Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивачка 04.09.2014 року звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Одеська універсальна товарна біржа «Центр» про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був укладений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» 29.02.1996 року. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 29.02.1996 року між нею з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н-96-0217, відповідно до якого вона придбала квартиру [ADDRESS]. Умови договору вона виконала у повному обсязі та передала відповідачам грошові кошти за вказану квартиру. В свою чергу відповідачі також виконали умови договору, звільнили вказану квартиру та знялися з реєстрації у квартирі. Зазначений договір 29.02.1996 року був зареєстрований у «ОМБТІ», про що був зроблений відповідний запис. У зв'язку з зазначеним вона вважала, що угода є укладеною та правомірною. На час укладання договору вона та відповідачі не знали, що договір підлягає нотаріальному посвідченню, так як згідно ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року нотаріальному посвідченню підлягали тільки договором з купівлі-продажу будинків. На даний час вона не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої права, як власника цієї квартири, оскільки є протиріччя у правових нормах, діючих на час укладання договору щодо необхідності його нотаріального посвідчення. В судове засідання 11.12.2014 року позивачка [PERSON] не з'явилася, але її представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 20.05.14) надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності в якій зазначила, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.43). В судове засідання відповідачі [PERSON] і [PERSON] не з'явилися, хоча про час, дату та місце повідомлялися належним чином у встановленому порядку, чим позбавили суд можливості вислухати їх думку по суті. Заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надавали. Окрім того, відповідачі викликалися до суду за оголошеннями, наданими до газет «Урядовий кур'єр» та «Одеські вісті», про що у матеріалах справи є відповідні відомості та екземпляри зазначених газет, у яких містяться оголошення про їх виклик в судове засідання призначене на 09.12.2014 року. Представник третьої особи Одеської універсальної товарної біржі «Центр» в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому порядку, чим позбавив суд можливості вислухати його думку по суті. Заяви про розгляд справи за відсутністю їх представника не надавали. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у їх відсутність, згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст.. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.02.1996 року на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» між [PERSON] (надалі позивачка) з одного боку та [PERSON] і неповнолітньою [PERSON], від імені та в інтересах якої на час укладання договору діяла [PERSON] (надалі відповідачі) з іншого боку був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н-96-0217, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила 158/1000 частини квартири під [ADDRESS] що підтверджується підписами сторін на договорі (а.с.9-10). Зазначений договір був зареєстрований в журналі реєстрації договорів з нерухомістю за реєстраційним № Н-96-0217 від 29.02.1996 року. 29.02.1996 року за позивачкою право приватної власності на 158/1000 частини зазначеної квартири у встановленому порядку було зареєстровано у ОМБТІ м. Одеси, запис 139пр стор. 140, реєстровий № 618 (оборот а.с.10). З позову та вказаного договору вбачається, що умови вказаного договору позивачка виконала у повному обсязі та передала на користь відповідачів грошові кошти за вказану частину квартири у розмірі 400 000000 карбованців. Відповідачі також виконали умови зазначеного договору та в свою чергу знялися з реєстраційного обліку по вказаній адресі та виїхали з квартири. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.. 8, 9, 15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі. Отже, за вказаним договором позивачка набула права власності на 158/1000 частин вказаної квартири. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На виконання ухвали судді від 21.10.2014 року щодо надання відомостей про реєстрацію права власності на зазначену квартиру, КП «БТІ» ОМР своїм листом № 448499.67.14 від 11.11.2014 року повідомило, що право власності на 158/1000 зазначеної вище квартири зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н-96-0217 від 29.02.1996 року (а.с.33). Судом встановлено, що на даний час позивачка не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої майнові права, як її власника, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1996 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст.ст.. 224, 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено: - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови зазначеного договору, але не посвідчили його нотаріально. Ця обставина перешкоджає позивачці у здійсненні права власності та розпорядження її майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, суд вважає за необхідне задовольнити позовні позивачки в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [NUMBER] На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права позивачки та визнати зазначений договір купівлі-продажу зазначеної квартири дійсним не в цілому на всю квартиру під [ADDRESS] а лише в частині, так як згідно вказаного договору позивачкою було набуто право власності лише на 158/1000 частини вказаної квартири. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial