Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, який після уточнення мотивують тим, що квартира [ADDRESS] належить їм на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 11/18 часток, [PERSON] - 7/18 часток. На даний момент в зазначеній квартирі зареєстровано 4 особи: позивачі [PERSON] та [PERSON], а також малолітні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO] При цьому, малолітні діти не є співвласниками квартири та членами сім'ї власників. Так, мати малолітніх дітей - [PERSON] померла [INFO]. Батько дітей - [PERSON] відповідно до рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.10.2016р. був позбавлений батьківських прав. Після цього діти були передані під опіку [PERSON] та [PERSON] і в спірній квартирі не мешкають: [PERSON], [INFO]., з 01.09.2015р., [PERSON]., [INFO]., - з 28.10.2015р. по теперішній час, тобто понад один рік. Крім того, умови проживання в спірній квартирі для дітей є незадовільними, в квартирі брудно, меблі старі та брудні, відсутня постільна білизна, повсюди розкидані брудні речі, в ванній кімнаті тече кран, відсутні засобу особистої гігієни, не створені умови для проживання, розвитку та навчання дітей, що встановлено рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2016р. та вироком цього ж суду від 22.12.2016р.. Вважають, що на теперішній час малолітні діти [PERSON], [INFO]., та [PERSON].,[INFO]., втратили право користування житловим приміщення спірної квартири, оскільки вони вибули до іншого місця проживання і перестали бути членами сім'ї власника квартири. Реєстрація дітей в спірній квартирі порушує права та законні інтереси позивачів, як власників квартири. Тому подальша реєстрації їх у спірній квартирі порушує право власності позивачів. Також вказують, що розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради про збереження за малолітніми дітьми права користування спірною квартирою не можуть братися до уваги, оскільки норми права, на які зроблено посилання в них, застосовуються виключно до правовідносин, що виникають з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського житлового фонду. Умови збереження житла в будинках приватного фонду визначаються лише за згодою сторін і не можуть обмежуватися міськими радами. Тому таке обмеження прав позивачів вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю є незаконним. Просять визнати малолітніх дітей [PERSON],[INFO], та [PERSON]., [INFO]., такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що його неповнолітні діти з народження мешкали в спірній квартирі разом з ним та дружиною, яка померла. Після її смерті він був позбавлений батьківських прав і діти передані під опіку. З цього моменту в квартирі вони не проживають, мешкають з опікунами. Також пояснив, що вони мають право користуватися цим житлом, але на даний час це неможливо, слід продати квартиру і для цього треба їх виписати. В квартирі зараз ніхто не мешкає, квартира потребує косметичного ремонту. Просить позов задовольнити. Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених в уточненій позовній заяві, просять його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю, подала письмові заперечення та суду пояснила, що малолітні діти є її онуками. З народження вони з батьками - її донькою [PERSON] та позивачем [PERSON] мешкали в спірній квартирі, хоча не були там зареєстровані. Діти були зареєстровані в квартирі батьком [PERSON] вже після смерті [PERSON] для того, щоб він мав змогу отримувати на них пенсію по втраті годувальника. Однак [PERSON] не впорався зі своїми батьківськими обов'язками і рішенням суду був позбавлений батьківських прав, діти передані їй та її доньці [PERSON] під опіку. З цього часу діти в квартирі дійсно не мешкають, але з поважних причин. При цьому, за ними на час встановлення опіки зберігається право користування спірною квартирою. Просить в позові відмовити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення проти нього та додатково пояснила, що малолітні діти від дня свого народження мешкали в спірній квартирі як члени сім'ї власника [PERSON], тому на законних підставах набули право користування цим житлом. Таке право користування вони можуть втратити лише з підстав, визначених ст.405 ЦК України, а саме у зв'язку з їх відсутністю в спірній квартирі без поважних причин понад один рік. Як встановлено в ході судового розгляду, діти вибули зі спірної квартири не з власної волі, а у зв'язку з тим, що після смерті їх матері батько [PERSON] був позбавлений батьківських прав та вони були передані під опіку. Вказані обставини свідчать про наявність поважних причин відсутності дітей в спірній квартирі понад один рік, що є підставою для відмови в позові. Крім того, за нормами ст.247 СК України, ст.25 Закону України «Про охорону дитинства» за дитиною, над якою встановлено опіку зберігається право користування житлом, в якому вона проживала до встановлення опіки. В даному випадку немає значення чи є це житло приватним. В даному випадку підстав для визнання дітей такими, що втратили право користування спірною квартирою, немає. Просить в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю, подала письмові заперечення проти позову та додатково