Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивачі звернулись з позовом до відповідача та просили стягнути з відповідача: 54649 гривень майнової шкоди на користь [PERSON] , починаючи з грудня 2017 року шкоду у розмірі мінімальної заробітної плати: стягнути на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 21733 гривень 20 копійок, окрім того просили стягнути витрати на правову (правничу) допомогу у загальному розмірі 17000 гривень. Вимоги позову обґрунтували тим, що 07.06.2006 року в 21 годину 30 хвилин в м. Одесі по пр. Добровольського від вул. Заболотного в напрямку вул. 10 лінія рухався автомобіль «БМВ-318» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який біля будинку № 90 порушив вимоги п.п.2.3. «б»; 12.1; 12.4 «Правил дорожнього руху» та скоїв зіткнення з мопедом під керуванням [PERSON] , в результаті чого позивачу були завдані тяжкі тілесні ушкодження, а пасажиру мопеда [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості. Крім того, в результаті зіткнення був пошкоджений мопед, який купила мати позивача [PERSON] 13.07.2006 року по даному факту ДТП слідчим відділом по розслідуванні ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу проти водія автомобіля «БМВ» [PERSON] по ст. 286 ч. 1 КК України. Згодом кваліфікація злочину була змінена з ч. 1 на ч. 2 ст. 286 КК України. [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності по ст. 286 ч. 2 КК України, а 05.03.2009 року. Суворовським районним судом м. Одеси [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 6. п. 4 КПК України, ст.ст. 44, 86 КК України, ст. 1 п. «б» і ст. 9 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року. Вказані обставини підтверджуються постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2009 року по справі № 1-п-178\\09. 31.10.2008р. слідчим відділом з розслідування дорожньо-транспортних пригод Слідчого Управління Головного Управління МВС України в Одеській області відносно позивача, [PERSON] , була порушена кримінальна справа № 01200605090 по ст. 128 КК України за необережне заподіяння потерпілій [PERSON] при цій же ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 14.05.2009р. позивачу [PERSON] , пред`явлено обвинувачення по ст. 128 КК України та обрана міра запобіжного засобу підписка про невиїзд, а 02.12.2010 року кримінальна справа відносно [PERSON] була направлена в суд Суворовського району м. Одеси. 23.03.2015 року Суворовський районний суд м. Одеси по справі № 523\\4690\\14-к відносно [PERSON] , виніс виправдувальний вирок. Цим вироком [PERSON] було виправдано на підставі ст. 6 п. 2 КПК України (в редакції 1960р) за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України, а міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд - відмінена. 30.06.2015 року Апеляційний суд Одеської області та колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, винесли ухвали, якими вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23.03.2015р. відносно позивача залишили без змін. В результаті ДТП, скоєної 07.06.2006 року [PERSON] позивачу, [PERSON] , були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тяжкої відкритої черепно-мозкової травми, які згідно висновку судової медичної експертизи № 5144 від 28.11.2006р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. В зв`язку з вказаними тілесними ушкодженнями позивач [PERSON] , тривалий час знаходився на лікуванні. Починаючи з 15.10.2011 року і по теперішній час, позивач продовжує амбулаторне лікування з діагнозом: наслідки тяжкої поєднаної травми 07.06.2006 року в вигляді відкритого перелому своду і основи черепа, забій мозку з крововиливом в оболонки мозку; консолідованого перелому середньої третини лівого стегна, консолідованого перелому лівого стегна в середній треті; перелому медіальної щиколотки лівої гомілки; стійкої контрактури ( обмеження руху) лівого гомілково - стопного суглобу 11-111 ступеня; посттравматичний дефект м`яких тканин лівої п`ятки без тенденції до загоювання; посттравматичне укорочення лівої нижньої кінцівки на 3 см., НФД 11 ст. У зв`язку із зазначеною травмою, з 16 січня 2008 року позивач [PERSON] визнаний інвалідом 2 групи довічно, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 18 лютого 2008 року. Згідно висновку №172 від 05.06.2018 року позивачу [PERSON] встановлено відсоток постійної (стійкої) втрати професійної втрати працездатності, яка загалом склала 80 %. Зазначеними діями відповідач [PERSON] заподіяв [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження, які потягли за собою визнання його інвалідом 2-ї групи безтерміново. В зв`язку з ушкодженням здоров`я по сьогоднішній день [PERSON] не має змоги працювати. Як зазначив позивач, [PERSON] має право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Рішенням Суворовського районного суду м. Одесі від 22.03.2017р. з відповідача [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану каліцтвом, за період з червня 2006 року по лютий 2016 року. Шкода, з березня 2016 р. і по теперішній час йому не відшкодована. Розмір не відшкодованої шкоди з березня 2016р. по листопад 2017 року складає 49 706 грн., що видно з розрахунку: За 2016 рік з березня по травень: 1 378 грн. х 2 міс. = 2 756 грн.; 2016 р. з травня виключно по листопад: 1 450 грн. х 7 міс.=10 150 грн.; грудень 2016р. = 1 600р. А всього за 2016р. не відшкодована шкода становить 14 506 грн. ( 2 756 грн. + 10 750 грн. + 1 600 грн. = 14 506 грн.) За період з 01.01. 2017р. по 30.11.2017р. не відшкодована шкода складає 35 200 грн. ( 3200 грн. х 11 міс. =35 200 грн.). А всього не відшкодована шкода з березня 2016р. по листопад 2017 року (включно) складає 49 706 грн., (14 506 грн. + 35 200 грн. = 49 706 грн.). Також, позивачем розрахований за вищезазначений період індекс інфляції, котрий склав 4943 гривень, та позивач [PERSON] просив їх стягнути з відповідача. Також позивач [PERSON] просив стягувати на його користь шкоду що завдана вчиненням злочину в розмірі не менше мінімальної заробітної плати щомісяця. Позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, оскільки за час піклування за сином, вона не мала можливості працювати та отримувати доходи, надавши при цьому розрахунок: По 30.06.2006 року - 350 грн. х 1 міс. = 350 грн. з 01.07.2006 р. по 30.11.2006 р. - 375 грн. х 5 міс. = 1 875 грн. з 01.12.2006 по 31.03.2007р - 400 грн. х4 міс. = 1 600 грн.; з 01.04.2007 р по 30.06.2007 р. - 420 грн. х 3 міс. = 1 260 грн.; з 01.07.2007 р. по 30.09.2007р. - 440 грн. х 3 міс. = 1 320 грн.; з 01.10.2007 р. по 31.12.2007 р. -440 грн. х 2 міс. = 920 грн. а всього 7 325 грн. В період з червня 2006 року по 01.01.2016 р. індекс інфляції становив 171.2, а в 2016 році становив 112.4, а з 01.01.2017р. по 01.11.2017р. він складає 111.5, а всього становить 196.7%. З врахуванням індексу інфляції розмір індексації з 06.2006р. по 01.11.2017 р. становить 14 408.2 грн., що видно з розрахунку: 7 325 грн. х 196.7% = 14 408.2 грн. Таким чином, з врахуванням розміру індексації за вказаний період [PERSON] заподіяна матеріальна шкода в розмірі 21 733.2 грн.. (7 325 грн. + 14 408 грн. = 21 733.2 грн.), котру вона просить стягнути з відповідача. Враховуючи зазначене, позивачі просили їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2017 року відкрито провадження по зазначеній цивільній справі та 04 грудня 2018 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті позову.(а.с. 59, 176). Відповідачем за час розгляду справи до суду надано відзив на позовну заяву (а.с. 107-109) в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки на його думку позивач [PERSON] здобув професію та працює, тобто ушкодження його здоров`я не перешкоджають йому виконувати професійні обов`язки, тому позовні вимоги є безпідставними. Загалом зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими що не підлягають до задоволення в повному обсязі. Позивачі в судове засідання не з`явились, однак їх представник [PERSON] надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивачів, підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с. 198). Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи в суді повідомлявся належним чином та заздалегідь, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 197). Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Суд встановив, що 07.06.2006 року в 21 годину 30 хвилин в м. Одесі по пр. Добровольського від вул. Заболотного в напрямку вул. 10 лінія рухався автомобіль «БМВ-318» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який біля будинку № 90 порушив вимоги п.п.2.3. «б»; 12.1; 12.4 «Правил дорожнього руху» та скоїв зіткнення з мопедом під керуванням [PERSON] , в результаті чого позивачу були завдані тяжкі тілесні ушкодження, а пасажиру мопеда [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості. 13.07.2006 року по даному факту ДТП слідчим відділом по розслідуванні ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу проти водія автомобіля «БМВ» [PERSON] по ст.. 286 ч. 1 КК України. Згодом кваліфікація злочину була змінена з ч. 1 на ч. 2 ст. 286 КК України. [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності по ст. 286 ч. 2 КК України, а 05.03.2009 року. Суворовським районним судом м. Одеси [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 6. п. 4 КПК України, ст.ст. 44, 86 КК України, ст. 1 п. «б» і ст. 9 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року. Вказані обставини підтверджуються постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2009 року по справі № 1-п-178\\09. 31.10.2008р. слідчим відділом з розслідування дорожньо-транспортних пригод Слідчого Управління Головного Управління МВС України в Одеській області відносно позивача, [PERSON] , була порушена кримінальна справа № 01200605090 по ст. 128 КК України за необережне заподіяння потерпілій [PERSON] при цій же ДТП тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 14.05.2009р. позивачу [PERSON] , пред`явлено обвинувачення по ст. 128 КК України та обрана міра запобіжного засобу підписка про невиїзд, а 02.12. 2010 року кримінальна справа відносно нього була направлена в суд Суворовського району м. Одеси. 23.03.2015 року Суворовський районний суд м. Одеси по справі № 523\\4690\\14-к відносно [PERSON] , виніс виправдувальний вирок. Цим вироком [PERSON] , було виправдано на підставі ст. 6 п. 2 КПК України (в редакції 1960р) за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України, а міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд - відмінена. 30.06.2015 року Апеляційний суд Одеської області та колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, винесли ухвали, якими вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23.03.2015р. відносно позивача залишили без змін. Відповідно ж до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В результаті ДТП, скоєної 07.06.2006 року [PERSON] позивачу, [PERSON] , були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тяжкої відкритої черепно-мозкової травми, перелому лобної кості з переходом на основу черепа в області передньої черепної ямки з забоєм головного мозку, епідуральної гематоми лобної області зліва, субарахноїдального крововиливу, забійних ран і осаднення обличчя, закритих переломів лівої стегнової кості в середній треті та внутрішньої щиколотки лівої гомілки, скальпірованої рани лівої п`яточної області, які згідно висновку судової медичної експертизи № 5144 від 28.11.2006р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. В зв`язку з вказаними тілесними ушкодженнями позивач [PERSON] , тривалий час знаходився на лікуванні. Починаючи з 15.10.2011 року і по теперішній час, позивач продовжує амбулаторне лікування з діагнозом: наслідки тяжкої поєднаної травми 07.06.2006 року в вигляді відкритого перелому своду і основи черепа, забій мозку з крововиливом в оболонки мозку; консолідованого перелому середньої третини лівого стегна, консолідованого перелому лівого стегна в середній треті; перелому медіальної щиколотки лівої гомілки; стійкої контрактури ( обмеження руху) лівого гомілково - стопного суглобу 11-111 ступеня; посттравматичний дефект м`яких тканин лівої п`ятки без тенденції до загоювання; посттравматичне укорочення лівої нижньої кінцівки на 3 см., НФД 11 ст. У зв`язку із зазначеною травмою, з 16 січня 2008 року позивач [PERSON] визнаний інвалідом 2 групи довічно, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 18 лютого 2008 року. Згідно висновку №172 від 05.06.2018 року позивачу [PERSON] встановлено відсоток постійної (стійкої) втрати професійної втрати працездатності, яка загалом склала 80 %. Зазначеними діями відповідач [PERSON] заподіяв [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження, які потягли за собою визнання його інвалідом 2-ї групи безтерміново. В зв`язку з ушкодженням здоров`я по сьогоднішній день [PERSON] не має змоги працювати. Як зазначив позивач, [PERSON] має право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Рішенням Суворовського районного суду м. Одесі від 22.03.2017р. з відповідача [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану каліцтвом, за період з червня 2006 року по лютий 2016 року. Шкода, з березня 2016 р. і по теперішній час мені не відшкодована. Розмір не відшкодованої шкоди з березня 2016р. по листопад 2017 року складає 49 706 грн., що видно з розрахунку: За 2016 рік з березня по травень: 1 378 грн. х 2 міс. = 2 756 грн.; 2016 р. з травня виключно по листопад: 1 450 грн. х 7 міс.=10 150 грн.; грудень 2016р. = 1 600р. А всього за 2016р. не відшкодована шкода становить 14 506 грн. ( 2 756 грн. + 10 750 грн. + 1 600 грн. = 14 506 грн.) За період з 01.01. 2017р. по 30.11.2017р. не відшкодована шкода складає 35 200 грн. ( 3200 грн. х 11 міс. =35 200 грн.). А всього не відшкодована шкода з березня 2016р. по листопад 2017 року (включно) складає 49 706 грн., (14 506 грн. + 35 200 грн. = 49 706 грн.). Також, позивачем розрахований за вищезазначений період індекс інфляції, котрий склав 4943 гривень, та позивач [PERSON] просив їх стягнути з відповідача. Також позивач [PERSON] просив стягувати на його користь шкоду що завдана вчиненням злочину в розмірі не менше мінімальної заробітної плати щомісяця. Позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, оскільки за час піклування за сином, вона не мала можливості працювати та отримувати дооди, надавши при цьому розрахунок: По 30.06.2006 року - 350 грн. х 1 міс. = 350 грн. з 01.07.2006 р. по 30.11.2006 р. - 375 грн. х 5 міс. = 1 875 грн. з 01.12.2006 по 31.03.2007р - 400 грн. х4 міс. = 1 600 грн.; з 01.04.2007 р по 30.06.2007 р. - 420 грн. х 3 міс. = 1 260 грн.; з 01.07.2007 р. по 30.09.2007р. - 440 грн. х 3 міс. = 1 320 грн.; з 01.10.2007 р. по 31.12.2007 р. -440 грн. х 2 міс. = 920 грн. а всього 7 325 грн. В період з червня 2006 року по 01.01.2016 р. індекс інфляції становив 171.2, а в 2016 році становив 112.4, а з 01.01.2017р. по 01.11.2017р. він складає 111.5, а всього становить 196.7%. З врахуванням індексу інфляції розмір індексації з 06.2006р. по 01.11.2017 р. становить 14 408.2 грн., що видно з розрахунку: 7 325 грн. х 196.7% = 14 408.2 грн. Таким чином, з врахуванням розміру індексації за вказаний період [PERSON] заподіяна матеріальна шкода в розмірі 21 733.2 грн.. ( 7 325 грн. + 14 408 грн. = 21 733.2 грн.). Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження заперечень на позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] , тому відзив на позов суд не приймає до уваги. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана діями фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ст. 1208 ЦК України, у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, підлягає індексації на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Після досягнення потерпілим чотирнадцяти років (учнем - вісімнадцяти років) юридична або фізична особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому також шкоду, пов`язану із втратою або зменшенням його працездатності, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 4 ст. 1199 ЦК України якщо потерпілий не має професійної кваліфікації і після досягнення повноліття продовжує залишатись непрацездатним внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, завданого до повноліття, він має право вимагати відшкодування шкоди в обсязі не нижче встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати. Судом встановлено, що [PERSON] на час ДТП було 16 років, тобто згідно ст. 188 КЗпП України він має можливість працевлаштуватись, однак згідно отриманого ушкодження здоров`я, завданого до повноліття, він втратив працездатність. З приводу вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснювати щомісячне нарахування та виплату відшкодування шкоди, починаючи з 01.03.2019, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати до зміни ступеня працездатності, суд наголошує наступне. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином вимоги позивача [PERSON] щодо отримання від відповідача відшкодування шкоди з 01.06.2019 року відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Отже, суд приходить до висновку, що з грудня 2017 року на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню з відповідача у відшкодування втраченого заробітку (доходу) внаслідок каліцтва, в розмірі мінімальної заробітної плати щомісячно, що загалом по червень 2019 року склало 68641 гривень (2017 рік 1м. х 3200 грн. + 2018 рік 12 м. х 3723 грн. + 2019 рік 5 м. х 4173 грн.), а в подальшому (з червня 2019 року) стягувати по 4173 грн. щомісяця. Окрім того, оскільки відповідачі звільнені від сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1600 гривень, як за позовну вимогу майнового характеру за ставками 2017 року. Витрати на правову допомогу по справі склали суму у розмірі 17000 гривень, котрі підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів рівними частинами, тобто по 8500 гривень кожному.

Outcome: approved