Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивачка [PERSON], 18.04.2017 року, звернулася в Шишацький районний суд Полтавської області з позовом до відповідача з зазначеними позовними вимогами, в позовній заяві вказала, що відповідно до наказу № 117 від 01.09.2004 року, вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду завідуючої Шишацькою філією ПП МПТІЕ « Інвентаризатор», директором якого являється приватна особа [PERSON]. Заробітна плату, яку вона отримала під час роботи на даному підприємстві, відповідала мінімальній заробітній платі по Україні. Після підвищення мінімальної заробітної плати по Україні з 01.01.2017 року до 3200,00 гривень, директор приватного підприємства [PERSON] неодноразово її примушувала написати заяву про перехід роботи на 0,5 ставки, для того щоб не платити збільшеної мінімальної заробітної плати. 09.02.2017 року позивачка приїхала в м. Миргород та звернулася до директора підприємства [PERSON] з вимогою виплатити заробітну плату за січень 2017 року, так як вона відпрацювала цей місяць, але директор відмовила їй у цьому і повідомила, що не буде виплачувати зарплату поки вона не напише заяву про перехід на 0,5 ставки, але вона відмовилася писати таку заяву. На наступний день, тобто 10.02.2017 року, директор підприємства [PERSON] приїхала до Шишацької філії і знову почала вимагати від позивачки написання заяви про переведення на 0,5 ставки, при цьому ображала її та виштовхала з приміщення повідомивши при цьому що вона її звільняє і забрала ключі від роботи. Така поведінка директора [PERSON] призвела до того, що позивачка з 10.02.2017 року по 17.02.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні з гіпертонічним кризом. Разом з тим, позивачкою 10.02.2017 року була направлена заява про звільнення з 10.02.2017 року, яку директор порвала в присутності її чоловіка і повідомила, що не віддасть їй трудової книжки і зробить так, що її ніхто не візьме на роботу. В звязку з такими обставинами, позивачка звернулася на Урядову гарячу лінію про порушення її прав директором [PERSON] і листом від 13.03.2017 року, управлінням Держпраці у Полтавській області на її адресу було повідомлено про те, що згідно наказу № 10 від 28.12.2016 року вона у січні 2017 року перебувала у безоплатній відпустці не дивлячись на те, що вона не ініціювала перед роботодавцем питання про надання їй безоплатної відпустки та фактично в січні місяці 2017 року працювала на своєму робочому місці. 21.02.2017 року, позивачкою на адресу ПП МПТІЕ « Інвентаризатор» був направлений лист з курєрською доставкою, з повідомленням та описом, в якому знаходилася заява про звільнення та листок непрацездатності з 10.02.2017 року по 17.02.2017 року, але директор відмовилася брати лист у курєра. Незважаючи на заяви позивачки про звільнення з роботи, відповідач відмовляється отримувати її заяви, звільняти її, видати трудову книжку та провести повний розрахунок, в звязку з цим позивачка, в своїй уточненій заяві від 29.05.2017 року, просила суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за січень лютий 2017 року в розмірі 6400,00 гривень, стягнути грошові кошти за затримку розрахунку з березня 2017 року по день винесення судового рішення, визнати незаконним та скасувати наказ директора підприємства № 10 від 28.12.2016 року про надання безоплатної відпустки в січні 2017 року, визнати припиненим з 14 березня 2017 року безстроковий трудових договір, укладений між [PERSON] та ПП Миргородське ПТІЕ « Інвентаризатор», згідно п.4 ст. 36 КЗпП України за ініціативою працівника, зобовязати відповідача належним чином оформити та видати позивачці трудову книжку та наказ про звільнення, стягнути з відповідача на користь позивачки 25000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду даної справи відповідач, 28.07.2017 року ( а.с. 103) в судове засідання надала наказ № 4 від 31.03.2017 року про звільнення з роботи позивачку [PERSON] по ст. 40 п.4 та п.3 КЗпП за прогули без поважних причин та за систематичне невиконання службових обовязків без поважних причин з 01.04.2017 року, а трудову книжку позивачці вручила лише 02.10.2017 року після судового засідання. В звязку з цим позивачка [PERSON] 18.10.2017 року звернулася з заявою про збільшення та уточнення позовних вимог в якій просила суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 4 від 31.03.2017 року про звільнення з роботи за прогули та систематичне невиконання службових обовязків, визнати незаконним та скасувати наказ № 10 від 28.12.2016 року про надання відпустки за свій рахунок, визнати день видачі трудової книжки 02.10.2017 року днем звільнення її з роботи за власним бажанням, зобовязати відповідача внести відповідні зміни до її трудової книжки, зобовязати відповідача сплатити на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу з 01.04.2017 року по 02.10.2017 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2017 року по день винесення судового рішення, не виплачену заробітну плату за січень 2017 року в розмірі 3200,00 гривень, заробітну плату за частину лютого місяця 2017 року, з 01.02.2017 року по 09.02.2017 року в розмірі 1063,00 гривень, оплатити частину лікарняного листа з 10.02.2017 року по 15.02.2017 року, компенсацію за невикористану відпустку з 01.01.2017 року по день винесення рішення, індексацію заробітної плати за період з 01.01.2017 року по день винесення рішення, моральну шкоду в розмірі 25000,00 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги від 18.10.2017 року, надали відповідні розрахунки заборгованості. Представник відповідача директор ПП Миргородське підприємство технічної інвентаризації і експертиз « Інвентаризатор» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала з огляду на його безпідставність, порушень вимог КЗпП України з боку відповідача не вбачала, у звязку з цим просила суд відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог в повному обємі.. Заслухавши пояснення сторін, допитавши в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні письмові докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] відповідно до наказу № 117 від 01.09.2004 року, була прийнята на роботу до відповідача на посаду завідуючої Шишацькою філією ПП МПТІЕ « Інвентаризатор», директором якого являється приватна особа [PERSON]. Наказом № 4 від 31.03.2017 року відповідач звільнив з роботи позивачку. по ст. 40 п.4 та п.3 КЗпП за прогули без поважних причин та за систематичне невиконання службових обовязків без поважних причин з 01.04.2017 року, а трудову книжку позивачці було вручено лише 02.10.2017 року після чергового судового засідання. Наказом № 10 від 28.12.2016 року директора ПП МПТІЕ « Інвентаризатор» [PERSON], згідно заяв працівників підприємства, було надано відпустки за свій рахунок з 03.01.2017 року по 31.01.2017 року. Стосовно даного наказу позивачка суду пояснила, що заяви за свій рахунок вона не писала і протягом січня місяця 2017 року виконувала свої посадові обовязки, відповідач в свою чергу не надав суду відповідної заяви [PERSON] та не надав доказів про її ознайомлення з цим наказом, а тому суд вважає, що даний наказ не відповідає вимогам ст. 26 Закону України « Про відпустки» та ч.2 ст. 84 КЗпП, а тому підлягає скасуванню як незаконний і приходить до висновку щодо задоволення вимог позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за січень місяць 2017 року. Підтвердженням того факту, що позивачка в січні місяці 2017 року працювала і виконувала свої посадові обовязки є також пояснення свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON]В, ксерокопії технічних паспортів, виготовлених у січні місяці 2017 року на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с. 161-169). Позивачка [PERSON] спочатку особисто зверталася до відповідача з заявами про звільнення її з роботи за власним бажанням з 10.02.2017 року а потім з 22.02.2017 року, але директор підприємства [PERSON] на її заяви не реагувала, потім позивачка направляла свої заяви та лікарняні листи за допомогою курєрської доставки, але відповідач відмовлявся отримувати їх і за закінченням терміну зберігання відправлення були повернуті позивачці, що підтверджується відповідними письмовими доказами, наданими позивачкою ( а.с. 16 -23). Таким чином суд вважає, що позивачка [PERSON] повинна бути звільнена з роботи відповідачем за власним бажанням з 02 жовтня 2017 року, а тому приходить до висновку що наказ директора підприємства [PERSON] № 4 від 31.03.2017 року про звільнення з роботи позивачки по ст. 40 п.4 та п.3 КЗпП за прогули без поважних причин та за систематичне невиконання службових обовязків без поважних причин з 01.04.2017 року є незаконним і підлягає скасуванню з внесенням відповідних виправлень в трудову книжку позивачки відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок», затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110. Згідно ч.5 ст. 235 КЗпП, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку з 01.04.2017 року по 02.10.2017 року. Згідно підпунктів З та Л пункту 1 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, цей порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу та інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. У звязку з тим, що позивачка отримувала у відповідача весь час мінімальну заробітну плату, в основу розрахунку середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу повинна бути взята мінімальна зарплата, яка з 01.01.2017 року становить 3200,00 гривень, при цьому середньоденна зарплата становить 154,72 гривень, за період з 01.04.2017 року по 02.10.2017 року вимушений прогул складає 123 дні, а тому розмір середньої зарплати за час затримки трудової книжки становить 19030,56 гривень( 123 х 154,72), при цьому індексована зарплата за час затримки видачі трудової книжки становитиме 303,13 гривень, що підтверджується розрахунками позивачки, з якими погоджується суд. З особової картки [PERSON] ( а.с.185), вбачається, що вона починаючи з 01.09.2004 року була у щорічній відпустці 5 разів, а тому на її користь з відповідача необхідно тягнути 8565,56 гривень згідно розрахунків позивачки, з якими погоджується суд. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно абз.1 п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як встановлено судом, кількість робочих днів, за які не проведений розрахунок з позивачкою починаючи з 01.04.2017 року по 27.12.2017 року становить 184 дні, а тому компенсація за не проведення розрахунку з позивачкою становить 28648,48 гривень ( 184 х 154,72), при цьому індексація складає 715,25 гривень. в день звільнення з роботи, Крім цього, суд вважає що на користь позивачки з відповідача необхідно стягнути кошти за лікарняними листами з 10.02.2017 року по 17.02.2017 року в розмірі 226,65 гривень, з 20.02.2017 року по 03.03.2017 року в розмірі 226,65 гривень, що повинен сплачувати роботодавець, заробітну плату за січень 2017 року в розмірі 3094,40 гривень (20 робочих днів х 154,72). Розподіл судових витрат між сторонами суд проводить відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Стосовно позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 25000,00 гривень, то суд вважає що ці вимоги не підлягають до задоволення оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами про спричинення відповідачем моральної шкоди позивачці. На підставіст.ст. 47, 95, 116,117,235,237-1 КЗпП,

Outcome: partial