Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним вище позовом. Просить суд виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] із належної їй квартири [ADDRESS]. Зобовязати Буський РВ ГУМВС України у Львівській області в особі СГІРФО зняти відповідачку [PERSON] з реєстрації за вищевказаною адресою. В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що вона є власником квартири по вул. Проектна, 7/10 в смт. Красне Буського району Львівської області. У вказаній квартирі проживають її дочка [PERSON] разом зі своїми доньками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також зять позивачки [PERSON]. Останнім часом донька разом зі своїм чоловіком створюють позивачці неможливі умови для спільного проживання з ними. Крім цього, відповідачі влаштовують безпідставні конфлікти та бійки, через що позивачка змушена викликати працівників міліції. При цьому, відповідачі поводяться нестерпно та відмовляються добровільно залишити житло позивачки. Відтак, позивачка через створення відповідачами перешкод в користуванні її власним житлом, просить суд провести виселення відповідачів із вказаної квартири в судовому порядку. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю, виходячи із наведених вище підстав. Додатково суду пояснили, що позивачка є людиною похилого віку, часто хворіє, а відповідачі систематично порушують правила співжиття, конфліктують та бють позивачку, через що вона змушена жити в чужих людей, зокрема останніх 22 дні. Просять суд позов задовольнити повністю, виселивши відповідачів, відповідно до вимог ст. 116 ЖК України. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачкою вимоги заперечила повністю. Суду повідомила, що вона є дочкою позивачки. В спірній квартирі відповідачка проживає з лютого 1982 року, тобто з моменту свого народження. Крім них, в даній квартирі проживають з народження діти відповідачки від першого шлюбу та внуки позивачки: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також в спірній квартирі із серпня 2014 року проживає другий чоловік відповідачки [PERSON]. При цьому, відповідачка визнала те, що вона часто конфліктує зі своєю матірю, а з часу переїзду на постійне проживання до них її чоловіка [PERSON], конфлікти та бійки з позивачкою загострились через те, що вона перестала слухати матір. Відповідачка зауважила, що вказані конфлікти та бійки провокує сама ж позивачка. Натомість, відповідачка наголошує, що вона матір не била жодного разу. Оскільки, відповідачка проживає в спірній квартири з часу свого народження, зробила в цій квартирі ремонти та провела її покращення, а тому просить у задоволенні вимог про її виселення відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги визнав частково. Суду повідомив, що він є співвласником квартири у місті Луцьк, проспект Волі, 10/22, де відповідач зареєстрований та в якій проживають його батько та бабця. В липні 2014 року відповідач зареєстрував шлюб із [PERSON] та пішов проживати в спірну квартиру. З вересня минулого року між позивачкою та відповідачами почались конфлікти, скандали та бійки із-за його приходу до них проживати. При цьому, відповідач зауважив, що більшість разів відповідачка захищалась від позивачки, а сини позивачки та брати відповідачки йому неодноразово погрожували фізичною розправою. Разом із тим, відповідач визнав те, що він приблизно 10-15 разів конфліктував з позивачкою, погрожував, що забє, тримаючи в руках палицю, штовхав позивачку, виражався до неї нецензурними словами, два рази застосував до неї фізичну силу, за що до нього працівники міліції виносили офіційні попередження. Відтак, із 22 січня 2015 року відповідач припинив із позивачкою спілкуватись. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши думку всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та обєктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватись на припущеннях, що випливає із ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Судом установлено, що позивачка [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS], про що вбачається із правовстановлюючих документів на нерухоме майно, копії яких долучені до справи (а.с. 3-4). Як убачається із будинкової книги та визнається сторонами по даній справі, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивачка [PERSON], відповідачка [PERSON] з малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також у цій квартирі зареєстрований, але не проживає в ній син позивачки [PERSON] (а.с. 6-8). Окрім цього, з липня 2014 року у спірній квартирі фактично проживає відповідач [PERSON], який зареєстрований у квартирі в місті Луцьку на проспекті Волі, 10/22, співвласником якої він є. Вказана обставина визнається відповідачем та не оспорюється сторонами по цій справі, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є сином позивачки та рідним братом відповідачки, проживає у м. Львові. Позивачка часто йому телефонує та скаржиться на відповідачів, які її ображають і бють, у звязку із чим мати періодично живе в нього у Львові, а свідок періодично приїжджає їх розбороняти. Так, за останній рік між ними було пять конфліктних ситуацій. Відповідач провокує позивачку, знімає, вривався в її кімнату та штовхав. Разом із тим, свідок зауважив, що вказані конфлікти почались між сторонами саме після приходу в їх сімю відповідача [PERSON] Разом із тим, як встановлено судом, відповідач [PERSON] із вересня 2014 року влаштовував конфлікти та бійки із позивачкою [PERSON], котрі як пояснив сам відповідач почались із-за його приходу в сімю позивачки. При цьому, відповідач визнав в судовому засіданні те, що він систематично порушував правила співжиття в квартирі позивачки, серед яких приблизно 10-15 разів словесно конфліктував з нею, а приблизно два рази застосував до неї фізичну силу, за що до нього працівники міліції виносили офіційні застереження. Наведені обставини визнаються відповідачем та не оспорюються сторонами по цій справі. Крім того, наведені обставини узгоджуються із показаннями свідка [PERSON] та стверджуються письмовими доказами по цій справі. Зокрема, як вбачається із листів Буського РВ ГУМВС України у Львівській області за № 815 та № 1505, працівниками міліції було винесено щодо відповідача [PERSON] протоколи офіційного застереження про недопустимість протиправних вчинків в майбутньому, що мали місце за наслідками проведення перевірок по зверненнях позивачки [PERSON] за 22 січня 2015 року та 24 лютого 2015 року (а.с. 31, 35). Разом із тим, позивачка зверталась із письмовими заявами в Буський РВ ГУМВС України у Львівській області та Красненську селищну раду Буського району Львівської області, в якій повідомила про те, що чоловік її дочки відповідач [PERSON] в липні 2014 року самовільно без її згоди вселився в спірну квартиру, де відповідачі порушують правила співжиття, роблячи неможливим проживання позивачки у її власній квартирі (а.c. 33, 34, 60, 62). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України. Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судам, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). За таких обставин, ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині виселення [PERSON] зі спірної квартири слід задовольнити, оскільки відповідач вселився в дану квартиру без письмової згоди власника, а угоди із власником позивачкою по даній справі [PERSON] щодо проживання в її квартирі не уклав, систематично порушує правила співжиття в спірній квартирі, чого сам не заперчує, а добровільно виселитись не бажає, незважаючи на те, що забезпечений іншим житлом. Натомість, відповідачка [PERSON], котра є дочкою позивачки, на законних підставах проживає в спірній квартирі з 1982 року та являється матірю двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 45, 48, 51). Доводи позивачки про те, що відповідачка [PERSON] систематично порушує правила співжиття в спірній квартирі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, спростовуються представленими самою ж позивачкою листами Буського РВ ГУМВС України у Львівській області за № 2103 та № 1505, копії яких долучені до справи (а.с. 61-63). Відтак, суд вважає, що у задоволенні заявлених вимог про виселення відповідачки [PERSON] зі спірної квартири та зобовязання зняти її з реєстрації в цій квартирі слід відмовити за безпідставністю. Ураховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, ст. ст. 3, 15, 16, 316, 317, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 92, 97, 98, 99, 109, 116, 150, 156, 168 ЖК України та

Outcome: partial