Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивачка 08.09.2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що сімейне життя між сторонами не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, з 2009 року сторони мешкають окремо. А з серпня 2016 року позивачка мешкає з іншим чоловіком, веде з ним спільне господарство та на момент подачі позову чекає від нього дитину. Суперечок про поділ майна та місце проживання спільної дитини позивач та відповідач не мають. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам. На даний момент їх шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім'ї неможливі. Ухвалою суду від 11.09.2017 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху. Заявою від 02.10.2017 року позивачка усунула недоліки заяви. Ухвалою суду від 03.10.2017 року провадження у справі відкрито. Розгляд справи був призначений на 30.10.2017 року, 12.12.2017 року та 24.01.2017 року. Судові засідання відкладались, у звязку із неявкою відповідача. Відповідно до Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільно - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017р. . Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) , розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; Позивачка просила розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги, про що 06.11.2017 року року подала адресовану суду письмову заяву, яка приєднана до матеріалів справи. ЇЇ представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 26.09.2017 року) також надала аналогічну заяву до суду, в якій додатково зазначила, що після розірвання шлюбу просить залишити за позивачкою шлюбне прізвище. Відповідач 24.01.2018 року надав до суду заяву, якою позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти розірвання шлюбу та просив розглянути позов за його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29 вересня 2001 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (актовий запис № 486). Свідоцтво про шлюб [NUMBER]. З вказаного свідоцтва також вбачається, що дошлюбне прізвище позивачки «[PERSON]» Від спільного шлюбу подружжя має доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачкою. Однією сім'єю сторони не проживають з 2009 року, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені. Дитина після розірвання шлюбу залишається на вихованні у матері. На момент подачі позову позивачка була вагітна, а згідно медичного свідоцтва про народження №1503 КУ «Пологового будинку№5» 27 серпня 2017 народила хлопчика від іншого чоловіка. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред'явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв'язку з відсутністю вільної згоди позивачки на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв'язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved