Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, вказуючи, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 29.06.2016 року було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . З березня 2015 року вона з відповідачем разом не проживають, дитина проживає разом з нею. Відповідач фактично з часу розірвання шлюбу по теперішній час не виконує батьківські обов`язки, а саме не піклується про стан здоров`я доньки, не приймає участі в її вихованні, не бачиться та не спілкується з нею, останній раз вони бачились особисто в 2016 році. Відповідач не працює тривалий час, грошові кошти на утримання їхньої доньки не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. Проте, як їй стало відомо, на даний час відповідач працює в Польщі. Вона утримує, виховує та піклується про стан здоров`я доньки та намагається забезпечити їй стабільні та гармонійні умови життя самостійно. Викладені обставини вказують на винну, свідому, навмисну поведінку відповідача, спрямовану на ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Таким чином, відповідач зустрічами з донькою нехтує, в її житті та розвитку не відіграє ніякої ролі, батьківського піклування з його сторони не має, тим самим відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та фактично відмовився від доньки, чим створює умови, які шкодять її інтересам. В зв`язку з чим, просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 26.02.2020 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана сторонам. Також відповідачу та третій особі разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 08.07.2020 року строк проведення підготовчого провадження у даній цивільній справі продовжено на 30 днів. Крім цього, позивачкою надано додаткові пояснення, які судом до розгляду прийнято не було, оскільки відсутні доказі їх направлення іншій стороні та третій особі. Між тим під час підготовчого провадження судом залучено до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради від 30.07.2020 року. Інших клопотань учасниками судового процесу не заявлено. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 20.10.2020 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Між тим, слід зазначити, що після закриття підготовчого провадження, в судовому розгляді справи по суті, представником відповідача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву на позовну заяву, з письмовими доказами (документами), які ухвалою суду, яка не була оформлена окремим процесуальним документом, а була занесена до журналу судового засідання, не було прийнято до судового розгляду, як такі, що подані не в процесуальний спосіб, зокрема не в тій стадії судового процесу в якій має бути поданий відзив з доданими до нього доказами, поза межами строків визначених для їх подачі, а також без долучення доказів щодо направлення відзиву з доказами іншим учасникам справи. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Олейник З.Д. у судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Також суду пояснили, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 29.06.2016 року було розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач, і яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. З березня 2015 року, ще до розірвання шлюбу, відповідач зовсім самоусунувся від виховання своєї дитини. Також додали, що відповідач мав заборгованість по аліментам, але останній час почав її погашати, оскільки не міг здійснити в`їзд на територію України з Польщі, так як боявся, що не зможе повернутися у Польщу. З 2016 року по серпень 2020 року відповідач бачився з дитиною лише 1 раз. Крім цього, позивачка не хоче травмувати доньку поодинокими випадками уваги з боку батька, вважає, що батько, навіть якщо мешкає в іншій країні, може любити дитину, приймати участь у її вихованні та піклуватися про неї. Увага та любов з боку батька повинні були бути на протязі всіх років з моменту народження дитини, а не тоді, коли виникла необхідність у задоволенні особистих потреб та інтересів. Крім цього позивачка зазначила, що позбавлення батьківських прав відповідача їй потрібно також для безперешкодного виїзду дитини за межі країни без згоди батька, та можливого усиновлення дитини її майбутнім чоловіком. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином через свого представника. Проте, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просив відмовити, а також просив справу розглянути у його відсутність за участю його представника - адвоката Кравченко Т.В. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кравченко Т.В. у судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Також суду пояснила, що відповідач з позивачкою перебував в зареєстрованому шлюбі, який 29.06.2016 року було розірвано за ініціативою останньої. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з позивачкою. З березня 2015 року сторони разом не мешкають. На даний час відповідач проживає за межами України, а саме у Польщі, де працює. Перебуваючи за кордоном, на значній відстані від позивачки з донькою, він систематично спілкується з позивачкою та дитиною телефонним інтернет зв`язком, піклується про дитину, надсилає гроші позивачці на утримання доньки. Займатися вихованням дитини він фізично позбавлений можливості, оскільки мешкає в іншій країні, але це не є підставою саме для позбавлення його батьківських прав. Також зазначила, що на даний час заборгованість по аліментам у відповідача відсутня. Відповідач не є особою, яка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, він не бажає втрачати зв`язок зі своєю дитиною, і позбавлення його батьківських прав, жодним чином не буде відповідати інтересам дитини. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради - Мамаєва С.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Проте, надала суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність та при вирішенні питання просила максимально врахувати права та інтереси малолітньої дитини. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу у відсутність нез`явившегося відповідача та представника третьої особи. Вислухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25.11.2014 року Центральним відділом управління РАЦС адміністрації міста Бєлгорода, [PERSON] народилася [INFO] та її батьками зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області № 263/5465/16-ц від 29.06.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 11.07.2016 року. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб КСН «Правий беріг» № 83 від 04.02.2020 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту від 02.08.2018 року КСН «Правий беріг» [PERSON] не проживає спільно з колишньою дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] , [INFO] , участі у вихованні доньки не приймає. Згідно листа КДНЗ «Ясла-садок № 20 «Калинка» Маріупольської міської ради Донецької області» (ДНЗ № 20) за вих. № 1 від 03.01.2020 року зі слів вихователя групи КДНЗ № 20 [PERSON] батька дитини [PERSON] вихователі закладу жодного разу не бачили, супровід дитини до закладу здійснює мати дитини, вихованням дитини займається також мати, батько дитини до дитячого закладу ніколи не з`являвся, дитину не відвідував. Згідно висновку спеціаліста психолога за результатами психодіагностичного обстеження неповнолітньої [PERSON] , 2014 року народження, від 14.12.2019 року, [PERSON] для своєї доньки є значимим дорослим, у них теплі люблячі відносини, має хороший батьківський потенціал для самостійного виховання доньки, може в повному обсязі забезпечити необхідні умови для її повноцінного та гармонійного психофізичного розвитку в спокійній обстановці позитивного мікроклімату. Батько по самовідчуттям дівчинки в її житті не представлений. [PERSON] не бере участі в житті та вихованні доньки, аліменти на утримання дитини не виплачує, на території України не проживає, дитина його не знає. Бажання [PERSON] позбавити [PERSON] батьківських пав відносно їх доньки [PERSON] , як не виконуючого свої батьківські обов`язки, відповідає як її інтересам, та і інтересам дитини. Відповідно до повідомлення Служби у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради від 06.06.2019 року № С-9266-11-1.2.1 [PERSON] не звертався в службу у справах дітей по Центральному району щодо питання участі у вихованні [PERSON] , [INFO] . Згідно розрахунку боргу по аліментам Кальміуського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області від 19.12.2019 року № 3-60122400 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , станом на листопад 2019 року становить 112360,95 грн. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.2 ст. 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до т. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, на підставі якої заявлено позов, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки. Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України) і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.ч.2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). З огляду на вказану правову позицію та принципи проголошені Європейським судом з прав людини, можна зробити висновок, що для розлучення дитини з батьками суду потрібно встановити: 1) винну поведінку батьків, 2) справжню небезпечність умов для дитини, 3) доказову базу вказаних обставин, 4) наявність вжиття тимчасових проміжних заходів до батьків тощо. Також судом встановлено, що Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 30.07.2020 року № 01.1-01-23-114 визнано доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Проте, суд критично оцінює вищевказаний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки даний висновок є поверховим, не містить негативної інформації щодо відповідача та наявності виключних обставин, підтверджених відповідними належними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. При цьому, суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України). Посилання у висновку на ту обставину, що відповідач [PERSON] двічі не відреагував на письмове запрошення на засідання комісій з питань захисту прав дитини для з`ясування обставин щодо невиконання ним батьківських обов`язків та його ставлення до питання про позбавлення його батьківських прав, суд не бере до уваги, оскільки дана обставина не підтверджена жодними доказами та не доведена третьої особою, представник якої до суду не прибув. Навпаки, той факт, що відповідач заперечує проти даного позову та направив до суду свого представника свідчить про його інтерес до своєї доньки. Також, суд критично оцінює висновок спеціаліста психолога [PERSON] за результатами психодіагностичного обстеження неповнолітньої [PERSON] , 2014 року народження, від 14.12.2019 року. Суттєвою обставиною, на думку суду, є те, що обстеження дитини відбувалось не за ініціативою обох батьків, а лише матері і в її присутності. Спеціаліст не спілкувалась з відповідачем безпосередньо. Крім того, обстеження дитини здійснювалось після тривалої розлуки з батьком, що є вочевидь травмуючою для неї обставиною. Між тим слід зазначити, що вищевказаний висновок не є висновком судового експерта, клопотання про проведення судової психологічної експертизи з тих самих питань, з яких приводилось дослідження спеціалістом психологом, сторонами заявлено не було. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Між тим, у справі не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач злісно та свідомо ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, не бажає спілкуватися з дитиною [PERSON] та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю [PERSON] . Також, у справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини та її розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками, тим паче, що самою позивачкою визнається факт сплати аліментів відповідачем. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачці в задоволенні її позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені нею при зверненні до суду судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 840,80 грн. відшкодуванню на її користь з боку відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed