Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

Позивачі звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з квартири на [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивують тим, що вказана квартира належить їм на праві приватної часткової власності, однак в квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які проживають в квартирі, чим створюють перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження своєю власністю. Таким чином просять усунути перешкоди у користуванні квартири [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутності засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідачі в судове засідання не з'явилися за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило. Причини своєї неявки відповідачі суду не повідомили. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 2/5 частки з 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.10.2014 року, укладеного між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27904225 від 09.10.2014 року. В свою чергу [PERSON] належить право власності на 3/5 частки з 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.10.2014 року, укладеного між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27904228 від 09.10.2014 року. Факт реєстрації відповідачів в квартирі [ADDRESS] підтверджується довідкою ТзОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс від 21.11.2014 року № 3-09665 та листом Мукачівського МВ ГУДМС України в Закарпатській області № 4988 від 02.12.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач, як на підставу своїх вимог посилається на ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 47597-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом позову є усунення перешкод в користуванні власним майном шляхом виселення відповідачів з квартири. Поряд з цим обґрунтовуючи позов позивачі вказують, що у зв'язку із набуттям ними права власності на квартиру, у відповідачів припинилося право володіння квартирою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення чи зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку чи виселення залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 12.01.2012 року. Як вже зазначалося, предметом позову є усунення перешкод в користуванні власним майном шляхом виселення відповідачів з квартири. Вирішення такої вимоги можливе в поєднанні з вирішенням питання про відсутність у відповідачів права користування квартирою [ADDRESS]. Такої ж вимоги не заявлено, а змінювати позовні вимоги самостійно суд не вправі відповідно до ст. 11 ЦПК України. До того ж жодними доказами не підтверджено факт дійсного проживання відповідачів в спірній квартирі. Такі обставини свідчать про неправильність обрання позивачами способу захисту порушеного права, а тому в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення останніх без надання іншого житлового приміщення з квартири [ADDRESS] слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed