Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до відповідача - [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Львівського міського ноторіального округу Бєлопольська І.Р. в котрій просять поновити строк на оскарження договору дарування квартири, укладеного в приватного нотаріуса 27 червня 2007 року та визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 27 червня 2007 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бєлопольською Іриною Романівною. Позовні вимоги, мотивують тим, що вони постійно проживають за адресою [ADDRESS] та дана квартира є їх власністю. Оскільки вони часто хворіють та є людьми похилого віку, у червні 2007 року племінниця відповідача [PERSON] - [PERSON] запевнила їх, що повністю візьме на себе витрати по оплаті комунальних послуг та буде здійснювати оплату їх лікування у медичних закладах, а вони укладуть договір заповіту квартири на неї. Вони погодились , відповідач [PERSON], відвезла їх до нотаріуса та вони уклали договір на їх переконання заповіту, даний договір не читали та підписали його на осліп. В листопаді 2015 року прибираючи у квартирі вони виявили договір дарування квартири укладений між ними та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Бєлопольською І.Р. Вважають, що договір дарування квартири укладений з метою приховати дійсний правочин договір заповіту, тому є удаваним правочином, тому просять поновити строк звернення до суду та визнати недійсним договір дарування квартири. Позивачі у судовому засіданні, позов підтримали, просили задовольнити та визнати договір дарування недійсним, оскільки нічого не підписували і квартиру дарувати наміру не мали. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили, просили відмовити за безпідставністю такого. Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського ноторіального округу Бєлопольська І.Р. в судовому засіданні пояснила, що дійсно 29.06.2007 року посвідчувала договір дарування між сторонами за реєстровим номером № 6718, договір посвідчувався у присутності сторін. Крім того, пояснила та наголосила дарувальникам, що після підписання даного договору вони не будуть власниками квартири, на підтвердження чого вони власноручно написали заяву, що ознайомлені з наслідками договору дарування. В зв'язку із позовні вимоги не підтримує, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що давно знає позивачів, знаходиться з ними добрих дружніх відносинах, вони проживають в однокімнатній квартирі, живуть дуже бідно. Про те, що позивачі подарували квартиру йому стало відомо з їх слів, оскільки вони сказали йому, що підписали договір дарування, а не заповіт як думали, повідомили йому, що не читали договір, але підписали його. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивачі є його родичами, це його сестра та швагро, перебувають у хороших родинних стосунках. Відповідачку не знає, відносин з нею жодних не має. Декілька років тому, позивач сказав йому, що склав заповіт на свою племінницю [PERSON] вона буде за ними дивитись. Документів які підписали позивачі в 2007 році не бачив, тому що вони не казали, щоб щось підписували. Показав також, що родичі іншого житла не мають, комунальні послуги оплачують самостійно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав на те, позивачі є його сусідами, вони перебувають у хороших відносинах, він їм часом допомагає у дрібному ремонті. З відповідачкою жодних відносин, він її не знає. Декілька років тому, позивач сказав йому, що хоче передати квартиру своїй племінниці,а вона буде довічно їх утримувати, він ще їх застерігав не робити цього. Приблизно рік тому, можливо більше він дізнався від позивачів, що вони знайшли в себе в квартирі договір дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він сусід позивачів, в 2015 році вони принесли до нього документи і попросили їх подивитись, переглянувши документи він пояснив їм, що це договір дарування якій вони підписали. До того моменту як він побачив договір вони з ним не радились, наміру позбавитись житла вони не мали, усякому разі вони йому про таке не казали. Наскільки йому відомо комунальні послуги вона оплачують самостійно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що відповідач її дочка, а позивач дядько, стосунки родинні. З позивачами стосунки були хороші, до подання позову. Вона особисто до них приїжджала, привозила їм із села продукти, їздила до них у лікарню, та її дядько завжди казав, що якщо в нього буде квартира то він віддасть її нам, оскільки був дуже вдячний моїм батькам, які багато йому допомогали коли він залишився сиротою. Також [PERSON] казала, що оскільки в них не має дітей, хоче, щоб квартира належала [PERSON]. Ініціаторами підписання договору були саме позивачі. Крім того, показала, що [PERSON] постійно давала їм кошти на оплату комунальних послуг, її помилкою було те, що вона не брала від них розписок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що перебуває у приятельських стосунках з відповідачкою п. [PERSON], приблизно у 2007 році вона звернулась до нього, з питанням чи не знає він якогось нотаріуса, він по роботі спілкувався з нотаріусом Бєлопольською І.Р. тому порекомендував її п. [PERSON]. Через деякий час п. [PERSON] попросила його підвезти її дядька та тітку до нотаріуса, він погодився, до того позивачів, він не знав. Він завіз їх до нотаріуса, та залишився чекати у машині, через деякий час вони вийшли, та він повіз їх додому, у машині вони, ще пожартували, що хату подарували, тепер можна на вокзал їхати, документів жодних він не бачив. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 29 червня 2007 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладеного договір дарування квартири [ADDRESS], за умовами якого квартира передана у власність відповідачу. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Позивачі в судовому засіданні ствердили, що не підписували договору дарування, мали на меті передати своє майно внаслідок підписання заповіту відповідачу, а про наявність договору дарування дізнались лише у 2015 році. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст. 257 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише, за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником відповідача 07.09.2016 року була подана заява про застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог у повному об'ємі. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим. Позивачі в позовних вимогах та під час судового розгляду справи повідомляли, що про умови підписаного ними договору дізнались лише у 2015 році, а тому суд дійшов висновку, що враховуючи обставини справи та з метою повного з'ясування обставин укладення договору дарування, строк звернення до суду позивачам слід поновити. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач є власником спірної квартири на законних підставах. Сторони по справі перебувають у родинних стосунках. Після набуття права власності відповідачем на квартиру у такій залишилась проживати позивачі. Відповідач не заперечує проти цього, наміру порушувати питання про виселення позивачів не має. Як вбачається з договору дарування квартири, сторонам договору було роз'яснено зміст ст. ст. 334,717,727 ЦК України , які регулюють права, обов'язки сторін, правові наслідки прийняття дарунка. Згідно договору дарування - сторони підтвердили, що: вони не є недієздатними чи обмежено дієздатними; укладений договір відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Також на договорі наявні підписи сторін дарувальників [PERSON] та [PERSON] та обдарованого [PERSON], що є свідченням того, що вони дійшли згоди стосовно предмету договору і кожна із сторін однакового розуміє значення, умови та його правові наслідки. Крім того в матеріалах справи міститься копія розписки, з якої вбачається, що позивачам було роз'яснено, що після підписання договору дарування квартира не буде перебувати у їх власності, про що вони власноручно і скали дану розписку. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1892 від 30.06.2017 року підписи від імені [PERSON] та [PERSON], розташовані після цифрового запису 29.06.2007 р. на роз'яснювальній розписці виконані самою [PERSON] та самим [PERSON]. Підставою недійсності правочину згідно зст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1,2,3,5ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актах цивільного судочинства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними№9 від 06.11.2009 року передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Сторонами оспорюваного договору дарування квартири були дарувальники [PERSON], [PERSON] та обдаровуваний [PERSON] Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст.717,718,719,720,722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. На переконання суду, дарування позивачами на користь відповідача спірної квартири відбулося у присутності нотаріуса та після ознайомлення сторін із його змістом, перевірки усіх правовстановлюючих документів, що підтверджується записами про їх наявність у спірному договорі дарування від 29.06.2007 р. У зв'язку з чим не заслуговують на увагу твердження позивачів про те, що вони не знали який саме договір підписують. Крім того пояснення позивачів на протязі розгляду справи змінювались, у позовній заяві та на початку розгляду справи вони стверджували, що підписували заповіт, і вважали, що відповідач буде їх довічно утримувати, пізніше вони зазначали, що взагалі не підписували жодних документів, хоча не заперечували, що їздили до нотаріуса. Та даний факт ствердили в судовому засіданні фактично усі свідки, які показали, що позивачі мали намір передати квартиру відповідачу, з метою, що б остання їх утримувала, однак ніхто із свідків до моменту 2015 року документів, щодо вчиненого правочину не бачив та під час його підписання у нотаріуса не був, в той час як підписи на договорі та роз'яснювальній розписці, а також висновок експерта свідчать про те, що позивачі підписували договір та їм були роз'яснено який договір ними підписується та наслідки його підписання. З врахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у позові [PERSON], [PERSON] до [PERSON], приватного нотаріуса Бєлопольської Ірини Романівни про визнання договору дарування недійсним - слід відмовити.

Outcome: dismissed