Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивачі звернулися до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з позовною заявою у якій просять визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №\~2\~у будинку\~№ 4\~по вул. Богдана Хмельницького в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є в рівних долях співвласниками вказаного житлового приміщення, а відповідач з 2016 року у ньому не проживає. На даний час адреса місця її фактичного проживання позивачам не відома. Жодних речей у їх квартирі відповідач не зберігає та фактично нею не користується, витрати, повязані з оплатою комунальних послуг та утриманням квартири не несе. Домовленості з відповідачем про збереження за нею права користування вказаною квартирою відсутні. Ухвалою судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 02.11.2018 року відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, та розяснено їм права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, ч. 5 ст.\~279 ЦПК України. Відповідач отримала ухвалу про відкриття провадження 12.11.2018\~року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №\~1940202156424, однак протягом визначеного судом строку відзив на позовну заяву до суду не надіслала. Позивачі, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Водночас надали до канцелярії суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог, а також відсутність заперечень проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення у ній. Крім того, просили судовий збір, сплачений ними при подачі позову, з відповідача не стягувати залишивши за ними. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у розумінні п.п. 1, 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судові засідання 27.11.2018 року та 12.12.2018 року не зявлялася, причину неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслала. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою сторін справи у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на вказане, судом 12.12.2018 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень\~ст.ст.\~12,\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи на\~принципах змагальності\~і диспозитивності.\~Суди розглядають\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є в рівних частках власниками квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим згідно з розпорядженням (наказом) № 373 від 01.10.1998 року. Згідно відмітки в будинковій книзі [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Крім того вказано, що [PERSON], [INFO], на даний час зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS]. За змістом довідки Корсунь-Шевченківської міської ради № 3288 від 14.09.2018\~року у домоволодінні за адресою: [ADDRESS], [PERSON] не проживає. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], проведеного 30.08.2018 року та 05.10.2018 року комісійно, встановлено, що [PERSON] у ньому не проживає. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями ЖК Української РСР, ЦК України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на вказане, суд враховує, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканця, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у приміщенні. Судом встановлено, що позивачі в рівних частках є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], а відповідач, понад 1 рік не проживає у вказаному житловому приміщенні, свої речі у ньому не зберігає і не користується ним, витрати, повязані з оплатою комунальних послуг та його утриманням не несе. Крім того, у відповідача відсутня домовленість з позивачами стосовно збереження за нею права користування цим житловим приміщенням. З огляду на встановлені обставини справи, та те, що відповідач не надав відзив на позов, а також доказів на підтвердження наявності правових підстав на реєстрацію місця проживання у житловому приміщенні позивачів, що судом оцінюється як відсутність у неї заперечень щодо викладених у позові обставин та заявленої позовної вимоги, суд вважає, що задоволення позовних вимог не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас з урахуванням позиції позивачів щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за ними, суд не стягує їх з відповідача на користь позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved