Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову, зазначено, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер [NUMBER] , виданого 16 травня 2006 року відділом приватизації житлового фонду Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради на праві спільної сумісної власності належить 4/5 квартири [ADDRESS] . Також [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-213, виданого 28.02.2017 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою на праві приватної власності належить 1/5 частина вказаної квартири. Відповідач [PERSON] , під час шлюбу з [PERSON] , був зареєстрований в належній позивачам квартирі 15.11.2006 року. Втім, після припинення шлюбно-сімейних відносин з [PERSON] , у серпні 2018 року, відповідач [PERSON] зібрав свої особисті речі та добровільно виїхав з квартири. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.10.2020 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідач покинувши квартиру більше двох років, в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідача позбавляє позивачів можливості вільно користуватися квартирою, змушує сплачувати за нього комунальні послуги. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позов від відповідача не надходив. Представники позивачів в судовому засіданні позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування підтримали у повному обсязі. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечували. Зі згоди представників позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер [NUMBER] , виданого 16 травня 2006 року відділом приватизації житлового фонду Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, зареєстроване в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 30.05.2006 року, на праві спільної сумісної власності належить 4/5 квартири [ADDRESS] . Також [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-213, виданого 28.02.2017 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою на праві приватної власності належить 1/5 частина вказаної квартири. Належність позивачам спірної квартири підтверджується даними інформаційної довідки №239781592 від 05.01.2021 р. Відповідач [PERSON] , під час шлюбу з [PERSON] , був зареєстрований в належній позивачам квартирі 15.11.2006 року. Після припинення шлюбно-сімейних відносин з [PERSON] , у серпні 2018 року, відповідач [PERSON] зібрав свої особисті речі та добровільно виїхав з квартири. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.10.2020 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 06.01.2021 р. у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитані під час судового розгляду свідки: [PERSON] , [PERSON] підтвердили обставини зазначені позивачами у позові щодо не проживання відповідача у спірній квартирі. Реєстрація відповідача [PERSON] порушує права позивачів, як власників квартири, в зв`язку з чим є підстави для усунення перешкод у здійсненні позивачами права власності на вказане нерухоме майно шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житлом. При вирішенні позову судом також враховується, що відповідачу на підставі нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна подружжя від 04.11.2019 р. посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С., на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Так, у відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звернення позивачів до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування відповідача житловим приміщенням - є однією із форм захисту власниками своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У відповідності до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України право на користування житлом відповідно до закону мають лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Пунктом 4 частини 1 та частиною 2 статті 406 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право відповідача [PERSON] на користування спірним житловим приміщенням є похідним від права власності позивача [PERSON] , його колишньої дружини, та інших співпозивачів на вказане нерухоме майно. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає разом з позивачами за місцем своєї реєстрації, спільне господарство з позивачами не веде, участі в утриманні квартири не приймає та його особистих речей в квартирі за вказаною адресою немає, а тому в силу його формальної реєстрації у цій квартирі, яка належить на праві спільної сумісної власності позивачам, він створює перешкоди позивачам в користуванні належною їм квартирою та порушує їх право на вільне володіння, користування та розпорядження належним нерухомим майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим маються всі підстави для усунення власникам квартири перешкоди у здійсненні ними права власності, шляхом позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням. В свою чергу, рішення суду про усунення власникам квартири перешкоди у здійсненні ними права власності на вказану квартиру шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою тому додатково зазначати про це у судовому рішенні не потрібно. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. При цьому, реєстрація місця проживання не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved