Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивачі у грудні 2019 року звернулися до суду з вищевказаним позовом до відповідача, у якому просили припинити право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати за кожною зі сторін право на 1/3 частку квартири; припинити [PERSON] право власності на 1/3 частку у спільному майні; визнати право власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; стягнути з [PERSON] на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У обґрунтування позовних вимог зазначили, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . Вказана квартира є єдиним житлом позивачів, яку вони утримують самостійно та несуть витрати, пов`язані з її утриманням. Починаючи з 2004 року, завдяки чисельним конфліктним ситуаціям відносини між позивачами та відповідачем стали неприязними та вкрай загострились, внаслідок чого спільне володіння та користування майном, що належить позивачам та відповідачу стало неможливим. Відповідач, займаючи одноосібно одну з кімнат, веде аморальний спосіб життя, допускає психологічне та фізичне насильство (побої) по відношенню до позивачів та своєї доньки, [INFO] , яка разом з позивачами впродовж багатьох років живуть втрьох у іншій кімнаті цієї ж квартири. До того ж відповідач з 2004 року не бере участі та не несе витрати, пов`язані з утриманням спільного майна. Спірна двокімнатна квартира не може бути поділена між співвласниками в натурі, а отже неможливо виділити у натурі частки із спірної квартири, яка знаходиться у спільній сумісній власності сторін. Як на підставу задоволення заявлених вимог, позивачі вказують, що частка відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; а припинення права власності відповідача на спільне майно не завдасть істотної шкоди його інтересам, адже [PERSON] має право власності на житловий будинок в с. Пінчуки Васильківського району Київської області, що розташований на належній йому ж земельній ділянці. На час подання позову між сторонами не досягнуто взаємної згоди щодо користування спірною квартирою. Оціночна вартість квартири становить 819 960,00 грн, а оціночна вартість 1/3 частини цієї квартири дорівнює 273 320,00 грн. Позивачі повідомляють, що заборгованість відповідача перед позивачем [PERSON] зі сплати ним аліментів станом на 11.10.2019 становить: 97 548,00 грн - заборгованість зі сплати аліментів; 22 520,69 грн - пеня за несплачені аліменти; 45 224,00 грн - штраф. У зв`язку із вищенаведеним позивачі просять зменшити розмір суми, що має бути з них стягнута до 108 027,31 грн. Крім того, в обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що внаслідок дій та бездіяльності відповідача їм було завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють у розмірі 5 000,00 грн кожна. Завдана моральна шкода полягає у чисельних душевних стресах, хвилюваннях, фізичному насиллі тощо. За вищевказаним позовом ухвалою суду від 21 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження. Позивачі та їхній представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечував у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позов спрямований на те, щоб позбавити його житла. Пояснив, що він після смерті батька у 2003 році доглядав за хворою матір`ю, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по аліментах. За комунальні послуги сплачує щомісячно. Подарований позивачем житловий будинок у селищі Пінчуки побудований за кошти відповідача та не придатний для проживання. Причиною всіх сварок в спірній квартирі є позивач [PERSON] , яка постійно провокує на сварки та конфлікти, не допускає відповідача до помешкання, після чого остання викликає співробітників поліції. Ніяких умисних тілесних ушкоджень позивачам він не заподіював, фізичною розправою не погрожував. Не погоджувався з проведеною позивачами оцінкою квартири. Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане згідно розпорядження № [NUMBER] від 28.12.1999; реєстр. БТІ: № 754 від 17.01.2000. Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 10.02.2017 у вищевказаній квартирі зареєстровані позивачі, відповідач та їхня повнолітня донька [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі під час спільного сумісного проживання утворилися неприязні конфліктні відносини, що підтверджується значною кількістю звернень позивачів до правоохоронних органів із заявами на протиправні дії відповідача та Висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 15.01.2007, відповідно до якого відповідач [PERSON] наніс позивачу [PERSON] легкі тілесні ушкодження. Також про конфліктні стосунки та не належні умови спільного життя у судовому засіданні повідомили і самі сторони по справі. Згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності с спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Частинами 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до абзацу 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Згідно технічного паспорту на спірну двокімнатну квартиру кожній зі сторін не може бути виділено відокремлену частину квартири з самостійним виходом, а виділ частки квартири відповідача не може мати місце, оскільки відсутня технічна можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Отже квартира є неподільною. Судом встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом позивачів. На час розгляду справи між сторонами не досягнуто взаємної згоди щодо користування спірною квартирою. Натомість з Договорів дарування від 19.03.2004 вбачається, що позивач [PERSON] подарувала відповідачу житловий будинок та земельну ділянку в с. Пінчуки Васильківського району Київської області. Згідно ч. 1 ст. 380 ЦК Україна житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. З вищенаведеного вбачається, що відповідач на час розгляду справи забезпечений придатним житлом для постійного проживання і припинення його права на частку у спільному майні, яким є квартира [ADDRESS] за вимогою інших співвласників, не завдасть йому істотної шкоди та не позбавить права на житло. У абзацах 3-4 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 зазначено, що розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Згідно довідки від 06.11.2019, що складена ТОВ «БІЗНЕС-СЕРВІС «НЕРУХОМІСТЬ», оціночна вартість 2-кімнатної квартири [ADDRESS] складає 819 960,00 грн, а 1/3 частина квартири складає 273 320,00 грн. Відповідачем не спростовано оціночну вартість 1/3 частини спірної квартири належними та допустимими доказами, зокрема не проведено свою оціну квартири, у той час як судом роз`яснювалося відповідне право відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. 03 липня 2020 року позивачем [PERSON] здійснено попереднє внесення вартості 1/3 частки у розмірі 108 027,31 грн на депозитний рахунок суду, що підтверджується відповідною квитанцією. Беручи до уваги ті обставини, що вже протягом 16 років сторони не можуть досягти згоди щодо спільного користування квартирою, між ними весь цей час тривають конфліктні відносини, які унеможливлюють належне право користування житлом, суд вважає можливим припинити відповідачу [PERSON] право власності на 1/3 частку у спільному майні, якою є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та визнати право власності на вказану квартиру за позивачами в рівних частках. Однак, з метою захисту права відповідача на грошову компенсацію суд вбачає необхідним стягнути з кожного з позивачів на користь відповідача по 136 660,00 грн грошової компенсації в рахунок припинення права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири. У частині вимог позивача [PERSON] про зменшення розміру суми, що має бути стягнута з позивачів в рахунок припинення права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири з 273 320,00 грн до 108 027,31 грн у зв`язку із заборгованістю відповідача по аліментам, суд вважає необхідним відмовити, оскільки стягнення аліментів на утримання дитини не є предметом спору по справі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наданих позивачами доказів щодо неможливості спільного сумісного користування квартирою, суду не вдається встановити, що відповідачем завдано позивачам моральних страждань, які підлягають грошовому відшкодуванню. Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] понесені та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн та судовий збір у розмірі 5 288,40 грн. На підставі викладеного, ст. 22, 319, 365, 368, 372, 380, 1167 ЦК України, ст. 4-5, 12-13, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial