Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивачка, [PERSON], звернулась до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання його втративши право на користування житловим приміщенням. Мотивуючи свою заяву, вона є наймачем квартири за адресою [ADDRESS]. В квартирі зареєстрований її чоловік - [PERSON] та її син, відповідач по справі, [PERSON], [INFO]. Проте, відповідач, за даною адресою не проживає понад шість місяців - із липня 2009 року, проживає разом з своїм батьком [PERSON] за місцем проживання останнього. Дана обставина встановлена рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 14.11.2012 року і в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. У відповідності до ст.ст.71,72,107 ЖК України, вважає, що [PERSON] втратив право на користування житловим приміщенням. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду була повідомлена належним чином. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, лише зазначив, що звернення до суду було з тієї підстави, що оскільки відповідач зареєстрований в даній квартирі, позивачка сплачує за нього комунальні послуги, хоча він фактично не проживає в даній квартирі і відповідно до чинного законодавства повинен бути зареєстрований за місцем свого фактичного проживання. Законний представник відповідача, [PERSON], позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні. Та пояснив, що дійсно з липня 2009 року його з позивачкою син, [PERSON], почав проживати разом з ним, оскільки позивачка його залишила, а саме поїхала на заробітки в Італію. Представник органу опіки та піклування Черкаської міської ради, Босюк Г.М., просила врахувати інтереси неповнолітньої дитини і в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Відповідно до статей 3, 11, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Право громадян на житло закріплено ст.47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO], відповідно до свідоцтва про народження його батьки:батько - [PERSON], мати - [PERSON]. [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. Дана квартира була надана в користування, як службове житло, [PERSON] та членам його сім'ї: дружині - [PERSON] та донькі - [PERSON], на підставі ордера на житлове приміщення №020492, серія А виданого виконавчим комітетом Соснівського району м.Черкаси від 13.12.1989 року. В даний час наймачем квартири є [PERSON], в якій зареєстрований її чоловік - [PERSON], та син - [PERSON], що підтверджується довідкою виданою комунальним підприємством «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради від 26.07.2013 року №3086. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на протязі тривалого часу проживає та працює в Італії, в період з 2006 року по 2009 рік разом з нею проживав за межами України і [PERSON] З липня 2009 року [PERSON] проживає разом з своїм батьком [PERSON], за місцем проживання останнього [ADDRESS]. Відповідно до ст.64 ЖК України членами сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Ст.71 ЖК України «При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;» У відповідності до ч.3 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що оскільки [PERSON] тривалий час працює за межами України і не проживає в [ADDRESS], то і [PERSON], будучи неповнолітньою особою не може самостійно проживати в вищезазначеній квартирі з поважної причини. А відповідно ні [PERSON], ні її представник [PERSON], не надали суду належних та допустимих доказів, що [PERSON] не проживає в квартирі понад шість місяців з неповажної причини. Згідно зі статтею 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Українським законодавством, зокрема статтею 6 Сімейного кодексу України, встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Конституційним правом кожної дитини є право на житло (ст.47 Конституції України). У відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Ст.18 вищезазначеного Закону передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст.3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed