Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України. Просять: стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1148935,72 грн., що є еквівалентом 35000,00 євро; стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] майнову шкоду в розмірі 33999,91 грн., що є еквівалентом 1035,74 євро; стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1148935,72 грн., що є еквівалентом 35000,00 євро; стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] майнову шкоду в розмірі 33999,91 грн., що є еквівалентом 1035,74 євро. В обґрунтування вимог вказують, що у квітні 2014 року, після незаконної агресії Російської Федерації позивачі були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] . Позивачам належить на праві власності по ј частині двокімнатної квартири [ADDRESS] . Негативні наслідки збройної агресії РФ проти України призвели до втрати житла і майна позивачами та стали причиною вимушеного переселення позивачів у червні 2014 року до м. Києва. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва №756/9423/16-ц від 06.10.2017 встановлено факт вимушеного переселення позивачів у червні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна, що відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Позивачі вказують, що ним завдано істотної майнової та моральної шкоди. На території Горлівки діяла жорстка російська пропаганда, не модна було говорити українською мовою та носити будь-яку українську символіку. З квітня 2014 році у м. Горлівка почали з`являтися збройні формування РФ. Залізницею їздили ешелони військової техніки без розпізнавальних знаків, по місту пересувалися автомобілі з російськими номерами, на блокпостах стояли озброєні окупанти, які зупиняли автомобілі та перевіряли документи тощо. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим або пораненим. У зв`язку з чим, позивачі вимушені були покинути власну оселю. Вважають, що діями відповідача їм було завдано моральної шкоди, яку вони оцінюють в 1148935,72 грн. (еквівалент 35000 євро) кожен. Завдання майнової шкоди позивачі обґрунтовують тим, що внаслідок збройної агресії РФ проти України порушено їхні майнові права щодо користування належним їм майном та вилучати корисні властивості належного їм майна для задоволення власних потреб, шляхом передачі іншим особам в оренду квартири. Вказують, що за період з червня 2014 року по вересень 2018 року (51 місяць) позивачі зазнали збитків у вигляді упущеної вигоди. З урахуванням середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири в м. Горлівка Донецької області 2666,66 грн., розмір упущеної вигоди за 51 місяць позивачі оцінили в 33999,91 грн. кожному. Ухвалою суду від 31.10.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивачі та їхній представник під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. У судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Кадіївка, Луганської області, зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] . [PERSON] ., [INFO] , уродженка міста Горлівка, Донецької області, зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] . 11.12.1982 року між заявниками було укладено шлюб, що підтверджується відомостями їх паспортів. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.09.1996 року та технічним паспортом на квартиру від 29.08.1996 року., заявникам на праві спільної сумісної власності у рівних долях належить 1/2 частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 року №3005/498, заявник [PERSON] був вимушений переміститися з [ADDRESS] до [ADDRESS] . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 року №3005/497, заявниця [PERSON] , була вимушена переміститися з [ADDRESS] до [ADDRESS] до [ADDRESS] . Вказаними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 року №3005/498 та №3005/497 посвідчено факт вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 Господарського кодексу України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивачі не довели обставини, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на їхню користь упущеної вигоди в розмірі 33999,91 грн. (1035,74 євро) кожному. Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06.10.2017 у цивільній справі №756/9423/16-ц встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] , [INFO] , у червні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна, що відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України та факт вимушеного переселення [PERSON] , [INFO] , у червні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна, що відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області (а.с. 31-42). У результаті збройної агресії Російської Федерації проти України та вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Донецької області України позивачі зазнали моральних страждань. Нанесена позивачам Російською Федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні стану їх здоров`я, втраті сталих соціальних зв`язків та звичного середовища існування, налагодженого побуту, повністю не усунута та продовжує їм завдавати чималих моральних страждань. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, що також регулювалось різними законодавчими актами та офіційними документами. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.ст. 1166, 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та Росією в т .ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 2297787,44 грн (70 000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову), позивачі вказують, що внаслідок саме збройної агресії РФ проти України їх позбавлено сталих соціальних зв`язків, звичного середовища існування, налагодженого побуту та надії на повернення додому. Крім цього, внаслідок збройної агресії позивачі набули проблеми зі здоров`ям. З огляду на триваючу окупацію РФ частини території Донецької області України обставини, що призвели до вимушеного переселення позивачів тривають і досі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Враховуючи те, що позивачами наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача у завданні їм моральної шкоди через вимушене переселення внаслідок збройної агресії, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивачів, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про стягнення моральної шкоди та визначає розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню в розмірі 100000,00 грн. кожному позивачу, частково задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: partial