Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивачі у травні 2020р. звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що [PERSON] є власником 2/3 частин квартири в [ADDRESS] . Право власності на 1/3 частини виникло на підставі договору міни від 09.08.2002 року та на 1/3 частину квартири на підставі договору дарування частки квартири від 24.11.2015 року. Позивачу [PERSON] є власником 1/3 частин даної квартири та право власності на 1/3 частини виникло на підставі договору міни від 09.08.2002 року. Відповідач [PERSON] є рідним братом [PERSON] . Він із своєю дружиною та сином були формально зареєстровані в даній квартирі і фактично житлом не користувались. Оскільки відповідачі не проживають в квартирі, тому просять визнати їх такими, що втратили право на користування нею. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, наведених в позовній заяві та подала заяву, в якій не заперечує щодо заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задоволити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час і дату слухання справи належно повідомлені, що пітвержується оголошення на сайті Судової влади України (а.с. 87), про причини неявки cуд не повідомили, відзиву на позов в установлений судом строк не надали, тому суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому 08.09.2020р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Заслухавши пояснення сторони, свідків, вивчивши матеріали та з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про те, що позов слід задоволити з таких підстав. Судом встановлено, що право власності на 2/3 частини на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Договору міни від 09.08.2002 року та договору дарування частки квартири від 24.11.2015 року (а.с.12-13). Також, право власності на 1/3 частини на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Договору міни від 09.08.2002 року (а.с.12). З довідки про реєстрацію місця проживання особи №3676 вбачається, що за зазначеною адресою зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 5). Як зазначив позивач, відповідачі виїхали дуже давно і по місцю зазначеної адреси не проживають. Свідки [PERSON] , який є головою ОСББ (10-ти квартирний будинок) та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт не проживання відповідачів, та вказали, що відповідачі більше 7-8 років житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] не користуються та не проживають у вказаній квартирі. Реєстрація відповідачів в домоволодінні, яке належить позивачам на праві власності, обмежує їх в праві розпорядження своєю власністю. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ч.1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом статті 81 ЦПК України, обов`язок доказування і подання доказів покладається на кожну сторону. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно суд дійшов висновку, що неспростовані належними доказами обставини непроживання відповідачів у квартирі позивачів за адресою [ADDRESS] понад один рік без поважних причин є підставою для задоволення позову та визнання їх такими, що втратили право на користування житлом на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved