Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом до відповідача, зазначаючи, що їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження № 3/747-96 від 26.04.1996 року належала трикімнатна квартира [ADDRESS] . Після смерті другого сина вони залишилися майже самі. Будучи людьми похилого віку, хворими та потребуючими сторонньої допомоги , догляду та уваги , вони 10.07.2014 року подарували свою квартиру відповідачці [PERSON], яка є їх внучатою племінницею. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. Укладаючи цей договір, враховуючи , що [PERSON] є їх родичкою, вони розраховували на те, що вона буде допомагати їм матеріально, приділяти їм увагу, забезпечить догляд по самої їх смерті, тобто вважали, що вони укладають з відповідачем договір їх довічного утримання. Після укладання цього договору , вони продовжували проживати в своїй квартирі, відповідач деякий час зі своєю матір*ю дійсно опікувалась про них, потім вони все рідше навідувались до них та зовсім перестали приділяти увагу та надавати допомогу. Згодом вони, позивачі, дізнались, що вони вже не є власниками своєї квартири, оскільки подарували її [PERSON] Проте позивачі указують, що договір дарування вони уклали під впливом помилки стосовно наслідків даної угоди, оскільки за віком і станом здоров*я вони потребували допомоги, стороннього догляду; наміру залишатися без житла в них не було, адже іншого житла в них не має. Договір дарування квартири , укладений між ними та відповідачем, не відповідає їх внутрішній волі, оскільки вони вважали, що укладають договір довічного утримання. Тому , посилаючись на вимоги ст. 229, 203 ЦК України, просили суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 10.07.2014 року; скасувати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та поновити державну реєстрацію права власності на квартиру за ними, позивачами, по ? частині за кожним. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 07.12.2016 року позовні вимоги не визнала та зазначила, що спірний договір дарування укладений та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. 10.07.2014 року належним чином. Під час його укладання сторони стверджували, що їх волевиявлення є вільним, вони розуміють умови та наслідки цього договору; сторони стверджували, що цей договір не вчиняється під впливом помилки , обману, насильства, тяжкої обставини. Сторони стверджували, що вони повністю усвідомлюють значення своїх дій та не є недієздатними повністю або частково. Також представник відповідача указала, що після смерті другого сина у позивачів зіпсувалися відносини з невісткою, [PERSON], дружиною померлого сина, яка проживала з ними та зі своєю донькою [PERSON] в спірній квартирі. Єдиною метою позивачів щодо укладання спірного договору - захистити свою квартиру від посягань невістки. Вони, позивачі також не бажали щоб спірна квартира залишилася їй і після їх смерті. Тому [PERSON] самі запропонували укласти договір дарування на ім.*я відповідача. В свою чергу, відповідач разом зі своєю матір*ю та бабусею допомагали позивачам в міру своїх можливостей: надавали продукти харчування, давали гроші, робили подарунки. Проте при укладанні спірного договору конкретно не акцентувалось, яка майнова або інша допомога має бути надана позивачам. Представник відповідача зазначила, що твердження позивачів щодо укладання договору дарування під впливом помилки не відповідає дійсності, тому просила відмовити у задоволені позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. в судове засідання не з*явилась, направила до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. В наданих на адресу суду поясненнях приватний нотаріус Грамс О.В. указала, що на момент укладання договору дарування квартири [ADDRESS], який вона посвідчила 10.07.2014 року, сторони стверджували,що волевиявлення їх є вільним і усвідомленим; вони однаково розуміють значення і умову цього договору та його правові наслідки, також, що він не мав характеру фіктивного чи удаваного правочину. Сторони стверджували, що цей договір не вчиняється внаслідок обману, помилки, насильства, тяжкої хвороби. Сторони вільно володіли українською мовою, що дозволило кожному з них правильно розуміти зміст цього договору( а.с. 47,48). Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачів по будинку, живе на нижньому поверсі. Вона, свідок, входить до ініціативної групи їх будинку по створенню ОСББ, тому в жовтні 2015 року вона прийшла до квартири позивачів щоб отримали підпис власника квартири щодо створення ОСББ. В цей час [PERSON] дізнався, що він не є власником своєї квартири і був дуже здивований та стривожений. Потім [PERSON] пояснили їй, що після смерті другого їх сина, вони домовились з [PERSON] оформити на неї квартиру після їх смерті, а вона буде їм допомагати: купувати продукти, оплачувати комунальні послуги, прибирати квартиру. Позивачі пояснювали, що дарувати квартиру вони не збирались, оскільки іншого житла в них немає. Коли вона, свідок, читала [PERSON] текст договору дарування квартири, то перекладала його на російську мову, оскільки українську вони майже не розуміють, у повсякденному житті спілкуються російською мовою. Позивачі є людьми похилого віку, їм потрібна стороння допомога, на яку вони розраховували , укладаючи договір з [PERSON] Також їй, свідку, відомо, що позивачів відвідує соціальний працівник. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є невісткою позивачів. Її чоловік та син [PERSON] помер у 2014 році. Останні вважали, що вона з донькою поїде жити до Росії, звідки вона родом, та віддалилися від неї. У 2015 році, під час створення ОСББ, позивачі дізналися, що вони не є власниками своєї квартири, а власником спірної квартири є [PERSON] Потім позивачі розповіли, що вони домовились з [PERSON], що вона їм буде допомагати, а після їх смерті їй залишиться квартира. Проте [PERSON] ніколи не приходила до позивачів, хоча вони потребують допомоги та догляду. Іншого житла у них немає. Читаючи текст договору дарування квартири, вона, свідок, перекладала їм на російську мову, якої вони спілкуються. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є племінницею позивачів. Після смерті другого сина [PERSON], у останніх зіпсувалися відносини з невісткою, яка жила разом з ними. Вони приїздили до її, свідка, матері та скаржилися на невістку, просили порадити, що робити з квартирою щоб вона не дісталася невістки. Спочатку вони хотіли продати її та придбати меншу, однокімнатну; потім вирішили подарувати квартиру її донці. Остання в спірну квартиру ніколи не вселялася. Вона, свідок, була присутня у нотаріуса під час укладання договору дарування спірної квартири, нотаріус їм зачитувала договір, потім вони самі читали, нотаріус роз*яснювала наслідки цього договору. За оформлення договору дарування нотаріусу сплачувала вона, свідок. Іншого житла у [PERSON] немає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] Протягом тривалого часу в неї з невісткою склалися погані стосунки. Позивач весь час скаржилась на неї. Після смерті другого сина [PERSON] запропонувала залишити свою квартиру їй, свідку. Потім вирішили оформити квартиру на її, свідка, внучку [PERSON] Також свідок пояснила, що позивачі дійсно хворіють, погано розуміють українську мову, спілкуються лише російською. Іншого житла у [PERSON] немає. Суд, з*ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 липня 2014 року між сторонами по справі був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В та зареєстрований в реєстрі за №1351 ( а.с. 7,8). За цим договором [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар спірну квартиру. Проте судом встановлено, що , укладаючи договір дарування спірної квартири [PERSON] та [PERSON] мали на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування квартири, помиляючись щодо природи правочину та обов*язків сторін, передбачених ним. Зазначене підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], які зазначали, що позивачі по справі були здивовані та стурбовані, коли у 2015 році дізналися, що вони вже не є власниками своєї квартири, а потім розповідали, що при укладанні договору домовлялись, що [PERSON] буде їм допомагати. Свідки [PERSON] та [PERSON] не заперечували, що після укладання спірного договору вони дійсно допомагали позивачам : купували продукти харчування, давали гроші. Позивачі як літні люди та за станом здоров*я потребують допомоги та стороннього догляду. Приймаючи рішення про обґрунтованість позовних вимог позивачів, суд також ураховує, що [PERSON] є людьми похилого віку, за станом здоров*я перебувають на диспансерному обліку у лікаря загальної практики - сімейного лікаря у зв*язку з низкою захворювань; [PERSON] . ще є інвалідом другої групи ( а.с.12). Жоден з допитаних судом свідків не заперечував, що за станом здоров*я та віком відповідачу потребують допомоги та стороннього догляду за ними. Судом також встановлено, що іншого житла у [PERSON] у власності немає, вони і після укладання спірного договору продовжували проживати в спірній квартирі, а обдарованій квартира не передавалась після укладання договору. Всі вище наведені обставини, а саме : вік позивачів, стан їх здоров*я та потреба у зв*язку з цим у сторонній допомозі та догляді, відсутність у позивачів іншого житла, відсутність передачі спірної квартири обдарованій, свідчить про те, що позивачі мали на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування, тобто помилялися щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. А обставини, щодо яких помилялися [PERSON] та [PERSON] , існували саме на момент вчинення договору дарування спірного квартири і мають істотне значення . Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа , яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Під помилкою розуміють таке неправильне сприйняття стороною суб*єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом. Згідно зі статтею 744 ЦК України, за договором довічного утримання ( догляду) одна сторонам ( відчужував) передає другій стороні (набувачеві ) у власність житловий будинок , квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов*язується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або) доглядом довічно. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобов*язується у майбутньому передати другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов*язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Встановивши, що позивачі, будучи людьми похилого віку, які потребують стороннього догляду та допомоги, не маючи іншого житла, відчужуючи свою квартиру [PERSON], сподівалися на догляд та допомогу, суд вважає, що укладаючи договір дарування квартири, вони помилялися щодо природи правочину, оскільки мали на меті укласти договір довічного утримання. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачів в повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України і рішенні № 6-9ці14; № 6-372/цс16. Суд критично ставиться до заперечень представника відповідача проти позову, оскільки вони спростовані в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Твердження представника відповідача про те, що нотаріус зачитувала сторонам договору його текст і роз*яснювала його зміст та наслідки договору,суд не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні майже всі свідки, навіть з боку відповідача, пояснили, що [PERSON] майже не розуміють українську мову, у повсякденному житті спілкуються лише російською. Відповідно до ст.88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь [PERSON] у розмірі - 999,84 гривні.

Outcome: approved