Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] Після смерті останньої відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме: на частку в домоволодінні по [ADDRESS] та грошові кошти згідно договору про поточний депозитний вклад [NUMBER]. У визначений законодавством термін вона звернулась з заявою про прийняття спадщини до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. 11.04.2014 року державним нотаріусом їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку домоволодіння по [ADDRESS]. Також їй стало відомо, що державний нотаріус звертався з відповідними запитами до банківських установ та від Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» отримав інформацію щодо вкладу на ім'я померлої [PERSON] Проте, державним нотаріусом не були вчинені необхідні нотаріальні дії щодо спадщини в частині грошових коштів спадкодавця, як не було письмово відмовлено про їх вчинення. В зв'язку з цим, вона на теперішній час не має можливості ні оскаржити відмову у вчиненні нотаріальної дії, ні належним чином отримати належну їй спадщину в частині грошових коштів за договором про поточний депозитний вклад [NUMBER]. Згідно вказаного договору від 02.04.1993 року її мати [PERSON] внесла на депозит 50000 крб. 02.04.1993 року та 40000 крб. 27.07.1993 року. До зазначеного договору було укладено заповідальне розпорядження на її (позивачки) ім'я, за яким мати заповідала їй 100% вкладу. Після смерті матері [INFO] відкрилась спадщина та набуло чинності заповідальне розпорядження. Вона зверталась до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 09.12.2013 року та на звернення отримала відповідь про те, що на її особистих рахунках грошові кошти відсутні, хоча свій запит вона направляла з приводу рахунку її покійної матері. На момент конвертації вкладів 02.09.1996 року на належному матері рахунку мало бути 28 грн. 73 коп., які її мати не витребовувала, рахунок не закривала. Будь-які зміни до договору не вносились та його пролонгація відбувалась автоматично. Згідно заповідального розпорядження на даний момент вона є власницею грошових коштів на депозитному рахунку та має отримати належні їй грошві кошти з урахуванням відсотків станом на день виплати останніх. Вона неодноразово зверталась до банку з вимогою повідомити її про грошові кошти на успадкованому нею рахунку, але отримала відповіді, які не просто не розкривають суть правовідносин між банком та покійною матір'ю, а й містять завідомо неправдиві відомості про закриття рахунку 31.01.2013 року, що було фізично неможливим, оскільки більше ніж півроку до смерті мати не мала змоги самостійно пересуватись і закрити рахунок сама. Крім того, у відповіді зазначено, що відсутнє будь-яке заповідальне розпорядження, що також не відповідає дійсності. В своїй відповіді банк не надав інформації скільки коштів було внесено, яким чином відбувалась їх видача, коли та кому були видані кошти. З огляду на це, посилаючись на норми ст.ст.526,530,533,1060,1061,1218,1228 ЦК України, позивачка просила суд визнати неправомірною бездіяльність державного нотаріуса П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в частині неналежного виконання нотаріальних дій при оформленні частки спадщини, а також стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» кошти в сумі 6163355955 грн. 25 коп. Під час розгляду справи позивачка, подавши уточнену позовну заяву, зменшила розмір заявлених до банку вимог та остаточно просила стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на її користь кошти в сумі 5141567 грн. 55 коп., поклавши на відповідача всі понесені нею судові витрати. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа - Національний банк України, в якому просили встановити нікчемність договору про поточний депозитний вклад [NUMBER], укладеного 02.04.1993 року між банком та [PERSON]; а також нікчемність заповідального розпорядження від 02.04.1993 року [PERSON], за вказаним договором. В обґрунтування заявлених зустрічних вимог, посилалась на те, що особою, яка зазначена в договорі та від імені якої його укладено, вказано голову правління банку [PERSON] При детальному аналізі наданого договору встановлено, що підпис на договорі від імені [PERSON] відмінний від справжнього підпису вказаної особи. Крім того, на копії договору, яка міститься в матеріалах справи, відсутня печатка банківської установи. Також зазначили, що форма договору [NUMBER] складена без додержання вимог ЦК України та нормативних актів Національного банку України та відсутні визначені останніми документи, що підтверджують внесення грошової суми. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову банку просили відмовити за безпідставністю, а також в зв'язку із пропуском строків позовної давності. Представники Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в своїх поясненнях та письмових заявах по суті справи проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечували та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав, наведених у зустрічному позові та відзивах на первісний позов. Крім того, посилались на те, що позивачкою не було оформлено своїх спадкових прав у передбаченому законом порядку. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. П'ятою Дніпровською нотаріальною конторою було подано письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника. Представник третьої особи - [PERSON], під час розгляду справи в суді підтримала заявлений [PERSON] позов, посилаючись на визнання права [PERSON], на отримання частини вкладу та відсотків за ним в порядку спадкування за законом після померлої матері [PERSON], як спадкоємця, що має право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст.1241 ЦК України. Проти, задоволення зустрічного позову заперечувала. Інша третя особа - Національний банк України явку свого представника до суду не забезпечив. Заслухавши пояснення позивачки за первісним позовом та її представника, представників відповідача та третьої особи, перевіривши доводи, викладені учасниками справи в письмових заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка [PERSON] є рідною донькою [PERSON] (а.с.101,101 зв., т.1). [INFO] [PERSON] померла (а.с.95 зв., т.1). За життя остання склала заповіт, посвідчений 24.05.2007 року державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори (після зміни найменування П'ята Дніпровська державна нотаріальна контора) за реєстровим №4-456, за яким на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов'язки, та все, що буде належати їй на день смерті, заповіла онуці [PERSON] (а.с.104, т.1). У встановлені ст.ст.1268-1270 ЦК України строки та порядок [PERSON] прийняла спадщину, звернувшись за місцем відкриття спадщини до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою від 31.05.2013 року про прийняття спадщини після померлої бабусі [PERSON], як спадкоємець за заповітом (а.с.93 зв., т.1). В подальшому за заявою [PERSON] від 11.03.2014 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, останній в цей же день нотаріусом було видано відповідне свідоцтво на ? частки домоволодіння [ADDRESS], право власності на 2/3 частки якого належало померлому спадкодавцю [PERSON] (а.с.102 зв., 105, 110, т.1). 11.04.2014 року [PERSON] звернулась до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON], яка складається з 2/3 часток домоволодіння [ADDRESS], як спадкоємець за законом першої черги, що в силу ст.1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині та фактично прийнявши її будучі прописаною та проживаючи разом із спадкодавцем за однією адресою на день його смерті. Також у вказаній заяві [PERSON] просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частку вищевказаної квартири (а.с.112 зв., т.1). З наданого копії паспорту та пенсійного посвідчення (а.с.99 зв., 112, т.1) підтверджується, що [PERSON] є інвалідом з дитинства 2 групи безстроково, була зареєстрована та проживала разом із померлою матір'ю [PERSON] [ADDRESS], а тому в силу ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину та в силу ч.1 ст.1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту, має право на спадкування половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом. Також з матеріалів цивільної та витребуваної судом копії спадкової справи вбачається, що 11.04.2014 року нотаріусом [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку домоволодіння [ADDRESS] (а.с.114, т.1). Окрім цього, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що за життя між [PERSON] та Комерційним банком «Приватбанк» (після зміни найменувань - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та на момент розгляду справи Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») було укладено договір про поточний депозитний вклад [NUMBER] від 02.04.1993 року (а.с.5, т.1). Пунктом 1 вказаного договору було передбачено внесення вкладником готівкою в касу банку або шляхом перерахування на рахунок [NUMBER] грошових коштів в розмірі 50000 крб. на строк 4 роки з моменту укладення договору, з щомісячним нарахуванням дивідендів за річною ставкою 110%. Також п.1 договору сторонами було погоджено, що якщо за закінченням строку дії договору жодна із сторін не забажає його розірвати, договір вважається продовженим на рік на тих саме умовах. Подальша пролонгація договору проводиться щорічно в тому ж порядку. Пунктом 2 договору було передбачено право вкладника збільшувати розмір коштів на рахунку шляхом безпосереднього внесення грошових сум в касу банку або шляхом перерахування на рахунок банку. Заперечуючи проти позову та заявляючи зустрічні вимоги про встановлення нікчемності зазначеного вище договору [NUMBER] від 02.04.1993 року, представники Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» посилались на те, що письмова форма вказаного договору не відповідає вимогам діючого ЦК України та нормативним документам Національного банку України, зокрема Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ №174 від 01.06.2011 року та Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року; а також посилалась на ненадання позивачкою [PERSON] доказів внесення коштів за договором. Разом з тим, суд відхиляє вказані доводи та заперечення, як безпідставні, оскільки договір [NUMBER] був укладений 02.04.1993 року, тобто до набрання чинності та вступу в дію ЦК України та зазначених вище нормативних актів. Зазначений договір було укладено в письмовій формі, в останньому визначено всіх істотні умови вказаного виду договору, права та обов'язку сторін, що свідчить про його відповідність діючим на момент укладення положенням законодавства, зокрема, вимогам ст.ст.41,42,44,153,154 ЦК УРСР. Заперечення банку з приводу того, що підпис у договорі, який від імені банку укладався головою правління [PERSON], а також в заповідальному розпорядженні до нього, виконаний іншою особою, що підтверджено висновком проведеної під час розгляду справи судової почеркознавчої експертизи №4983-17 від 05.03.2018 року (а.с.181-184, т.4), суд з урахуванням положень ст.ст.42,63 ЦК УРСР також вважає безпідставними та такими, що не свідчать про нікчемність договору, оскільки своїми наступними діями банк фактично схвалив відповідну угоду. Про вказане свідчить відкриття банком рахунку, прийняття коштів від вкладника та подальше виконання договору, що підтверджується представленими позивачкою за первісним позовом квитанціями від 02.04.1993 року та від 27.07.1993 року про прийняття банком від [PERSON] коштів в сумі 50000 крб. та 40000 крб. відповідно, які містять печатку приходної каси банку та їх зарахування на рахунок [NUMBER], що зазначений в п.1 договору від 02.04.1993 року (а.с.78, т.1). В зв'язку з вищенаведеним відхиляються судом і заперечення банку щодо не підтвердження позивачкою належними доказами факту внесення коштів за договором. Також суд зазначає, що нікчемність заповідального розпорядження не тягне за собою недійсності, нікчемності інших умов договору та в цілому останнього. Крім того, складання в подальшому [PERSON] заповіту на все майно та права на користь іншої особи, ніж зазначено в заповідальному розпорядженні, в силу ч.3 ст.1228 ЦК України повністю скасувало останнє. В зв'язку з цим, заповідальне розпорядження до договору [NUMBER] від 02.04.1993 року з моменту складання та посвідчення 24.05.2007 року заповіту [PERSON] припинило свою дію відповідно до закону. А тому, встановлення факту нікчемності заповідального розпорядження та його складання на ім'я позивачки [PERSON], заперечення стосовно чого надавались представниками банку з посиланням на розбіжності в анкетних даних, не мають правового значення для вирішення справи з урахуванням вищенаведеного та набуття позивачкою права на спадкування відповідно до ст.1241 ЦК України. За вказаних вище обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Також суд погоджується з доводами представника позивачки [PERSON] про пропуск банком встановленого законодавством трирічного строку позовної давності для звернення до суду з вимогами, заявленими у зустрічному позові. Проте, не застосовує визначені ст.267 ЦК України наслідки пропуску такого строку, з огляду на відмову в задоволенні зустрічного позову з інших підстав, що наведені. Перевіряючи доводи первісного позову та обґрунтованість заявлених вимог позивачкою [PERSON], суд враховує наступне. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з п.2 ч.1 ст.512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобов'язанні є правонаступництво. Відповідно до ч.2 ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора. Проте у зобов'язаннях, не пов'язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов'язань, а відбувається перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (ч.2 ст.1228 ЦК України). Відповідно до вимог ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно із ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Оскільки сторонами спірного договору банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор), а зобов'язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно пов'язаним з особою вкладника, то таке зобов'язання відповідача не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям. Положеннями ст.ст.1296-1298 ЦК України, ст.ст.66-69 Закону України «Про нотаріат» визначено порядок оформлення спадкових прав, шляхом звернення спадкодавців до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину з подальшою видачею відповідного свідоцтва останнім. Статтями 49 та 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, відповідно, підстави для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії та право оскарження відповідної нотаріальної дії чи відмови у її вчиненні особою, інтересів якої стосуються такі дії. Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження ним виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до наведених вище положень законодавства таке успадкування здійснюється шляхом звернення спадкоємців, які на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем, до нотаріуса протягом шестимісячного строку з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину, а спадкоємцями які фактично прийняли спадщину - з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі яких нотаріусом в подальшому оформлюються права шляхом видачі відповідного свідоцтва або приймається рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Звертаючись до суду з позовом про захист спадкових прав, позивачка просила суд визнати неправомірною бездіяльність державного нотаріуса П'ятої Дніпровської державної нотаріальної контори в частині неналежного виконання нотаріальних дій при оформленні частки спадщини у вигляді вкладу та нарахованих відсотків за договором, посилаючись на те, що державним нотаріусом не було вчинено необхідної нотаріальної дії та письмово не повідомлено про відмову у її вчиненні. В зв'язку з цим, вона на теперішній час не має можливості ні оскаржити відмову у вчиненні нотаріальної дії, ні належним чином отримати належну їй спадщину в частині грошових коштів за договором про поточний депозитний вклад [NUMBER]. Поряд з цим, позивачка також просила стягнути з банку кошти у вигляді вкладу з відповідними відсотками за договором [NUMBER] від 02.04.1993 року, право на які вона має в порядку спадкування після померлої матері [PERSON] Разом з тим, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи [PERSON] 11.04.2014 року звернулась до П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON], яка складається з 2/3 часток домоволодіння [ADDRESS], а також просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на належну їй частку вищевказаної квартири. На підставі вказаної заяви позивачці в той же день було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку цього домоволодіння. З заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вклад та нараховані відсотки за договором [NUMBER] від 02.04.1993 року позивачка, як це передбачено наведеними вище положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат», до нотаріуса не зверталась, що виключало підстави для видачі останнім відповідного свідоцтва про право на спадщину за вкладом або прийняття інших рішень щодо вказаної частини спадщини. А тому позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльності державного нотаріуса суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В зв'язку з тим, що позивачка не подавала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді вкладу та відсотків, не отримувала відмови у видачі відповідного свідоцтва, суд вважає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з банку коштів за договором. Крім того, суд вважає, що вказана вимога могла бути заявлена позивачкою лише в разі успадкування права померлого вкладника в передбаченому законом порядку. Проте, відповідне свідоцтво позивачкою не отримувалось та вимог про визнання права власності в порядку спадкування не заявлялось, що також свідчить про передчасність позовних вимог та невірне обрання останньою способу захисту порушеного права. Також суд враховує, що виходячи із характеру спірних правовідносин та предмету заявлених позовних вимог, відповідачами за первісним позовом у справі також повинні були бути залучені інші спадкоємці після померлої [PERSON], якими в даному випадку є онука останньої [PERSON], як спадкоємець за заповітом, яка в разі спадкування за законом також мала право на спадкування за правом представлення відповідно до ст.1266 ЦК України. В своєму позові [PERSON] просила стягнути з банку на її користь 100% вкладу та нарахованих відсотків за договором, як спадкоємець померлого вкладника. Поряд цим, з урахуванням складання після заповідального розпорядження заповіту на іншу особу, позивачка в силу положень ст.ст.1228,1241 мала право на спадкування лише ? частини спадщини. В наданій до суду заяві [PERSON] зазначила про відсутність в неї заперечень проти заявленого [PERSON] позову. Зазначав про це і представник останньої в своїх поясненнях під час розгляду справи в суді. Проте, на питання суду представник [PERSON] зазначила про визнання останньою права [PERSON] на спадкування частини вкладу відповідно до ст.1241 ЦК України, повідомивши про намір [PERSON] також звертатись до суду з позовом до банку з приводу виплати належної їй частки за вкладом та відсотками. Вказані обставини фактично свідчать про наявність спору між спадкоємцями щодо розміру часток у спадщині, на які вони мають право та наявність підстав для залучення спадкоємця [PERSON] саме в якості співвідповідача по справі. При цьому, відповідно до ст.51 ЦПК України виключне процесуальне право на заявлення відповідних клопотань має позивач. Разом з тим, ані позивачкою, ані її представником під час розгляду справи відповідного клопотання про залучення спадкоємця [PERSON] в якості співвідповідача за первісним позовом не заявлялось, у т.ч. при розгляді клопотання представників банку про залучення останньої в якості третьої особи, яке було задоволено судом за відсутності клопотань позивачки в порядку ст.51 ЦПК України. З урахуванням вищенаведеного, в задоволенні первісних позовних вимог в частині стягнення коштів також слід відмовити в зв'язку з пред'явленням позову не до всіх належних відповідачів. Таким чином, в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі, поклавши на сторони у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені останніми судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed