Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 11 червня 2021 року до суду з позовною заявою до Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить садибний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Мати позивачки - [PERSON] померла [INFO] та не встигла оформити спадщину після свого померлого чоловіка. Брат позивачки [PERSON] помер [INFO] , брат позивачки [PERSON] не має наміру вступати у спадщину. Звернувшись до державного нотаріуса з заявою про оформлення спадщини позивачка [PERSON] отримала відмову через те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, тому вона змушена звертатися до суду за захистом своїх законних прав на інтересів. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутністю, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не з`явився, однак надав на адресу суду клопотання, відповідно до якого просить розглядати справу за його відсутності, заперечень щодо позовних вимог позивачки немає. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутністю, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши наявні докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 21.08.1998 року Виконкомом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, актовий запис №97. Дружина спадкодавця [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 10.04.2012 року Виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №36. Син спадкодавця [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 30.10.2017 року Виконавчим комітетом Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №83. Те, що позивачка є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] , підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 25 червня 1990 року Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №74 та Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1863. Згідно Договору купівлі-продажу від 18.06.1992 року, укладеного між Шабівською сільською радою та [PERSON] , померлому належав житловий будинок [ADDRESS] . Право власності за спадкодавцем [PERSON] було зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 серпня 1992 року. Вищезазначене підтверджується також витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №24413339 від 11.11.2009 року та випискою з погосподарської книги Шабівської сільської ради №06.1-04/280 від 26.05.2021 року. Відповідно до довідки №02.2-10/481 від 24.02.2020 року, виданою Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району, разом з померлим [PERSON] в спірному будинку проживали: дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] . Звернувшись до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини, після померлого батька, позивачка [PERSON] отримала відмову про оформлення спадщини в нотаріальному порядку №392/01-16 від 29.04.2021 року через те, що у неї відсутні документи, що посвідчують право власності на спадкове майно. Згідно повідомлення Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори №565/01-16 від 22.06.2021 року, згідно Спадкового реєстру спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. Відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першоюстатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом . Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Як зазначено в ст. 526 ЦК УРСР 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду заправилами позовного провадження. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі №910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи №910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішеннівід 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом установлено, що позивачка є єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] , яка бажає оформити спадщину до майна померлого, відповідачі не заперечують проти задоволення позовних вимог. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved