Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України яку уточнили в ході розгляду справи, та в якій просили стягнути на їх користь у рівних долях матеріальну шкоду, завдану в результаті руйнування будинку, в сумі 12 438 557,00 грн., а також стягнути на користь кожного моральну шкоду в сумі 4 320 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26.08.2014 року внаслідок прямого влучення в належний їм на праві власності будинок [ADDRESS] , в результаті загорання від прямого влучення гарматних снарядів відбулася пожежа, в якій було знищено належний позивачам будинок, а також все їх майно, яке знаходилось в ньому. Серед такого майна були, зокрема: бібліотека (біля 5000 книжок), м`які шкіряні меблі, спальні гарнітури, побутова техніка, газовий котел, газовий бойлер, кухонні прилади і домашні речі, одяг, повний перелік та вартість якого наведений у додатку до позовної заяви. В результаті пожежі будинок має непридатний для житла стан та потребує капітального ремонту. Актом комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15.09.2014 року обстеження завданої шкоди, обставин руйнування і пожежі було встановлено, що в результаті прямого влучення снаряду будинок, а також все майно згоріло. Внаслідок цього позивачам було завдано матеріальну шкоду у загальному розмірі 12 438 557,00 грн. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 12015130550000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г.В. Крім цього, в результаті знищення майна та перебування в смертельній небезпеці під час гарматних обстрілів, істотних вимушених змін у способі життя та можливості усунення негативних наслідків, позивачам було завдано моральну шкоду, розмір якої позивачі оцінюють кожному в сумі 4 320 000 грн. Вважають, що провина за спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди полягає на державі Україна, яка зобов`язана відшкодувати спричинену шкоду. Представник відповідача Кабінету Міністрів України надав до суду відзив на уточнену позовну заяву в якому зазначив, що позивачами зроблено розрахунок моральної шкоди із застосуванням методики [PERSON] , яка 03.03.2010 року була включена до Реєстру методик проведення судових експертиз. Разом з цим, зазначена методика 29.01.2016 року була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, та позивачами фактично було взято на себе обов`язки судового експерта. Крім цього зазначає, що ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не є спеціальною правовою підставою цивільної відповідальності та не може розглядатись як міра відповідальності Держави. Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, згідно якої, виходячи з відсутності закону, який би визначав компенсаційний механізм, процедуру виплати та чіткі умови, необхідні для висунення майнової вимоги до держави, відсутня наявність легітимного очікування на отримання від держави відшкодування за пошкоджений об`єкт. Зазначена позиція також узгоджується з відповідною практикою Європейського суду з прав людини. Також зазначає, що ст. 21 Кодексу цивільного захисту населення України, на яку позивачі посилаються як на підставу свого позову, також не містить механізму відшкодування шкоди, через відсутність спеціального закону. Щодо практики ЄСПЛ, на яку позивачі посилаються як на підставу своїх позовних вимог, то така не є релевантною по відношенню до даної справи. Так, щодо відсутності об`єктивного і незалежного розслідування, то зазначені факти можуть бути встановлені відповідно до положень КПК України, а не Цивільного законодавства. Відповідач Державна казначейська служба України своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2016 року відкрито провадження у цивільній справі. На підставі розпорядження керівника апарату Печерського районного суду міста Києва № 366 від 11.07.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл у справі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24.07.2017 року цивільну справу прийнято до провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Печерського районного суду міста Києва № 522 від 29.09.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл у справі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02.10.2017 року цивільну справу прийнято до провадження. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2019 року заяву позивачів про відвід головуючого судді визнано необґрунтованою, зупинено провадження по справі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивачів про відвід головуючого по справі судді. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.06.2019 року відновлено провадження у цивільній справі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2019 року задоволено клопотання позивачів про передачу справи за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2020 року, цивільну справу визначено до розгляду головуючому судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Шатіловій Л.Г. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.11.2020 року розгляд цивільної справи продовжено за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.12.2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з вищевикладених підстав. Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України надав до суду письмові пояснення по справі, в яких додаткового зазначив, що для визначення Кабінету Міністрів України представником держави у цій справі, не має підстав, з огляду на його повноваження, які не передбачають участь у проведенні спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності. Також зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, яка набрала чинності 08.09.2020 року, затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської федерації. Зазначений Порядок встановлює механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим. Рішення про надання грошової компенсації приймають комісії з розгляду відповідних питань. Обов`язковою умовою отримання грошової компенсації, відповідно до положень зазначеного Порядку, є внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням. При цьому у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів за отриманням компенсації за пошкодження житлового будинку відповідно до вказаного Порядку, а також відмова у наданні такої компенсації Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.08.1996 року (том 1, а.с.15). 26.08.2014 року під час проведення антитерористичної операції в с.м.т. Новосвітлівка Краснодонського району Луганської області в належний позивачам на праві власності будинок [ADDRESS] з належними йому прибудовами та огорожею, в результаті загорання від прямого влучення гарматних снарядів, відбулася пожежа, в якій було знищено належний позивачам будинок, а також все їх майно, яке знаходилось в ньому, про що був складений акт обстеження комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15.09.2014 року (том 1, а.с.20). Згідно Висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний Альянс» експертного будівельно-технічного дослідження №15/09-2015 від 15.09.2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачам становить 1 035335 грн., вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивачів за вказаною адресою становить 1 238 240 грн. (том 1, а.с.45-56). Крім цього позивачі вказують на знищення їх майна, яке знаходилось в їх будинку на загальну суму 10 990 317,00 грн., перелік та вартість якого наведений у відповідному переліку майна (том 1, а.с.33-38). Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Позивачі у позовній заяві, як на правову підставу позовних вимог, посилаються на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України. Так, відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання. Слід зазначити, що для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З аналізу наведених норм процесуального законодавства вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Звертаючись до суду, позивачі мотивують свої позовні вимоги зокрема й тим, що вони не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акта їх майна, на яке вони, на їх думку, мають право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зазначає, що посилання позивачів на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Так, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII). У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення. При цьому зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, яка знаходиться на тимчасово непідконтрольній території, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом. При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, яка набрала чинності 08.09.2020 року, та якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської федерації, та на той факт, що позивачі не звертались за отриманням компенсації відповідного до цього Порядку, з огляду на наступне. Згідно п. 3 зазначеного Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Разом з тим, с.м.т Новосвітлівка знаходиться на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Крім цього, положеннями Порядку передбачено обов`язкову процедуру та порядок обстеження пошкодженого або зруйнованого житла органами місцевого самоврядування або військово-цивільними адміністраціями населених пунктів, що неможливо в умовах знаходження населеного пункту на непідконтрольній території. Отже у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок. Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статей 21, 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. З підстав вищевикладеного, є необґрунтованими вимоги й про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони випливають з вимог про відшкодування майнової шкоди на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 21, 86 Кодексу цивільного захисту України за пошкоджене майно, яка стягненню на підставі цих норм не підлягає. Разом з цим, згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд приходить до висновку, що позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивачі зокрема зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджену внаслідок терористичного акта будинку; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ. Зазначені доводи позивачів суд вважає доведеними та обґрунтованими. Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114). Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судом (позитивний матеріальний обов`язок). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242). Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19, а також Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18, провадження № 61-47151св18, постанові від 25.03.2020 року у справі № 757/61954/16-ц, провадження № 61-4058св18. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачів та стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 30 000 грн. кожному, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність механізму компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та порядку відновлення житла, пошкодженого в результаті проведення антитерористичної операції, недоведеність вжиття державою заходів з метою захисту власності у розумінні ЄСПЛ. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 13, 41 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, ст. 317, 319, 321, 386 ЦК України,

Outcome: partial