Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу (біржового контракту) будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначили, що 04.06.2002 в Маріупольській універсальній товарній біржі ім. П.Ф. Дейнеги між ними та відповідачем був укладений біржовий контракт №12283 (договір купівлі-продажу), відповідно до якого вони придбали частину будинку [ADDRESS] . Згідно з умовами біржового контракту, ними були сплачені продавцю грошові кошти за придбання частини будинку. Продавець прийняв кошти, та передав їм правовстановлюючі документи на будинок. У зв`язку з тим, що на теперішній час вони не мають можливості реалізувати своє право власності на будинок, тому звертаються до суду із даним позовом, просять визнати дійсним договір купівлі-продажу (біржовий контракт) частини будинку [ADDRESS] , визнати за ними право власності на частину вказаного житлового будинку. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.09.2020 позовна заява залишена без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09.11.2020 відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачам відповідь на відзив. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивачів надали до суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачами [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] 04.06.2002 року в Маріупольській універсальній товарній біржі ім. П.Ф. Дейнеги був укладений біржовий контракт № 12283 (договір купівлі-продажу), за яким [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили частину жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Цим договором підтверджується той факт, що розрахунки між позивачами та відповідачем [PERSON] проведені повністю, претензій вони не мають. Тобто, позивач повністю виконав умови домовленості за угодою: сплатив продавцю належну суму. Відповідно до реєстраційного посвідчення Маріупольського бюро технічної інвентаризації право часткової власності на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] зареєстровано на підставі біржового контракту № 12283 від 04.06.2002 р. за реєстровим номером 819 від 05.06.200 за [PERSON] та [PERSON] . Частина ідеальної частки складає 14/25 Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 2002 р. останній виданий на домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] на 14/25 часток домоволодіння та [PERSON] на 11/25 часток домоволодіння. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (Цивільний кодекс Української РСР стаття 47 цього Кодексу). З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу частини спірного будинку (біржовий контракт № 12283) від 04.06.2002, укладений між продавцем продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] , [PERSON] та зареєстрований у Маріупольському бюро технічної інвентаризації. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як було встановлено, при укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до позивача (покупця за контрактом) продавець не мав. Позивач вважав, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте нещодавно позивач дізнався, що укладений між ним та відповідачем договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні біржового контракту (договір купівлі-продажу) від 04.06.2002 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, - приходить до висновку про наявні підставі про визнання зазначеного договору дійсним. Проте, позивачами не надано суду доказів того, що відповідач або інша особа оспорює або не визнає його право власності за спірним договором купівлі-продажу, а також доказів того, що ним втрачено документ, який засвідчує його право власності. Разом з тим, рішення суду про визнання дійсним вказаного договору купівлі-продажу (біржового контракту) є підставою набуття права власності позивача на вказану квартиру, відповідно до діючого законодавства. З цих підстав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач не наполягав на стягненні з відповідача сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду, тому суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Outcome: partial