Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності посилаючись на те, що [PERSON] , [PERSON] та їх син [PERSON] на законних підставах у зв`язку з трудовими правовідносинами з ДК ЖЕП «Будівельник» вселились в кв. [ADDRESS] та з 1989 року постійно проживають у цій квартирі. Ордер на вселення переданий до адміністрації підприємства. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 19.07.2012 року відповідача зобов`язано прийняти до комунальної власності територіальної громади будинок [ADDRESS] , який є гуртожитком та перебував на балансі ДК ЖЕП «Будівельник». Рішення суду не виконано, даний будинок у комунальній власності територіальної громади міста не перебуває. Позивачі з 1989 року відкрито та добросовісно володіють спірною квартирою, проживають у ній на законних підставах, в той час коли вона фактично не має власника, будинок не прийнято на баланс відповідного комунального підприємства. Позивачі належним чином утримають майно, уклали відповідні договори щодо отримання комунальних послу, добросовісно заволоділи майном. Ухвалою суду від 13 жовтня 202о року відкрито загальне позовне провадження . Ухвалою суду від 19.11.2020 року закрито підготовче провадження по справі , справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, визнати за позивачами право власності на квартиру за набувальною давністю по 1/3 частині за кожним. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Полтавської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляджу справи, причина неявки невідома. Суду надано відзив на позовну заяву про невизнання позовних вимог за їх безпідставністю. Представник третьої особи КП «ЖЕО № 2» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223\~ЦПК\~України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши пояснення позивачів, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] з 31 травня 1989 року, а позивач [PERSON] з 08 вересня 2005 року зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 19 липня 2012 року у справі № 8/471-23/1 зобов`язано Полтавську міську раду прийняти до комунальної власності територіальної громади м. Полтави без додаткових умов об`єкти житлового фонду у м. Полтава та гуртожитки у м. Полтава, включаючи і гуртожиток за адресою [ADDRESS] . Гуртожиток по [ADDRESS] у власність територіальної громади м.Полтави не переданий, що підтверджується даними листа Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради № 010\~601/13/1417 від 02 травня 2019 року. У цьому ж листі зазначено, що протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] від 27.02.2018 року, КП «ЖЕО №2» визначено управителем багатоквартирного будинку, затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирного будинку з 01.09.2018 та погоджено ціну послуги з управління багатоквартирним будинком. ( а.с. 56-58). Згідно інформації, викладеної у вказаному листі, Полтавська міська рада не має правових підстав для вчинення дій стосовно прийняття його до комунальної власності територіальної громади міста, тому даний об`єкт нерухомого майна не перебуває у комунальній власності та на балансі комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради. Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велака Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №\~910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Позивачі обґрунтовуючи позвоні вимоги посилаються на вселення та набуття права користування спірною квартирою на підставі ордера, таким чином, вони володіють майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вони володіють майном не як власники, а як користувачі. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивачів в судовому засіданні, вони достовірно знають, про те, що вони не набували права власності на спірну квартиру, оскільки як на підставу свого позову посилаються на неможливість одержати це нерухоме майно у власність внаслідок приватизації. За час проживання в даній квартирі статус її мешканців щодо права на це майно не змінювався. При цьому, суд звертає увагу, що ДК ЖЕП «Будівельник»», на балансі якого знаходився зазначений гуртожиток [ADDRESS] , перебуває в стані припинення , що не дає позивачам жодних підстав вважати себе власниками квартири та володіти нею як власниками. Таким чином, судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачами права власності на квартиру за набувальною давністю. Посилання позивачів на норми ст. 392 ЦК України взагалі є неприйнятними та безпідставними, оскільки регулюють захист прав безпосередньо власників майна. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed