Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача - [PERSON] про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 24.10.2001 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] (є інвалідом дитинства), та [PERSON], [INFO]. 15.03.2002 року, перебуваючи в шлюбі, сторони вирішили придбати квартиру. Оформленням правочину займався відповідач та здійснив його у формі дарування, який був укладений 15.03.2002 року між гр. [PERSON] та відповідачем. Вказане нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.05.2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, визначено місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] (є інвалідом дитинства), та [PERSON], [INFO], з позивачкою та призначено відповідачу сплату аліментів на двох дітей, відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.10.2013 року було визнано зазначений вище договір дарування удаваним та визнано його договором купівлі-продажу. Також, цим рішенням зобов'язано відповідача не чинити позивачці перешкод в користуванні зазначеною вище квартирою. Позичка наголошує на тому, що у неї на вихованні знаходяться двоє малолітніх дітей, крім того посилається на те, що відповідач постійно чинить їм перешкоди в користуванні вказаною квартирою через невизначеність часток у майні, а тому вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою. Згідно технічного паспорту вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS], є двокімнатною, складається з двох житлових кімнат 17,7 кв.м. та 14,2 кв.м., таким чином житлова площа квартири складає 31,9 кв.м. та на думку позивачки її частка в 2/3 у вказаній квартирі становить 21,3 кв.м. Кімната 17,7 кв.м. з балконом є наближеною до ідеальної долі позивачки у житловій площі спірної квартири. Позивачка [PERSON] в судове засідання з'явилась, позовну заяву підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, повідомила суду, що відповідач ображає її та дітей, застосовує до них фізичне насилля, через що вона була змушена неодноразово звертатись до органів внутрішніх справ. Відповідач [PERSON] в судовому засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що він не чинить позивачці та їх дітям [PERSON], [PERSON] перешкод в користуванні вказаною квартирою, проте заперечує проти того, щоб позивачка приводила в квартиру іншого чоловіка. Представник позивачки на підставі договору про надання правової допомоги за № 97 від 20.06.2014 року [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити повністю. Представник відповідача на підставі договору про надання правової допомоги від 17.06.2014 року [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити повністю в задоволені позову. Свідок [PERSON] повідомила суду під присягою, що вона є матір'ю відповідача, дану квартиру вона придбала разом зі своїм чоловіком для того, щоб сторони там жили так як вони створили сім'ю, але згодом позивачка найшла собі іншого чоловіка та пішла з вказаної квартири у жовтні 2010 року. Ствердила суду, що відповідач не чинив перешкод позивачці у користуванні квартирою та навіть сам дав їй ключ. Суд, заслухавши сторони та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, дійшов до висновку про відмовлення в задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем з 24.10.2001 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] (є інвалідом дитинства), та [PERSON], [INFO] (а.с.6, 7, 8, 20). 15.03.2002 року, перебуваючи в шлюбі, сторони вирішили придбати квартиру. Оформленням правочину займався відповідач та здійснив його у формі дарування, який був укладений 15.03.2002 року між гр. [PERSON] та відповідачем. Вказане нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.05.2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, визначено місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] (є інвалідом дитинства), та [PERSON], [INFO], з позивачкою та призначено відповідачу сплату аліментів на двох дітей (а.с.10-15). Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.10.2013 року було визнано зазначений вище договір дарування удаваним та визнано його договором купівлі-продажу. Також, цим рішенням зобов'язано відповідача не чинити позивачці перешкод в користуванні зазначеною вище квартирою (а.с.16-19). Відповідно до довідки, виданої позивачці, приватного підприємства «Житлоремекс-2» за № 199 від 12.01.2011 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: чоловік - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO] Згідно технічного паспорту на зазначену вище квартиру, вона є двокімнатною, складається з двох житлових кімнат 17,7 кв.м. та 14,2 кв.м., таким чином житлова площа квартири складає 31,9 кв.м. (а.с.44). Позивачка неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ з приводу асоціальної поведінки відповідача (а.с.25, 26, 44). Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наданих сторонами доказів. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, ? частина квартири за адресою: [ADDRESS], як така, що була набута позивачкою [PERSON] за час шлюбу з відповідачем [PERSON], є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки іншого договору або законом не встановлено. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як випливає зі змісту вказаних норм СК України, частка у спільній сумісній власності подружжя, незалежно від розірвання шлюбу, визначається при поділі майна. Між тим позивачка [PERSON] у позові не ставить питання про поділ майна - 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], як це передбачено статтям 69 та 70 СК України, а тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а відтак у задоволенні його позову необхідно відмовити. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз'яснити, що позивачка [PERSON] не позбавлена права звернутись з позовом про поділ майна, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], На підставі викладеного та

Outcome: dismissed