Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що у вказаній квартирі, власниками якої є позивачі, з 2004 року зареєстрований відповідач по справі. Проте, як зазначають позивачі, відповідач в квартирі не проживає, участі в утриманні квартири не бере. На підставі викладеного, позивачі просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В матеріалах справи наявні заяви позивачів про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщення відповідного оголошення на веб - порталі судової влади. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить в рівних частинах на праві власності позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.11.1999 року, виданого державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва (а.с. 7). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи № [NUMBER] від 20.11.2018 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 02.07.2004 і по теперішній час (а.с. 17). Як убачається з пояснень позивачів, вони зареєстрували відповідача у власній квартирі через дружні стосунки з [PERSON] , проте відповідач ніколи у спірній квартирі не проживала, участі в утриманні житла не приймала, її місце проживання невідоме, тому можливість звернутися до неї з проханням добровільно знятися з реєстрації відсутня. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки відповідач в квартирі не проживає без поважних причин, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved