Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказали, що їм на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , а саме: 7/20 частки належить [PERSON] , на підставі Договору дарування № 1036 від 13.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким Є.Д., дата прийняття рішення про державну реєстрацію та внесення запису 26.08.2009 року та 13/20 частки належить [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину № 1-2377, виданого 23.05.2009 року Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Право власності на зазначений будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер майна: 760135. У даному житловому приміщенні зареєстрований відповідач [PERSON] , однак за вказаною адресою він не проживає з 08.02.2019 року. Зазначені обставини підтверджуються Довідкою про не проживання особи за місцем реєстрації № 7 від 13.02.2020 року, який засвідчено головою квартального комітету № 69 Дніпровського району. З часу вибуття і по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не перебуває, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку немає. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачам у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном. Просять суд визнати відповідача такими, що втратили право користування житловим будинком. В судове засідання позивачі не з`явилися, адвокат Котелевський К.В., який діє в інтересах позивачів просив розглянути справу за їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує, про що надав заяву. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не зверталися. У зв`язку з відсутністю відповідачів у судовому засіданні, суд ухвалює у справі заочне рішення у порядку ст. 280-284 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивачам на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , а саме: 7/20 частки належить [PERSON] , на підставі Договору дарування № 1036 від 13.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким Є.Д., дата прийняття рішення про державну реєстрацію та внесення запису 26.08.2009 року та 13/20 частки належить [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину № 1-2377, виданого 23.05.2009 року Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Право власності на зазначений будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер майна: 760135. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , втім у зазначеному помешканні не проживає. Актом комісії № 7 від 13.02.2020 року щодо перевірки житлового будинку [ADDRESS] на предмет проживання в ньому осіб встановила, що за даною адресою зареєстрований [PERSON] , однак починаючи з 08.02.2019 року та по теперішній час фактично не проживає. Особистих речей відповідача, спальних місць, що вказують на фактичне проживання не виявлено. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачам у повному обсязі здійснювати своє право володіння, користування і розпорядження майном. Таким чином, вивчивши надані в обґрунтування позовних вимог письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] з лютого 2019 року не проживає у належному позивачам будинку, житловим приміщенням якого не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, не є членом сім`ї власника житлового будинку, а тому є таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.317 ЦК України передбачено,що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно дост.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Відповідно до ст. 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS] , позивачі не зверталась з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстраційного обліку та їм не було відмовлено у цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною. Крім того, судом не може вирішуватися вимога щодо зняття з реєстрації [PERSON] без залучення до участі у справі в якості відповідача органу реєстрації. Таким чином, вимога позивачів про зняття з реєстрації відповідача не підлягає задоволенню.

Outcome: partial