Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності посилаючись на те, що вона та відповідач з 20.09.1986 року і по даний час перебувають в зареєстрованому шлюбі. В 1993 році вона з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] , яке було завершено в 2000 році. На підставі рішення Чернівецької міської ради №341 від 24.11.2011 року відповідач отримав Державний акт серії ЯК №126885 на право власності на земельну ділянку площею 0,0483 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер: 7310136300:12:003:0376. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області 16.10.2013 року зареєстровано подану відповідачем Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за №ЧВ182132890903. Тобто, в даний час спірний будинок зданий в експлуатацію. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №652/20 від 26.11.2013 року житловому будинку літ «А» загальною площею 254,20 кв. м. (в тому числі п`ять житлових кімнат площею 117,90 кв.м.), вигрібній ямі І, вимощенню ІІ, огорожі 1-5 в зв`язку із прийняттям в експлуатацію присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Будівництво здійснювалось під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя в інтересах сім`ї. Вона та відповідач проживали в спірному будинку з 2000 року. Вона проживає в будинку до даного часу, а відповідач, починаючи з 2014 року, в будинку не проживає. 12.10.2015 року вона звернулась до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції із заявою для реєстрації права власності на спірний будинок, однак їй було відмовлено в держаній реєстрації права власності на спірний будинок, оскільки власником земельної ділянки та замовником будівництва є не вона, а відповідач [PERSON] , який і повинен звернутися із заявою про реєстрацію права власності на зданий в експлуатацію будинок. Відповідач відмовляється зареєструвати право власності на будинок, оскільки з моменту реєстрації права власності вона, відповідно до ст.60 СК України, набуде право спільної власності на це нерухоме майно. А тому просила визнати за нею та відповідачем [PERSON] право спільної часткової власності на житловий будинок літери «А», вигрібну яму І, вимощення ІІ, огорожу 1-5 по [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку літери «А», вигрібної ями І, вимощення ІІ, огорожі 1-5 по [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, від представника надійшла заява, в якій вона просить справу розглянути в її відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки законодавцем не передбачено визнавання права власності на майно, яке не зареєстроване у встановленому законодавцем порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 20.09.1986 року і по даний час перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.7). Відповідно до рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №731/28 від 29.12.1992 року (а.с.8) відповідача [PERSON] включено до складу товариства індивідуальних забудовників №9 та відведено йому земельну ділянку розміром 0,03 га по [ADDRESS] для будівництва однієї житлової секції в багатосекційному житловому будинку за рахунок земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] , якою користуються його родичі за згодою останніх. В 1993 році позивачка з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] , яке було завершено в 2000 році. На підставі рішення Чернівецької міської ради №341 від 24.11.2011 року відповідач [PERSON] отримав Державний акт серії ЯК №126885 на право власності на земельну ділянку площею 0,0483 га, кадастровий номер: 7310136300:12:003:0376, по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.9-10). Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2013 року №95), прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року, здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Пунктом 3.12. Порядку передбачено, що Замовник зобов`язаний протягом семи календарних днів з дня прийняття в експлуатацію об`єкта подати копію декларації місцевому органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за місцезнаходженням об`єкта для подання такими органами інформації про прийнятий в експлуатацію об`єкт до органу державної статистики за формами, передбаченими звітно-статистичною документацією. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області 16.10.2013 року зареєстровано подану відповідачем Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за №ЧВ182132890903 (а.с.12-14). Тобто, в даний час спірний будинок зданий в експлуатацію. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №652/20 від 26.11.2013 року (а.с.17-18), житловому будинку літ «А» загальною площею 254,20 кв. м. (в тому числі п`ять житлових кімнат площею 117,90 кв.м.), вигрібній ямі І, вимощенню ІІ, огорожі 1-5 в зв`язку із прийняттям в експлуатацію присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . 12.10.2015 року позивачка звернулась до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції із заявою для реєстрації права власності на спірний будинок, однак їй було відмовлено в держаній реєстрації права власності на спірний будинок, оскільки власником земельної ділянки та замовником будівництва є не вона, а відповідач [PERSON] , який і повинен звернутися із заявою про реєстрації права власності на зданий в експлуатацію будинок, що підтверджується копією рішення №25411684 від 20.10.2015 року (а.с.16). Відповідач відмовляється зареєструвати право власності на будинок з метою уникнення поділу будинку між сторонами. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, необхідно враховувати, що за змістом вказаної норми права, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Якщо право власності на будівлю ще незареєстроване, проте не визнається, то належним відповідачем є землевласник, а правильним способом захисту права - позов про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України. Надалі судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18. Як вбачається з матеріалів справи, власником земельної ділянки по [ADDRESS] є відповідач [PERSON] , який не зареєстрував право власності на спірне майно. Суд вважає, що оскільки будівництво житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] здійснено сторонами у період перебування у шлюбі, презумпція спільної власності не спростована, а тому на спірне майно поширюється режим спільного сумісного майна. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.10.2019 року у справі №308/2695/16-ц. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно визнати за сторонами право спільної часткової власності на житловий будинок літери «А», вигрібну яму І, вимощення ІІ, огорожу 1-5 по [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного майна, задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved