Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом у якому, з урахуванням доповнених позовних вимог, просять: - визнати недійсним рішення виконкому Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області №141 від 08.06.1990 року про затвердження рішення виконкому Киселівської сільської ради народних депутатів від 16.05.1990 року у частині оформлення ? частини у праві приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] Чернігівського району Чернігівської області на ім'я [PERSON]; - визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] Чернігівського району Чернігівської області від 14.06.1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Чернігівської районної Ради народних депутатів №141 від 08.06.1990 року, зареєстрованого у реєстровій книзі №3 під зареєстрованим №97 стр.97 від 14.06.1990 р., у частині оформлення ? частки у праві власності на житловий будинок на ім'я [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину даного домоволодіння, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину даного домоволодіння, як за колишнім членом колгоспного двору, оскільки у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок, яке є правовстановлюючим документом, зазначено було лише голову колгоспного двору, як власника будинку, проте співвласниками даного будинку є і [PERSON], яка станом на 01.07.1990 року була зареєстрована та проживала у вищезазначеному будинку. [PERSON] - дочка спадкодавця, є єдиним спадкоємцем за законом, яка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини батька, а дружина спадкодавця - [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини після смерті чоловіка. Однак, свідоцтво на житловий будинок, яке видане з порушенням законодавства, не дає можливості позивачам реалізувати свої права на домоволодіння у нотаріальному порядку. /а.с.3-5, 30-32/ До судового засідання від представника позивача надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. /а.с.57/ Представник відповідача - Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, від сільського голови надійшла заява з проханням справу розглядати без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог сільська рада не заперечує. /а.с.48/ Від представника співвідповідача до судового розгляду надійшла заява з проханням справу розглянути за його відсутності. /а.с.58/ Представник третьої особи на стороні відповідача у судове засідання не з'явився, від завідуючої Чернігівською районною державною нотаріальною конторою надійшла заява з проханням справу розглянути без участі їх представника. /а.с.49, 50/ Суд дослідивши та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали і докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав та міркувань. Відповідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дослідженням свідоцтва про смерть серії «[NUMBER] встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у віці 73 років у с. Брусилів Чернігівського району Чернігівської області. /а.с.6/ З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 грудня 1966 року. /а.с.16/ [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. /а.с.15/ Наведене свідчить, що позивачі [PERSON]. та [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], в силу приписів ст.1261 ЦК України. Згідно довідки виконавчого комітету Киселівської сільської ради №671 від 11.09.2014 року, станом на 01.07.1990 року, у будинку [ADDRESS], Чернігівського району та області були зареєстровані та проживали [PERSON] - голова колгоспного двору та дружина [PERSON]. /а.с.8/ Статтею 120 ЦК УРСР було передбачено, що колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. За положеннями ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.6 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, враховуючі установлені судом обставини, станом на 01.07.1990 року, голова колгоспного двору і його члени, а саме [PERSON] та [PERSON] мали право кожний на ? частину спірного домоволодіння, на праві спільної сумісної власності. Однак, як свідчить: рішення виконкому Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області №141 від 08.06.1990 року про затвердження рішення виконкому Киселівської сільської ради народних депутатів від 16.05.1990 року; свідоцтво про право власності на домоволодіння видане на підставі рішення виконкому Чернігівської районної Ради народних депутатів №141 від 08.06.1990 р., зареєстроване у реєстровій книзі №3 під реєстровим №97 стр.97 від 14.06.1990 року; технічний паспорт на житловий будинок, [PERSON] є єдиним власником домоволодіння у [ADDRESS], як голова колгоспного двору. Дійсна вартість домоволодіння становить 91762 грн./а.с.7, 10-14, 33-37/ За положеннями частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Зіставивши усі дані, що випливають із документів наданих позивачем, враховуючи час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець помер після 01 січня 2004 року, суд дійшов висновку, що безумовному застосуванню у вказаній справі до відносин спадкування підлягають норми ЦК України. Згідно вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що 11.09.2014 року у Чернігівській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №429/2014 до майна [PERSON] /а.с.9/ Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2368/02-31 від 17.10.2014 року [PERSON] є єдиною спадкоємицею яка прийняла спадщину після смерті батька. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини за законом після смерті [PERSON] подавши відповідні заяви до нотаріальної контори. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] Чернігівської області, у зв'язку з тим, що у правовстановлюючому документі на домоволодіння вказані не всі члени колгоспного двору, які у свою чергу були його власниками. /а.с.17/ Підсумовуючи вище викладене, суд, враховуючи досліджені докази, прийшов до об'єктивного висновку, що позовні вимоги позивачів ґрунтуються на нормах права, є обґрунтованими та доведеними у судовому засідання належними та допустимими доказами, а тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно Конституції України органи та посадові особи мають діяти в межах своєї компетенції та відповідно до Законів, чинних на час їх застосування. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Отже, виходячи з наведеного, позивачі позбавлені можливості відновити свої права у позасудовому порядку, а тому їх права підлягають судовому захисту, шляхом визнати частково недійсним рішення виконкому Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області №141 від 08.06.1990 року та свідоцтва про право особистої власності і визнання за [PERSON] права власності на ? частину даного домоволодіння, як за спадкоємцем за законом першої черги, а за [PERSON] на ? частину домоволодіння, як за колишнім членом колгоспного двору. Суд враховує положення ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином наявні у справі докази та їх правова оцінка підтверджують обґрунтованість позову та є достатніми для його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved