Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивачка 05.03.2020 звернулася до суду з даним позовом, просить суд надати неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд до Австрійської Республіки, Італійської Республіки та Республіки Хорватія з 10 липня 2020 року по року , у супроводі матері [PERSON] без дозволу та супроводу батька [PERSON] ; стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначає, що 09.11.2011 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого вони мають сина, [PERSON] , [INFO] . 22 квітня 2015 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі 357/4453/15-ц шлюб розірвано. З моменту розлучення і по сьогоднішній день дитина проживає з нею. 14.02.2019 вона зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] . Влітку 2020 року вона разом із сином, дочкою від попереднього шлюбу та чоловіком мають намір поїхати за кордон, а саме з 10 липня 2020 року до 10 липня 2021 року. Дана поїздка має на меті забезпечити підвищення рівня світогляду дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток, що, в свою чергу, є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Відповідач свідомо не дає згоди на виїзд за кордон дитини, адже між ними (сторонами) склалися неприязні відносини. Крім того, відповідач позбавлений батьківських прав відносно своєї доньки від попереднього шлюбу. Зазначене, стало приводом для звернення до суду із вказаним позовом. У поданому відзиві на позов відповідач зазначає, що не відповідає фактичним обставинам справи твердження позивачки про те, що з моменту розлучення і по сьогоднішній день, дитина проживає разом з матір`ю. Відповідачка зареєструвала шлюб з іноземцем та з 17.05.2019 має основне місце проживання у Верхній Австрії. Весь час їх малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає зі своєю бабусею [PERSON] . Зазначене підтверджується копією рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 10 червня 2019 року «Про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини», в якому зазначено, що «Останнім часом вона працювала й проживала за кордоном, підтримуючи родинні стосунки з дітьми, які в цей час проживали з її матір`ю.» Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] фактично має на меті змінити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , що не відповідає обраному позивачем способу захисту порушених (на її думку) прав. З наданих позивачкою доказів вбачається, що позивачка, її дочка та чоловік вже другий рік поспіль постійно проживають в Австрії і фактично [PERSON] хоче змінити постійне місце проживання їхнього сина [PERSON] , звертаючись з даним позовом. Не відповідає фактичним обставинам справи твердження позивачки про те, що вона «неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, проте відповідач необґрунтовано та безпідставно відмовляється надати такий дозвіл.» Так, 11 липня 2019 року він надав свою згоду на тимчасову поїздку до Австрійської Республіки, Італійської Республіки та Республіки Хорватія малолітньому сину [PERSON] , для відпочинку у супроводі його мами [PERSON] . Згода надавалася з 15 липня 2019 року по [INFO] . Вважає, що така тривала поїздка малолітнього сина [PERSON] , в умовах пандемії на коронавірус, лише зашкодить інтересам і здоров`ю [PERSON] . Звертає увагу суду на те, що у зв`язку з розглядом спору щодо визначення місця проживання дитини (справа № 357/3735/19), з малолітнім [PERSON] була проведена психологічна діагностично-корекційна та розвивальна робота в центрі соціально- психологічної реабілітації «Злагода». Згідно з висновками психолога центру у [PERSON] спостерігається тривожність у зв`язку з можливою зміною місця проживання, якщо доведеться виїжджати за кордон. Окрім того, ненадання доказів [PERSON] на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належно, її інтереси у судовому засіданні представляє адвокат Мочинський А.Р. Представник позивача - адвокат Мочинський А.Р. у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належно, подав клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки перебуває на самоізоляції у зв`язку з ознаками у нього распіраторного захворювання та у зв`язку з карантинними заходами. Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім`ї Білоцерківської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. При винесенні остаточного рішення по даній справі, просить першочергово керуватися інтересами дитини, враховуючи норми Закону України «Про охорону дитинства» та Конвенції ООН «Про права дитини», схваленої 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в якій встановлено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки відповідач повторно не з`явився у судове засідання, доказів неможливості явки у судове засідання не подав, можливістю проведення відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів поза межами приміщення суду не скористався, судом на підставі п.2 ч.3. ст. 223 ЦПК України винесено ухвалу без видалення до нарадчої кімнати про слухання справи у відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивачки, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, виданого 10.01.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2015 у справі № 357/4453/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 15.05.2015 (а.с.9-10). 14.02.2019 позивачка зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] , прізвище позивачки після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.11). Відповідно до довідки про реєстрацію за місцем проживання з Центрального реєстру реєстрації за місцем проживання від 17.05.2019, позивачка з 17.05.2019 зареєстрована - [ADDRESS] , місцева громада Фрайштадт (код адміністративної одиниці 40601) (а.с.14). За вказаною адресою зареєстрований її чоловік і дочка від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] (а.с.13-18). Згідно довідки з місця роботи, виданої 01.08.2019 «Уніпрінт» (А-4209 громада Енгервітцдорф, Клендорфег 6), позивачка з 02.09.2019 працюватиме на підприємстві на посаді співробітниці відділу виробництва. Робочі відносини розпочинаються 02.09.2019 і укладається безстроковий трудовий договір (а.с.28). Відповідно до Договору оренди, укладеного 10.12.2018, чоловік позивачки є орендарем квартири корисною площею 91 м кв. + 7 м кв. лоджія, місце знаходження - міська громада Фрайштадт (а.с.26). Згідно електронного листа керівника відділу обслуговування населення Муніципалітету міста Крістофа Аумайр, цим листом він підтверджує, що діти віком від 6 до 10 років, які зареєстровані за основним місцем проживання у місті Фрайштадт, відповідно до Закону про обов`язкове навчання від 1985 року, повинні отримати обов`язкову шкільну освіту в державній (початковій) школі. Залежно від адреси за основим місцем проживання у м. Фрайштадт здійснюється розподіл дітей у початкову школу 1 чи у початкову школу 2 (а.с.21). Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.06.2008 у справі № 2-1043/2008р. відповідач позбавлений батьківських прав відносно його дочки від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 443 від 10.06.2019, підстави для зміни місця проживання малолітнього [PERSON] , який проживає з мамою [PERSON] відсутні (а.с.66-67). Дане рішення було винесене у зв`язку з розглядом цивільної справи № 357/3735/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Крім того, відповідач 11.07.2019 надавав згоду сину на тимчасову поїздку до Австрійської Республіки, Італійської республіки та Республіки Хорватія для відпочинку у супроводі його мами, з 15 липня 2019 року по [INFO] (а.с.68). Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2019 року залишено без змін рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2019 року, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. З 10 липня 2020 року до [INFO] позивачка разом із сином [PERSON] , дочкою від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , та чоловіком мають намір поїхати за кордон. Метою даної поїздки є забезпечення підвищення рівня світогляду дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 справа № 712/10623/17 провадження № 14-244цс18. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або ж без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду закордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. № 231 регламентує, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. У відповідності до ч. 4 п. 4 Порядку провадження за заявами про оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.12.2004 р. № 1603 за наявності заперечень батьків або законних представників неповнолітніх дітей, які залишаються в Україні, паспорт/проїзний документ оформляється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Як встановлює ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З матеріалів справи та з пояснень представника позивачки вбачається, що позивачка ставить питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки останній відмовляє їй у наданні своєї згоди. На думку суду, звернення позивачки до суду з даним позовом спрямоване на захист прав та інтересів дитини, відповідає бажанням дитини відпочити, відвідувати та побачити інші країни світу. Таким чином суд приходить до висновку, що надання дозволу неповнолітньому [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України з його матір`ю - позивачкою, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному і соціальному розвитку та жодним чином не призведе до порушення прав відповідача. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що сторони спільно не проживають, батько не надає належним чином оформленої згоди на тимчасовий виїзд у супроводі матері за кордон за межами України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів, а мати дитини забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; врахувавши те, що мати має житло, постійну роботу і здатна забезпечити дитину усім необхідним, виходячи з інтересів дитини, суд приходить до висновку, що ненадання згоди батьком [PERSON] на виїзд за межі України дитини суперечить її інтересам, а відтак позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved