Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], стягнення судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 05.09.1987 року по 13.02.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, оформленого на відповідача та зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ 03.07.2001 року, яке є обєктом спільної сумісної власності, а тому вказане майно підлягає поділу. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири №3 в будинку №26 на вул. Княгинин в м.Івано-Франківську, а іншу 1/2 залишити у власності відповідача. В судове засідання позивачка не зявилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.38). Відповідач в судове засідання не зявився, попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнає (а.с.37). Всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 05.09.1987 року по 13.02.2004 року, до часу його розірвання в судовому порядку, що підтверджується копією рішення Івано-Франківського міського суду (а.с.9). Судом встановлено, що 14.06.2001 року відповідач, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, уклав договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири №3 житловою площею 28,62 кв.м., загальною площею 41,34 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Княгинин, буд. №26, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №Д-598 (а.с.8). Отже, спірне майно, а саме: квартира № 3 на вул. Княгинин, буд. №26 в м. Івано-Франківську придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна суд не вбачає. Крім цього, відповідач позов визнає, чим не заперечує щодо визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири № 3 на вул. Княгинин, буд. №26 в м. Івано-Франківську. Отже, спільне майно подружжя набуте позивачкою та відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі слід розділити порівну, визнавши за: [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири № 3 на вул. Княгинин, буд. №26 в м. Івано-Франківську; [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири № 3 на вул. Княгинин, буд. №26 в м. Івано-Франківську. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 256, 261, 365, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: approved