної торгівлі «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» є юридичною особою, за п. 8.1. статуту якої встановлено, що припинення діяльності підприємства проводиться за рішенням засновника або за рішенням суду. Засновником зазначеної юридичної особи є Київський міжнародний університет цивільної авіації (з 2000 року - Національний авіаційний університет). Так, 24.12.2012 року наказом ректора НАУ № 342/од діяльність підприємства було припинено шляхом його ліквідації та призначено ліквідаційну комісію, до якої відповідно до ст. 105 ЦК України з моменту призначення перейшли повноваження щодо управління справами підприємства, а повноваження позивачки як його директора припинилися. 13.03.2013 року позивачка листом за № 1/л, який вона отримала особисто, про що свідчить її підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення, була попереджена підприємством про її майбутнє звільнення із займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.05.2013 року. Також позивачкою був отриманий 24.04.2013 року, про що свідчить її підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення, лист № 11/р від 16.04.2013 року, яким підприємство звернулось до позивачки з вимогою передати йому установчі, бухгалтерських документи та печатки, відсутність яких не дає можливості провести нарахування та виплату заробітної плати працівникам підприємства. Наказом голови ліквідаційної комісії ДПРТ «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» від 14.05.2013 року за № 5 позивачку з 27.05.2013 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства звільнено з роботи з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку та компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки. Разом з тим, позивачка 24.05.2013 року та 27.05.2013 року була відсутня на робочому місці, що підтверджується актами про відсутність позивачки на робочому місці за 24.05.2013 року та 27.05.2013 року. 27.05.2013 року на адресу позивачки був направлений лист голови ліквідаційної комісії ДПРТ «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА» № 20/л з повідомленням про звільнення та необхідність прибуття до ліквідаційної комісії підприємства для проведення розрахунків. До листа було додано копію наказу про звільнення позивачки. Однак цей лист вручено не було та повернуто підприємству у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання. Також 25.06.2013 року та 12.07.2013 року підприємство відправляло на адресу позивачки аналогічні листи з наказом про звільнення, але вони теж були не вручені та повернені підприємству у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання. Позивачка стверджувала, що з наказом про своє звільнення вона ознайомилася лише 11.06.2013 року під час розгляду Господарським судом м. Києва справи за її позовом від імені ДПРТ «Магазин учбово-методичної та наукової книги КМУЦА». Зважаючи на викладене, відповідачі належним чином виконали свої зобов'язання перед позивачкою, відповідно звільнення позивачки відбулось з підстав та за процедурою, встановлених законом. При цьому слід зазначити, що в разі звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України дійсно діють обмеження на звільнення окремих працівників, встановлені, зокрема, ст.184 КЗпП України, але вони мають таке суб'єктивне право залишитися на роботі окрім випадків ліквідації підприємства. Крім того, дія норми ст. 184 КЗпП України щодо заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років не поширюється на позивачку, яка призначена опікуном неповнолітньої підопічної, оскільки останній на час звільнення позивачки вже виповнилося 14 років. А діючим законодавством не передбачено зобов'язання роботодавця в обов'язковому порядку працевлаштовувати працівників при звільненні у зв'язку із ліквідацією підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України. Між тим, позивачка ні в тексті позовної заяви, ні в поясненнях в судовому засіданні не виклала жодних інших обставин як правових підстав в обґрунтування вимог про визнання дій відповідачів незаконними з приводу її звільнення та зобов'язання їх до надання їй іншої роботи на аналогічній посаді, яка буде відповідати її професійним та діловим якостям працівника, та укладення з нею трудового договору. Виходячи з викладеного вище, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу твердження позивачки щодо незаконного звільнення з роботи. Крім того, за викладених вище обставин позивачка не обґрунтувала і вимоги про стягнення з відповідачів на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивачка не заперечувала той факт, що в день звільнення не працювала, з вимогою про розрахунок вона до відповідачів у встановленому законом порядку не зверталася і лікарняні листки для проведення розрахунків відповідачам не передавала, належних доказів звернення до відповідачів з вимогою виплати їй всіх належних їй суми та відмови відповідачів їй у цьому у неї немає. Відтак, позивачкою не було доведено того, що розрахунок не був їй проведений в день звільнення з вини відповідачів, а тому посилання позивачки на порушення її прав є необґрунтованими. При цьому вона не позбавлена можливості за належним зверненням та пред'явленням листків непрацездатності отримати повний розрахунок у встановленому законом порядку. Також, як передбачено ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що моральні страждання носять суто персональний характер і те, що у кожної конкретної особистості вони є індивідуальні та залежать від конкретної ситуації, суд вважає, що є необґрунтованим посилання позивачки лише на, нібито, її незаконне звільнення, що здійснено відповідачами, як на підставу відшкодування їй моральної шкоди без підтвердження належними та допустимими докази. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, із матеріалів справи не вбачається, що діями відповідачів позивачці було завдано шкоду і саме в зазначеному нею розмірі. Позивачка, визначаючи розмір моральної шкоди, взагалі її не обґрунтувала та не врахувала наведені вище роз'яснення Пленуму Верховного суду України. Отже, з яких міркувань виходила позивачка, визначаючи розмір шкоди у сумі по 10000 грн., та якими доказами це підтверджується, позивачкою залишилось не визначеним. За таких обставин суд вважає необґрунтованими вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, так як позивачкою не було надано жодного доказу на підтвердження порушення її законних прав відповідачами та завдання їй цим моральних страждань, і тому заподіяння їй відповідачами такої шкоди не вбачається. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, т. я. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed