Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивачі вказують що 01 червня 2016 року померла їхня мати [PERSON]. 13 серпня 2016 року помер їхній батько [PERSON]. Після смерті батьків залишилися їхні діти: [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Після смерті, [PERSON], відкрилась спадщина. За час свого життя, [PERSON], 10 березня 2005 року склала заповіт у відповідності до якого заповіла будинок який знаходиться в с. Степанки, Черкаського району, Черкаської області по вул. Шевченка, 66, на дочку [PERSON]. Будинок який вона заповіла належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на власність б\\н виданий виконавчим комітетом Черкаської районної ради від 27.09.1988.року та був набутий разом з чоловіком під час шлюбу. Доказом того, що [PERSON] та [PERSON], перебували у шлюбі підтверджується свідоцтвом про одруження від 30 жовтня 1970 року. Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташовані за земельній ділянці яка знаходиться в с. Степанки, Черкаського району, Черкаської області по вул. Шевченка, 66. Тому, після смерті своєї дружини [PERSON] фактично прийняв спадщину не зважаючи на заповіт, так як являвся пенсіонером за віком і має обовязкове право на спадщину. Юридично спадщину після померлої [PERSON], не оформив так як невдовзі через 2 місяці помер. В шестимісячний строк з часу відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON], позивачі звернулися до Черкаської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та подали всі наявні в них документи. Внаслідок чого була заведена спадкова справа №545/2016, заявлених як діти померлих. Крім того до матеріалів спадкової справи [PERSON] було додано довідку МСЕК від 14.11.2011 року про те, що вона є інвалідом 3 групи. Тобто має право на виділ обовязкової частки у спадщині після смерті матері. Проте, Нотаріус Черкаської районної державної нотаріальної контори надав Постанову про відмову вчинення нотаріальних дій в звязку з тим, що він не може видати свідоцтво про право на спадщину з тих підстав, що відсутні належним чином оформлений правовстановлюючий документ на домоволодіння, що знаходиться в с. Степанки, по вул. Шевченка, 66, Черкаського району, Черкаської області. Тому позивачі були змушені звернутися до суду за захистом свої порушених прав. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач та її представник проти позову заперечували, та пояснили, що батьки позивачів проживали в [INFO] та області, який відповідно до свідоцтва про право власності належав [PERSON], співвласників будинку у свідоцтві не зазначено. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,2111 га, то вона згідно рішення Степанківської сільської ради належала виключно [PERSON], тому вони вважають що позивачі по справі обрали хибну позицію про належність частини спадкового майна [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Тому просили суд в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про смерть від 02 червня 2016 року, виданого виконавчим комітетом Степанківської сільської ради Черкаського району, Черкаської області, [PERSON] І-СР №283015 [PERSON] померла 01.06.2016 року. Відповідно до свідоцтва про смерть виданого виконавчим комітетом Степанківської сільської ради Черкаського району, Черкаської області, 15.08.2016 року, [PERSON] І-СР №283132 [PERSON] помер 13.08.2016 року. За життя [PERSON], 10 березня 2005 року склала заповіт як розпорядження на випадок своєї смерті, посвідченого секретарем виконавчого комітету Степанківської сільської ради, Черкаського району , Черкаської області, та зареєстроване в реєстрі за №41, у відповідності до якого заповіла будинок який знаходиться в с. Степанки, Черкаського району, Черкаської області по вул. Шевченка, 66, на дочку [PERSON]. Будинок який вона заповіла належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на власність б\\н виданий виконавчим комітетом Черкаської районної ради від 27.09.1988 року та був набутий разом з чоловіком під час шлюбу. Доказом того, що [PERSON] та [PERSON], перебували у шлюбі підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-АБ № 289432 від 30 жовтня 1970 року. Після смерті своєї дружини [PERSON] фактично прийняв спадину не зважаючи на заповіт, так як являвся пенсіонером за віком і має обовязкове право на спадщину. Юридично спадщину після померлої [PERSON], не оформив так як невдовзі через 2 місяці помер. [PERSON] зі своїм братом [PERSON], звернулися до Черкаської районної державної нотаріальної контори в шестимісячний термін з часу відкриття спадщини внаслідок смерті мами, [PERSON] та батька, [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та подали всі наявні в них документи. Внаслідок чого була заведена спадкова справа №545/2016. Крім того до матеріалів спадкової справи [PERSON] було додано довідку МСЕК серія 10ААА №916329 від 14.11.2011 року про те, що вона є інвалідом 3 групи. Тобто має право на виділ обовязкової частки у спадщині після смерті матері. Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріус Черкаської районної державної нотаріальної контори відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що відсутній належним чином оформлений правовстановлюючий документ на домоволодіння, що знаходиться в с. Степанки, по вул. Шевченка, 66, Черкаського району, Черкаської області. А також у звязку з тим, що відповідно до п.1.1.1. гл. 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя з подальшим відновленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі цього видати свідоцтва про право власності згідно ст. 60 Сімейного кодексу України на імя [PERSON], померлого 13.08.2016 року, який фактично прийняв спадщину після померлої 01.06.2016 року своєї дружини, [PERSON] на будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою с. Степанки, по вул. Шевченка,66,Черкаського району, Черкаської області, набутий подружжям за час шлюбу неможливо, оскільки вчинення таких дій суперечить законодавству України та відповідно до пункту 1 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: не залежно від того хто саме записаний в правовстановлюючому документі право власності виникає в обох з подружжя, якщо дане майно було набуте ними під час шлюбу за спільні кошти (даний факт, що будинок будувався подружжям підтверджується довідкою з сільської ради, а саме тим органом який надавав в користування земельну ділянку подружжю для будівництва та обслуговування житлового будинку). Даний будинок належить подружжю на підставі свідоцтва про право на власність б\\н виданий виконавчим комітетом Черкаської районної ради від 27.09.1988 року. Право спільної власності є правовою конструкцією, що характеризується множинністю суб'єктів та єдністю об'єкта. Іншими словами, даний інститут оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком суб'єктам відносин власності (співвласникам), якими можуть виступати будь-які суб'єкти права власності - фізичні, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо. Як і кожен індивідуальний власник, суб'єкти права спільної власності на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном. Проте на відміну від індивідуальних власників правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно, на засадах спільної згоди. Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1990 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України визначино, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку на її прийняття, він не заявив про відмову від неї. На момент смерті своєї дружини, [PERSON] був зареєстрований з нею в будинку. Статтею 1241 Цивільного кодексу України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує частку спадщини, яка називається обовязковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закладаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є в нашому випадку чоловіком померлої дружини який досягнув 60 років. Позбавлення права на обовязкову частку в спадщині закон не передбачає. Обовязкова частка визначається шляхом визнання права за спадкоємцем на ідеальну частку спадщини чи виділенням йому при розділі визначених речей зі спадкової маси. Якщо заповідається не все майно, обовязкова частка виділяється, в першу чергу, за рахунок не заповіданої частини, а при її недостатності за рахунок заповіданої. Згідно з ч.ч. 1, 3\~ст. 1235 ЦК України\~заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Згідно ч.1\~ст. 1241 ЦК України\~малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ст. 1261 ЦК України: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1216 ЦК України: спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України: до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У\~відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до\~ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно\~ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку доказів, приходить до висновку що позовні вимоги позивачів підлягають до задоволення, оскільки позивачі по справі є спадкоємцями за законом першої черги\~після смерті свого батька, а також позивач [PERSON] є спадкоємцем обовязкової частини, оскільки на день смерті матері являлась інвалідом 3 групи.

Outcome: approved