Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись з позовною заявою, в якій просять суд із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог визнати недійсним державний акт серія ЛВ № 19613, виданий [PERSON] сільською радою Пустомитівського району Львівської області 11.08.2000 року [PERSON] на право власності на земельну ділянку площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в селі Лисиничі, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за р. номером 1173; зобовязати [PERSON] сільську раду Пустомитівського району Львівської області, [PERSON] відновити на місцевості вулицю Квіткову в селі Лисиничі в частині, що межує з земельною ділянкою [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та веде до присадибної земельної ділянки [PERSON] відповідно до Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови 1991 року, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро та погодженого районним архітектором 07.06.1991 року та проекту забудови земельної ділянки № 2 [PERSON]; усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні вулицею Квітковою та заїздом на присадибну ділянку позивачів зі сторони присадибної ділянки відповідача шляхом зобовязання [PERSON] звільнити вулицю від багаторічних насаджень та піску. Позивачі посилаються на те, що [PERSON] сільська рада Пустомитівського району Львівської області з порушенням вимог чинного законодавства передала у приватну власність [PERSON] частину земельної ділянки із земель загального користування, а саме вулиці Квіткової, чим порушено право позивачів щодо користування належною їм присадибною ділянкою та землями загального користування, що забезпечують заїзд на земельну ділянку позивачів. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що після смерті [PERSON] вони успадкували в рівних частках земельну ділянку площею 0,1498 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована на території села Лисиничі [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області. При переоформленні державного акту в порядку спадкування відповідач [PERSON] відмовилась підписати акт встановлення і узгодження меж, мотивуючи тим, що дороги, яка зазначена в абрисі земельної ділянки під літерами від В до Б в її державному акті немає. З відповіді [PERSON] сільської ради від 21.11.2008р. № 298 та Акту комісії, створеної сільською радою, від 12.11.2008р. позивачі довідались, що в державному акті [PERSON] відсутній заїзд з боку її ділянки на ділянку позивачів, отже, частина вул. Квіткова приватизована у складі земельної ділянки [PERSON], що є порушенням ст.. 4 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, яка прямо забороняє передачу у приватну власність земель загального користування. Позивач [PERSON] та представники позивачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, письмових поясненнях, просять позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вказують, що позивачі набули право власності на успадковану земельну ділянку площею 0,1498 га в тих межах, у яких воно належало попередньому власнику спадкодавцю [PERSON] Згідно державного акта на право приватної власності на землю серія І-ЛВ № 069154, виданого [PERSON] сільською радою Пустомитівського району Львівської області 25.12.1997 року земельна ділянка площею 0,1498 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель згідно опису меж від Б до В межує із землями [PERSON] сільської ради (вулиця). Без проїзду зі сторони земельної ділянки [PERSON] не можлива належна експлуатація та обслуговування розташованих на земельній ділянці житлового будинку, господарських будівель і споруд. Наявність земель загального користування (вулиця Квіткова), яка забезпечує проїзд до присадибної ділянки позивачів зі сторони ділянки [PERSON], зазначено в Проекті кварталу індивідуальної житлової забудови с. Лисиничі 1991р. та плані земельної ділянки № 2, виділеної [PERSON] в цьому кварталі. Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року по даній справі зазначив, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Державний акт видано без законних підстав на частину земельної ділянки із земель загального користування, що є підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання відновити вулицю та усунення перешкод у користуванні нею. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала суду письмові пояснення, просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили з підстав, зазначених в письмових запереченнях, та пояснили суду що жодна земельна ділянка загального користування відповідачу не надавалася, дороги загального користування не існує, відсутнє рішення сільської ради про відкриття дороги та погодження із суміжними землевласниками, відсутнє звернення позивачів з приводу відкриття дороги, ні проектом (схемою) генерального плану, ні опорним планом дороги станом на 1995 рік не передбачено. Вказують на те, що [PERSON] сільська рада довідкою від 12.07.2013р. № 945 підтвердила, що згідно проекту роздержавлення і приватизації землі [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області вул.. Квіткова в с. Лисиничі розривається присадибними ділянками [PERSON], [PERSON] Рішенням № 38 [PERSON] сільської ради від 18.08.1995р. [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,2284 га на підставі якого було видано державний акт. Дане рішення [PERSON] сільської ради не скасоване, а отже підтверджує передачу у власність земельної ділянки у розмірі 0,2284 га. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судове засідання не зявився, однак від сільського голови є заява про розгляд справи у відсутності представника. щодо задоволення позову покликається на розсуд суду. Зясувавши дійсні обставини справи на підставі наявних у справі та перевірених в судовому засіданні доказів та давши їм оцінку, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення. [PERSON] до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні правовідносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі ст.. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що земельні ділянки позивачів та відповідача є суміжними. [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2008 року (а.с15-16 том 1, а.с. 220-221 том 2) належить у рівних частках житловий будинок із приналежними господарськими будівлями, розташований в с.Лисиничі вул.. Квіткова, 4 Пустомитівського району Львівської області та земельна ділянка площею 0,1498 га у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія І-ЛВ № 069154, виданого [PERSON] сільською радою 25 грудня 1997 року. Житловий будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області 5 травня 1988 року, яке зареєстровано в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації 5 травня 1988 року, та записано в реєстрову книгу 1, номер запису 102, реєстраційний номер 23013562. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 19613, виданим [PERSON] сільською радою 11 серпня 2000 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у с. Лисиничі Пустомитівського району Львівської області. Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 069154 від 25.12.1997р. на імя [PERSON] та Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 19613 від 11.08.2000р. на імя [PERSON] видано на підставі одного рішення виконкому [PERSON] сільської ради № 38 від 18.08.1995 року. В плані зовнішніх меж земельної ділянки державного акту [PERSON] по межі БВ зазначено землі загального користування (вулиця) зі сторони земельної ділянки [PERSON], а в плані зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] по межі ЕЄ ділянка межує із земельною ділянкою [PERSON] і не переділена на дві частини землями загального користування, тобто проїзд до земельної ділянки [PERSON] відсутній (а.с.106, 107 том.2). [PERSON] до проекту забудови земельної ділянки [PERSON], погодженого районним архітектором 21.07.1991 року (а.с.8 том1) та відповіді архівного відділу Пустомитівської РДА від 07.02.2012 року № 63 (а.с.218 том 1), відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконкому Пустомитівської районної ради народних депутатів № 253 від 20.06.1991 року надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на відведеній земельній ділянці площею 1129 кв.м. відповідно до рішення [PERSON] сільської ради від 24.05.1991 року. Разом з тим, [PERSON] сільською радою 11 серпня 2000 року видано [PERSON]П державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2284 га, яка удвічі перевищує площу виділеної земельної ділянки в кварталі забудови. Вирішуючи даний спір в межах заявлених позивачами позовних вимог на підставі наявних у справі та перевірених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що права позивачів підлягають захисту в обраний ними спосіб виходячи з наступного. Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, за її статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи предявити в суді таку вимогу на захист порушеного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Верховний Суд України скасовуючи попередні судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції в постанові від 01 липня 2015 року зазначив, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. В силу приписів ст.. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Оцінюючи законність видачі спірного державного акту на право власності на земельну ділянку суд виходив з наступного. Відповідач [PERSON] сільська рада вимог ухвали суду не виконала та не представила рішення виконкому сільської ради № 38 від 18.08.1995 року, доказів передачі вказаного рішення на зберігання в архів також не надала. Інформація [PERSON] сільської ради про передачу на зберігання до архіву рішення виконкому сільської ради № 38 від 18.08.1995р. спростовується відповіддю Державного архіву Львівської області вих. № 1555/у-2 від 06.04.2015р. (а.с. 8 том 4 ). Відповідачами не надано і судом не отримано належних та допустимих доказів того, що спірний державний акт виданий у відповідності із рішенням виконкому [PERSON] сільської ради № 38 від 18.08.1995 року і що цим рішенням передбачено передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,2284 га. [PERSON] до статті 17 ЗК України 1990 року ( в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області) передача земельних ділянок у приватну власність проводилась [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сімї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянку у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадиться сільськими, селищними, міськими [PERSON] народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооператив тощо). Статтею 17 ЗК України 1990 року регламентовано порядок передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, а також порядок передачі вільних земельних ділянок у власність із земель державної або комунальної власності. У випадку передачі у власність громадянина земельної ділянки з земель державної або комунальної власності, така передача відбувається із розробкою проекту відведення. З відповіді Державного архіву Львівської області від 03.01.2013р. вих. № 11/У-2 (а.с.214 том1) вбачається, що в документах виконкому [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області відомостей про зміну площі земельної ділянки [PERSON] під забудову (її збільшення) шляхом прийняття рішення не виявлено. Згідно відповіді відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Пустомитівської РДА вих. № 4382 від 25.11.2008р. (а.с.7 том 1) до плану забудови земельної ділянки № 2 [PERSON] зміни не вносились. Доказів користування відповідачем [PERSON] земельною ділянкою площею 0,2284 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, відведеною у встановленому законом порядку, на час вирішення [PERSON] сільською радою питання передачі земельної ділянки у власність [PERSON] відповідачами не надано і судом не отримано. З відповіді Державного архіву Львівської області (вих.. № 4507/у-2 від 18.11.2015р., ( а.с. 52 том 4) встановлено, що в документах [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області за період 1991-1995рр. відомості про надання згоди передати земельну ділянку площею 0,2284 га (чи іншою площею) у власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лисиничі; вибір земельної ділянки; розробку проекту відведення земельної ділянки для передачі її у власність; замовлення землевпорядній організації розробки проекту її відведення та заява гр.. [PERSON] на зберіганні в архіві не значаться. З урахуванням вищевказаних норм законодавства та на підставі наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що матеріалами і обставинами справи підтверджується право відповідача [PERSON] на приватизацію земельної ділянки площею 1129 кв.м., що раніше була надана їй для будівництва житлового будинку. Наявність передбачених законом підстав для видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,2284 га відповідачами не доведено і судом не встановлено. [PERSON] до ч. 4 ст. 65 ЗК України від 18 грудня 1990р. використання земель сільського населеного пункту здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови даного населеного пункту. [PERSON] до ст.. 17 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-ХІІ від 16.11.1992 року містобудівна документація є основою вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Види, склад, порядок розробки та затвердження містобудівної документації визначаються законодавством. Згідно ДБН Б.2.4-2-94 «Види, склад, порядок розробки, погодження та затвердження містобудівної документації для сільських поселень» ( чинні на час виникнення спірних правовідносин) до основних видів містобудівної документації для сільських поселень зокрема належать: генеральний план сільського поселення, проект забудови громадського центру, житлової групи, кварталу. Судом встановлено, що земельну ділянку № 2 для будівництва житлового будинку виділено гр. [PERSON] в кварталі індивідуальної житлової забудови с. Лисиничі «Тр.Глинянський». З відповіді Відділу містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації вих.. № 16/01-12 від 11.11.2014р. (а.с.75 том 3) вбачається, що на час розроблення Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови в с. Лисиничі 1991 року діючим був генплан 1990 року, який був розроблений ЛФ Діпроміст в масштабі 1:5000 і визначав проектовані червоні лінії магістральних та головних вулиць. Параметри житлових вулиць (основних та другорядних), до яких належить вулиця Квіткова, цей генплан не визначав і такі були залишені в межах існуючих розмірів. З оглянутого судом Проекту кварталу індивідуальної житлової забудови в с. Лисиничі, виготовленого Львівським обласним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро, погоджений районним архітектором 07.06.1991 року (а.с.236 том.2) встановлено місце розташування вулиці Квіткової, яка проходить вздовж земельної ділянки № 2 [PERSON], цією ділянкою не переривається і веде до присадибної ділянки [PERSON] А.М. Вказана вулиця відображена також в проекту забудови земельної ділянки [PERSON] (а.с.8 том1), в проектах забудови земельних ділянок інших громадян, яким також виділено земельні ділянки в цьому кварталі забудови, а саме, [PERSON], [PERSON], [PERSON]М.( а.с.94, 103, 104, том.2). Судом встановлено і не заперечується представником відповідача [PERSON], що земельна ділянка площею 0,2284 га, на яку виданий спірний державний акт, включає частину земельної ділянки, яка на вищевказаних документах зазначена як вулиця. Суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] та її представників про те, що планово-картографічним матеріалом Проекту роздержавлення та приватизації земель агроспілки «Нива» [PERSON] сільської ради встановлено, що через земельну ділянку [PERSON] не проходить жодна дорога. Згідно відповіді Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області вих.. № 01-15/1371 від 19.07.13р. ( а.с. 131 том 2) проект роздержавлення та приватизації земель агроспілки «Нива» [PERSON] сільської ради були розроблені та затверджені головою Пустомитівської районної державної адміністрації на підставі розпорядження. Планово-картографічний матеріал Проекту роздержавлення та приватизації земель не визначає конкретні вулиці (заїзди, проїзди) та присадибні ділянки с.Лисиничі. Планово-картографічний матеріал визначає категорії земель, угіддя та умовні межі населених пунктів. В силу вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів вказаний планово-картографічний матеріал не може бути прийнятий судом як доказ того, що вул. Квіткова в с. Лисиничі розривається присадибною ділянкою [PERSON] Покликання відповідача [PERSON] на те, що попередній власник присадибної ділянки [PERSON] погодила межу між земельними ділянками сторін і погодилась з тим, що вулиця Квіткова не проходить через присадибну ділянку [PERSON], не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. З оглянутих судом плану меж земельної ділянки спірного державного акту та акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 15.11.1996р. ( а.с.64 том 1 ) вбачається, що опис меж та суміжних землекористувачів в акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки [PERSON] від 15.11.1996р. не відповідає опису меж та суміжних землекористувачів у спірному державному акту. Судом встановлено і підтверджується представником відповідача [PERSON], що актом встановлення і узгодження меж від 15.11.1996р. не погоджувались межі, які визначено спірним державним актом. З матеріалів справи також встановлено, що [PERSON] 30.03.2007 року зверталась до [PERSON] сільської ради із заявою ( а.с. 18 том 1) про створення комісії з приводу насадження дерев напроти її брами та перекриття виходу на вулицю, що спростовує твердження відповідача про згоду [PERSON] на передачу у власність земельної ділянки [PERSON] у межах, які визначені спірним державним актом. [PERSON] до ч. 4 ст. 4 Земельного Кодексу України 1990 року не можуть передаватися у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, а також землі, надані для розміщення будинків в органів державної влади та державної виконавчої влади. Зібрані по справі докази дають суду підстави для висновку, що відповідачем [PERSON] набуто у приватну власність частину земельної ділянки із земель загального користування вулиця Квіткова, чим порушено права позивачів як суміжних землевласників щодо користування присадибною ділянкою та землями загального користування (вулицею), що забезпечують проїзд до належної присадибної ділянки та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що спірний державний акт виданий за відсутності законних підстав, передбачених ст. 17 ЗК України 1990 року на частину земельної ділянки, яка належить до земель загального користування, що є порушенням ст. 4 цього Кодексу і такий державний акт слід визнати недійсним. Оскільки незаконною приватизацією частини вулиці Квіткової в с.Лисиничі порушується право позивачів на користування земельною ділянкою загального користування (вулицею), відповідна вимога відновити на місцевості вулицю Квіткову в с.Лисиничі Пустомитівського району Львівської області в частині що межує із земельною ділянкою [PERSON] та веде до присадибної ділянки [PERSON] підлягає до задоволення. Матеріалами справи підтверджується і не спростовано відповідачами, що на спірній земельній ділянці, яка є вулицею Квітковою, є багаторічні насадження та пісок, що створює перешкоди у користуванні вулицею, які підлягають усуненню. [PERSON] до ст.. 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За правилами статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено і стверджується матеріалами справи, що позивачі успадкували земельну ділянку на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 22 травня 2008 року, і про порушення своїх прав довідались із відповіді [PERSON] сільської ради від 21.11.2008р. № 298 (а.с.11-12 том 1) та наданої [PERSON] сільською радою копії державного акту [PERSON] ( а.с. 6 том1). За вказаних вище обставин строк звернення до суду з позовом позивачами не пропущено, а відтак заява відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, яка закріплює обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання ( стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). [PERSON] до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують прав або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, заходів. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню понесені судові витрати.

Outcome: approved