Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] 21.07.2014 року звернулася до Залізничного районного суду м.Львова з позовом про визначення частки у спільній сумісній власності, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно договору дарування від 17.12.2007 року вона є власником 23/50 частини житлового будинку [ADDRESS]. Іншим співвласником даного житлового будинку є відповідач, якому відповідно до договору довічного утримання, належить 27/50 частини будинку. Сторонам належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0101 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.06.2014 року. Позивачка має намір відчужити належні їй на праві власності 23/50 частини будинку [ADDRESS] та відповідну частину земельної ділянки, проте не може це зробити у загальному порядку, так як земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності з відповідачем [PERSON] і, відповідно до договору довічного утримання, накладено арешт на належні відповідачу частини будинку та земельної ділянки, а тому просить визначити їй частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, покликаючись на мотиви такого та зазначила, що вона з відповідачем є співвласниками будинку [ADDRESS], зокрема їй належить 23/50 частини будинку, а відповідачу - 27/50 частини такого. Також їй з відповідачем належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0101 га. за вказаною адресою. На даний час вона має намір відчужити належну їй частину будинку разом з земельною ділянкою, проте не може цього зробити, оскільки не виділена її частка земельної ділянки. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що відповідно до договору довічного утримання йому належить 27/50 частини будинку [ADDRESS], іншому співвласнику будинку - позивачці належить 23/50 частини такого. Також їм належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0101 га за вказаною адресою. Він не заперечує проти визначення частки позивачки, у належній їм на праві спільної сумісної власності земельної ділянки, що становить 23/50 частини земельної ділянки. Просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них є спільною сумісною власністю. Згідно ч.4 ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Крім того, у відповідності до вимог ч.4, ч.5 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Згідно п. 18 г Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 6 квітня 2004 р. № 7, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2 при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. у разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. П.21 вказаної постанови визначено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], зокрема [PERSON] належить 23/50 частини будинку, а [PERSON] - 27/50 частини такого. Наведене стверджується показами сторін, договором дарування від 17.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №12008, (а.с.9), договором довічного утримання від 19.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №6242 (а.с.12), інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.10-11). Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що у відповідності до договору довічного утримання від 19.07.2006 року накладено арешт на все нерухоме майно належне [PERSON] (а.с.10-11). З свідоцтва про право власності індексний номер 23501281 від 26.06.2014 року виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 23503553 від 26.06.2014 року виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції (а.с. 5-6) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0101 га по [ADDRESS], кадастровий номер 4610136300:06:018:0232 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Таким чином, оскільки позивачка та відповідач є власниками по 23/50 та 27/50 частини будинку [ADDRESS], то відповідно їх частки у земельній ділянці, призначеній для обслуговування вказаного будинку, згідно вимог ч. 4 ст.120 ЗК України, визначаються пропорційно до частки у вартості будівлі. З пояснень позивачки встановлено, що вона має намір відчужити належну їй частину вказаного будинку разом з земельною ділянкою, призначеною для обслуговування будинку, проте не може цього зробити без визначення її частки у належній на праві спільної сумісної власності земельної ділянки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визначити, що частка [PERSON], у належній на праві спільної сумісної власності земельної ділянки загальною площею 0,0101 га (кадастровий номер 4610136300:06:018:0232) по [ADDRESS], становить 23/50 частини земельної ділянки, проти чого не заперечує і відповідач.

Outcome: approved