пояснила, що підстав, передбачених ст.405 ЦК України для визнання дітей такими, що втратили право користування житлом, немає. Діти не мешкають в спірній квартирі за поважних причин, оскільки були позбавлені батьківського піклування і передані під опіку їй та її матері, у зв'язку з чим за ними зберігається право користування квартирою. Крім того, позивачами не оспорюється, що в квартирі створені незадовільні умови для проживання малолітніх дітей - брудно, напалено, відсутні меблі, тече кран, відсутня постільна білизна. Посилання позивачів на те, що діти перестали бути членами сім'ї власника квартири, є безпідставними, оскільки позбавлення позивача батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України не позбавляє його від виконання батьківських обов'язків. Також за дитиною, над якою встановлено опіку, зберігається житло, в якому вона мешкала. За таких обставин просить в позові відмовити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю з аналогічних підстав. Представник відповідача - органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Хортицькому району - [PERSON] позов не визнала та пояснила, що малолітні діти були визнані такими, що позбавлені батьківського піклування, оскільки їх мати померла, а батько- позивач [PERSON] був позбавлений батьківських прав. Разом з тим, позбавлення батьківських прав не позбавляє його батьківських обов'язків і він зобов'язаний був дбати про дітей, забезпечити належні умови їх проживання. Діти мешкали в спірній квартирі з народження і після встановлення над ними опіки вибули з неї за місцем мешкання опікунів. Крім того, в квартирі створені неналежні умови для проживання дітей. Отже, діти не проживають в спірній квартирі за поважних причин і на час встановлення над ними опіки за ними зберігається житло, де вони раніше мешкали. При цьому, належність цього житла на праві приватної власності на вирішення питання щодо збереження житла за малолітніми дітьми не впливає. Просить в позові відмовити. Представник відповідача - Запорізької міської ради до суду не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника Запорізької міської ради. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав. Суд встановив, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]: [PERSON] - 11/18 часток, [PERSON] - 7/18 часток (арк. 7-10). В зазначеній квартирі на даний час зареєстровано 4 особи: позивачі [PERSON] та [PERSON], а також малолітні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO] (арк.14). Батьками малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO], в свідоцтві про їх народження зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON], які перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.12.2011р (арк.20-22). Згідно рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.10.2016р., яке набрало законної сили 18.10.2016р., [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно його малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON]., [INFO] Малолітні діти передані органу опіки та піклування районного адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району до вирішення їх подальшої долі. Також з [PERSON] на користь КУ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР на утримання [PERSON]., [INFO]. стягнуті аліменти у розмірі 368,40 грн. щомісячно, починаючи з 26.05.2016р. до повноліття дитини (арк.23-28). Вказаним судовим рішенням також встановлено, що мати малолітніх дітей - [PERSON] померла [INFO]. Батько [PERSON] вихованням та утриманням дітей не займається. За адресою місця проживання дітей: [ADDRESS], встановлено, що в квартирі умови проживання незадовільні, брудно, напалено, старі та брудні меблі, відсутня постільна білизна, розкидані брудні дитячі речі, в ванній кімнаті тече кран, відсутні засоби особистої гігієни, не створені умови для проживання, розвитку та навчання дітей. Вказані обставини у зв'язку з тим, що встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №738/3 від 25.11.2016р. малолітньому [PERSON], [INFO], надано статус дитини позбавленої батьківського піклування (арк.54). Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району №852р від 15.12.2016р. над ним встановлено опіку та призначено опікуна - [PERSON], 1956 р.н. (арк.55). Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №27р від 20.01.2017р. за ним збережено право користування житлом за адресою: [ADDRESS] (арк. 53). Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району №907р від 26.12.2016р. опікуном малолітньої [PERSON]., [INFO], призначено [PERSON] (арк.56). Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №617р від 22.11.2016р. за малолітньою [PERSON]., [INFO], збережено право користування житлом за адресою: [ADDRESS] (арк. 52). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засідання пояснили, що вони є батьками позивача [PERSON], останній є співвласником спірної квартири. У вказаній квартирі син проживав разом з дружиною та дітьми тривалий час. Коли мати дітей померла, вони стали допомогати сину у вихованні дітей, але так сталося, що він пеерестав ними опікуватися, діти опинились в складних життєвих ситуауічх, син бв позбавлений батьківських прав, а діти передані під опіку. Діти перстали мешкати в квартирі десь з осені 2015р., Зараз мешкають у опікунів. В квартирі на даний час ніхто не проживає. Квартира перебуває в поганому стані, там немає умов для проживання дітей. Відповідно до ст.3,21,24 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ч.1, 2 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, дружина (чоловік). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. Згідно із ч.4,6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Також суд враховує, що відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-XII і набула чинності для України 27.09.1991р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.247 СК України, дитина, над якою встановлено опіку або піклування, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. Ч.1,3 ст.25 Закону України «Про охорону дитинства», ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», також визначено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ст.10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. З'ясувавши повно, всебічно та об'єктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв'язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд дійшов по висновку про відсутність правових підстав для визнання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO], такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. При цьому, суд виходить з того, що позивачам дійсно на праві спільної часткової власності належить спірна квартира, яка використовувалась ними для особистого проживання та проживання членів їх родини. Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що малолітні діти проживали в спірній квартирі з дня їх народження як члени сім'ї позивача [PERSON], який є їх батьком, були зареєстровані в спірному помешканні з 16.04.2015р. по теперішній час. Суд вважає, що, надавши свою згоду на реєстрацію дітей у житловому приміщенні та їх вселення, власники приміщення тим самим визнали за ними право користування житловим приміщенням. Отже, малолітні діти [PERSON] та [PERSON]. були вселені та користувались спірною квартирою на законних підставах як члени сім'ї власника житла. Виходячи із суті та характеру спірних правовідносин, змісту заявлених позовних вимог, заперечень відповідачів, суд вважає, що при вирішенні даного спору слід застосовувати ст.405 ЦК України, відповідно до якої основною умовою для визнання особи - члена сім'ї власника житла - таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є відсутність члена сім'ї у цьому приміщенні понад один рік без поважних причин. У зв'язку з цим, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування житловим приміщенням з'ясуванню та доказуванню підлягають факт та термін його відсутності, поважність причин такої відсутності. Так, в ході судового розгляду було встановлено і це не оспорюється сторонами, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON]. є дітьми, які позбавлені батьківського піклування, оскільки їх мати [PERSON] померла, а батько [PERSON] рішенням суду позбавлений відносно них батьківських прав через неналежне виконання своїх батьківських обов'язків. Над дітьми встановлена опіка, призначені опікуни і на даний час діти мешкають за місцем мешкання опікунів. Також сторонами не оспорюється і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доведенню, що діти не мешкають в спірній квартирі фактично з вересня 2015р. по теперішній час. Разом з тим, оцінивши обставини даної справи та наявні докази, суд вважає, що причини непроживання дітей в спірній квартирі є поважними, оскільки їх батько - позивач [PERSON] після смерті матері дітей не здійснював належним чином своїх батьківських обов'язків, не приймав заходів для забезпечення нормальних умов життя дітей, що і призвело до позбавлення його батьківських прав, передачу дітей органу опіки та піклування, і в подальшому визнання їх такими, що позбавлені батьківського піклування, встановлення опіки. Неналежне виконання батьком дітей своїх батьківських обов'язків призвело до того, що діти вибули зі спірної квартири. Зокрема, з 01.09.2015р. малолітній [PERSON], [INFO]., навчався в КЗ «Запорізька загальноосвітня школа-інтернат №1» ЗОР, а малолітня [PERSON]., [INFO]., з 28.10.2015р. перебувала в КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР. Вказані обставини встановлені рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2016р., яке набрало законної сили, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню. Також вказаним судовим рішенням встановлено і, крім того, фактично не оспорюється сторонами, підтерджується показаннями свідків, що в спірній квартирі створені неналежні умови для проживання дітей - брудно, напалено, старі та брудні меблі, відсутня постільна білизна, розкидані брудні речі, в ванній кімнаті тече кран, відсутні засоби особистої гігієни, тощо. Крім того, відповідно до вироку Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2016р., який набрав законної сили 24.01.2017р., вказана спірна квартира стала місцем вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, оскільки в квартирі були відсутні власники, доступ до квартира був вільним, чим скористалась винна особа. Також суд враховує, що відповідно до вимог діючого законодавства за малолітніми [PERSON] та [PERSON]., над якими встановлено опіку, зберігається право користування житлом, в якому вони мешкали до цього, тобто спірною квартирою. Отже, з урахуванням вищевказаного суд не знаходить підстав для визнання дітей такими, що втратили право користування спірною квартирою. При постановленні рішення суд не бере до уваги доводи представників позивачів про те, що діти через позбавлення позивача [PERSON] батьківських прав відносно них перестали бути членами його сім'ї і тому втратили право користування належним йому житлом. Суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки відповідно до ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків навіть, коли не проживає з ними. Позбавлення батьківських прав, не звільняє батька від виконання батьківських обов'язків, зокрема, батьки зобов'язані забезпечити належні умови для життя та розвитку дитини, передати у користування дитини майно, яке забезпечить її виховання та розвиток (ст.150,176 СК України). Припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє члена його сім'ї права користування житлом, в яке він був вселений на законних підставах (ст.156 ЖК України). Також суд вважає безпідставними доводи представників позивачів про те, що діти втратили право користуванням спірним житлом, оскільки вибули до іншого місця проживання, яким на даний час є місце проживання їх опікунів і яке відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» повинно бути зареєстровано в установленому законом порядку. Суд виходить з того, що місцем проживання дитини за вимогами ст. 29 ЦК України дійсно є місце проживання її батьків, одного з них або опікуна. Згідно з ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобов'язаний зареєструвати місце свого проживання. При цьому, особа може мати декілька місць проживання і її реєстрація здійснюється лише за однією адресою. Разом з тим, виходячи з вимог ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відсутність такої реєстрації не може бути умовою для відмови особі в реалізації її прав і свобод, підставою для їх обмеження. Крім того, суд вважає, що проживання дітей на даний час за місцем мешкання їх опікунів носить тимчасовий і вимушений характер. До того ж встановлення опіки та тимчасове проживання дітей разом з опікунами не позбавляє їх права користування спірним житлом. Таке право зберігається за ними відповідно до закону на весь час встановлення опіки. Доводи представників позивачів про те, що районна адміністрація Запорізької міської ради не мала права приймати розпорядження про збереження за малолітніми дітьми права користування спірною квартирою, оскільки вона не належить до державного чи комунального житлового фонду, а є приватною власності позивачів. В даному випадку суд виходить з того, що вказані розпорядження прийняті районною адміністрацією Запорізької міської ради по Хортицькому району як органом опіки та піклування, на який згідно з чинним законодавством покладається обов'язок здійснення контролю за дотриманням житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Вказані розпорядження є чинними і в установленому законом порядку не оскаржені, не скасовані. До того ж, вирішення питання щодо збереження за дитиною, над якою встановлено опіку, права користування житловим приміщенням, в якому вона мешкала до цього, не залежить від форми власності цього житла, зокрема від того, що воно належить позивачам на праві приватної власності. Первісним для цього є лише факт наявності у дитини права користування цим житлом і збереження такого права гарантовано законом. Суд не погоджується з доводами представників позивачів про те, що реєстрація дітей в спірній квартирі незаконно обмежує право позивачів вільно розпоряджатися своїм майном. Так, незважаючи на те, що право власності є абсолютним правом особи, воно може бути обмежено у встановлених законом випадках, зокрема, у випадку надання членам сім'ї власника права користування житлом нарівні з власником, збереження такого права у випадку припинення сімейних відносин між ними, а також у випадку збереження права користування житлом за дітьми, над якими встановлено опіку. В даному випадку суд розцінює збереження за малолітніми дітьми права користування спірним житлом як законне, обґрунтоване, справедливе обмеження позивачів у вільному користуванні та розпорядженні належним їм на праві власності житлом. Жодних перешкод, усунення яких позивачі мають право вимагати у визначений ним спосіб - шляхом визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом, суд за вказаних обставин не вбачає. При цьому, з пояснень позивача [PERSON] та представників позивачів в суді вбачається, що вони мають намір здійснити відчуження спірної квартири і реєстрація дітей в квартирі перешкоджає цьому. Разом з тим, як вони та представник відповідача [PERSON] підтвердили в судовому засіданні, з приводу отримання дозволу на вчинення правочину з нерухомістю, право користуванням якою мають малолітні діти, позивачі до органу опіки та піклування не звертались, це питання на розглядалось і не вирішувалось в установленому законом порядку. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed