Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], про усунення перешкод у користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття її з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками [ADDRESS] [PERSON] 24.04.2004 р. уклав шлюб з [PERSON] і у даному шлюбі [INFO] р. у них народилась дитина - [PERSON], яка після народження була зареєстрована в [ADDRESS] З березня 2012 р. [PERSON] разом з матір»ю виїхала з даної квартири і проживають за іншою адресою, що встановлено при розгляді справи про розірвання шлюбу. Позивачі посилаються на те, що вони мають намір продати квартиру та придбати окреме житло, одна реєстрація неповнолітньої [PERSON] перешкоджає цим намірам і вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача в позасудовому порядку не можливо. Посилаючись на положення ст.391 ЦК України позивачі просять суд ухвалити рішення, відповідно до якого усунути перешкоди у здійсненні права власності на жиле приміщення шляхом зняття з реєстрації [PERSON] За адресою: [ADDRESS] Позивачі та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлений позов, просили його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що реєстрації неповнолітньої дитини [PERSON] перешкоджає позивачам реалізувати квартиру, що порушує їх право власності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обгрнутовуючи тим, що позивачами не доведено порушення їх права власності, позов є необґрунтованим, і у разі задоволення позову будуть порушені права неповнолітньої дитини, оскільки вона не має іншого житла. 3-ті особи в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками [ADDRESS] що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане Державною адміністрацією Голосіївського району м.Києва 23.04.2004 р. та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.11.2007 р. На момент розгляду справи, згідно з Довідкою форми № 3, в [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та його донька - [PERSON], [INFO]. В ході судового розгляду встановлено, що з березня 2012 р. неповнолітня [PERSON] разом зі своєю матір»ю - [PERSON], не мешкають в даній квартирі, що встановлено в ході розгляду справи Голосіївським районним судом м.Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Підставами звернення позивачів до суду з даним позовом є порушення їх права власності без позбавлення права користування і володіння майном, яке вони просять захистити на підставі ст.391 ЦК України. Відповідно до роз»яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україии з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. [PERSON] у визначений законом спосіб не визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням і з даними вимогами позивачі до суду не звертались. В силу положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку нерозривно пов»язані з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і є похідними, а тому заявлені позивачами вимоги суперечать положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, відповідно до положень ст.176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. На момент звернення позивачів до суду неповнолітня [PERSON] не досягла 10 років. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. В силу положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно з статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Тобто, відповідно до зазначених норм закону місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, у разі, якщо вони не проживають разом. Судом встановлено, що після припинення шлюбних стосунків неповнолітня [PERSON] - дитина позивача [PERSON], за згодою батька залишилась проживати з матір»ю за іншою адресою. Отже, не проживання її за місцем реєстрації, в даному випадку, не може бути розцінено як не проживання члена сім»ї власника житла без поважних причин (ст..405 ЦК України). Відповідно до ст..ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що мати неповнолітньої [PERSON] або сама дитина має інше житло на праві власності, де б могла проживати і бути зареєстрованою. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову і зняття неповнолітньої [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS], в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Outcome: dismissed