Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору ренти, укладеного між сторонами стосовно такого майна: 1/12 частини квартири №9 в будинку №23, корп. 5 по вул. Ген.Петрова в м.Одесі; ? частини квартири [ADDRESS]; ? квартири №137 в будинку №49, корп.1 по вул. Фонтанська дорога в м.Одесі; ? частини садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Дачненська, Садівниче товариство «Пресобудівник» обєднаного садівничого кооперативу «Чайка», вул. Північна, 2, будинок №4; ? частини земельної ділянки, площею 0,12 га, розташованої на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, наданої для індивідуального садівництва. В обґрунтування позову посилалась на наступне. 20 вересня 2011 року помер чоловік позивачки та син відповідачки [PERSON] Після смерті [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] 24 липня 2013 року укладено договір ренти, згідно із яким відповідачка передала у власність позивачці спірне нерухоме майно. Втім, відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного укладеного ними договору, з огляду на що позивачка, посилаючись на вимоги частини 2 статті 220 ЦК України, просить визнати зазначений договір ренти дійсним. В судове засідання зявився представник відповідачки, позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Відповідно до раніше поданих заперечень вважав позов необґрунтованим з огляду на те, що відповідачці не належало на праві власності спірне майно, а, отже вона взагалі не мала права укладати договір ренти. В судове засідання зявилась позивачка, її представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Інші учасники в судове засідання не зявились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторони, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених позивачем письмових доказів. Згідно зі свідоцтвом про смерть від 21 вересня 2011 року, виданим Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, [PERSON] помер 20 вересня 2011 року у віці 42 років. На момент смерті померлий знаходився з [PERSON], [INFO], у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 15.07.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серія І-ЖД №108660. Від цього шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії 1-ЖД № 160142, виданим Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 27.01.2009 року, актовий запис № 54. Судом встановлено, що після смерті [PERSON], позивачка [PERSON] 26.10.2011 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа під № 28/2011 щодо майна померлого. Як вбачається з копії спадкової справи № 28/2011, спадкоємцями спадкодавця [PERSON] за законом є : позивачка [PERSON] як дружина померлого, мати померлого - [PERSON], батько померлого - [PERSON] та неповнолітній син померлого - [PERSON] Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.10.2013 року за [PERSON], [INFO], зареєстровані: -квартира [ADDRESS] корпус 1 у м. Одесі, згідно з договором дарування, посвідченим Першою Одеською державною нотаріальною конторою 16.10.2007 року № 1-1026, -квартира [ADDRESS], згідно з договором дарування, посвідченим Першою Одеською державною нотаріальною контрою 26.06.2002 року, № 9-1451, -1/3 частина квартири [ADDRESS] корп. 5 у м.Одесі, згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим УЖКГ виконкому Одеської міської ради від 15.09.1993 року. За інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.10.2013 року, [PERSON] також належав садовий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, Садове товариство «Пресобудівник», Обєднаний садівничий кооператив «Чайка», вулиця Північна, 2, будинок № 4, згідно зі свідоцтвом про право власності, серії САС № 475637 від 06.04.2009 року, виданим виконавчим комітетом Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.04.2014 року, [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,12 га, розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, наданої для індивідуального садівництва. Відповідачка [PERSON] 22.12.2011 року звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її сина [PERSON] Згідно із заявою [PERSON] від 09.11.2011 року, який є батьком померлого [PERSON], він відмовився від належної йому частки спадкового майна, що залишилося після смерті його сина, на користь позивачки [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2013 року, виданого приватним нотаріусом [PERSON], спадкоємцями майна [PERSON], який помер 20.09.2011 року, є його мати [PERSON] на ? частку у спадщині; син померлого - [PERSON] на ? частку в спадщині; дружина померлого [PERSON] на ? частку у спадщині, у тому числі з урахуванням ? частки у спадщині, від якої відмовився батько померлого [PERSON], на її користь. Спадщина, на яку у вказаній частці видано це свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS], загальною площею 58,7 кв.м., в тому числі житлова площа 17,1 кв.м. Вартість спадкового майна згідно із звітом про незалежну оцінку майна, виданим Товарною біржею «Профі-Т» 02.09.2013 року, становила 647\~009,0 гривень. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна видано [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1263. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна видано [PERSON], реєстровий № 1269, а свідоцтво про право на спадщину на ? частину спадкового майна видано не було. Згідно з іншим свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.10.2013 року, виданим приватним нотаріусом [PERSON], спадкоємцями майна [PERSON], який помер 20.09.2011 року, є його мати [PERSON] на ? частку у спадщині; син - [PERSON] на ? частку у спадщині; дружина [PERSON] на ? частку у спадщині, у тому числі з врахуванням ? частки у спадщині, від якої відмовився батько померлого [PERSON], на її користь. Спадщина, на яку в указаній частці видано вказане свідоцтво, складається з квартири [ADDRESS], загальною площею 143,4 кв.м., в тому числі житловою площею 80,4 кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна видано [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1266. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна видано [PERSON], реєстровий № 1272. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна видано не було. Як вбачається з копії спадкової справи, відповідачка [PERSON] зверталася 30.10.2013 року та 01.11.2013 року до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом, але відповідно до листа нотаріуса від 06.11.2013 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва через відсутність у неї правовстановлюючих документів. Стосовно предмету укладеного договору. Між сторонами цього спору 24 липня 2013 року укладено договір ренти, згідно із яким відповідачка передає у власність позивачці певне належне їй нерухоме майно, а саме: 1/12 частину квартири №9 в будинку №23 корп.5 по вул. Ген.Петрова в м. Одесі; ? частину квартири [ADDRESS]; ? частину квартири №137 в будинку №49, корп.1 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі; ? частину садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Дачненська, Садівниче товариство «Пресобудівник» обєднаного садівничого кооперативу «Чайка», вул. Північна, 2, будинок №4; ? частину земельної ділянки, площею 0,12 га, розташованої на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, наданої для індивідуального садівництва. Зазначений договір є предметом цього спору, проте самий факт його укладання та зміст не заперечується сторонами: зазначений договір дійсно укладено сторонами, його ними підписано власноручно, зміст договору відповідав волі сторін. Як встановлено судом, сторони дійсно погодили усі істотні умови цього договору та власноруч підписали його текст з метою подальшого його нотаріального посвідчення в обумовленого ними приватного нотаріуса [PERSON] За змістом ч. 1 ст. 731 ЦК України предмет договору ренти становлять дії щодо передання визначеного майна у власність під виплату ренти у вигляді періодичних платежів, довічно або на певний строк. Згідно з положеннями ЦК України істотними умовами договору ренти є умови про предмет, форму і розмір ренти. З системного аналізу змісту спірного договору ренти вбачається, що відповідач зобовязалася передати позивачці певне нерухоме майно, отримавши зустрічне зобовязання від позивача виплачувати рентну плату, яка за договором становить 1600,0 гривень. Таким чином, сторони дійшли домовленості з усіх істотних умов вказаного договірного зобовязання, при цьому, взявши на себе зобовязання посвідчити укладений договір у нотаріуса. Обставини, встановлені судом, свідчать, що відповідач після підписання договору ренти ухилялася від його нотаріального посвідчення; зокрема, це знайшло прояв, окрім іншого, у зверненнях відповідача до суду з приводу спору щодо цього самого спірного майна у іншому провадженні. Щодо права відповідача укладати угоди щодо предмету спору. Суд також критично ставиться до заперечень представника відповідача щодо того, що спірне майно не належало відповідачу на праві власності, а отже, відповідачка взагалі не мала права укладати такий договір, з огляду на таке. Предметом ренти фактично є спадкові права відповідачки на спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, що відкрилась внаслідок смерті [PERSON] За правилом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідачка у встановлений строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, втім їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. Останні обставини не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки на час розгляду цієї справи згідно з рішенням від 13 березня 2015 року у справі № 522/19377/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], за участі третьої особи малолітнього [PERSON], в інтересах якого виступала [PERSON], про визнання права власності на спадкове майно позов [PERSON] задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 20 вересня 2011 року, на ? частину квартири № 137 в буд.№49/1 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі, загальною площею 58,7 кв.м., житлової 17,1 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 20 вересня 2011 року, на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 143,4 кв.м., житлової 80,4 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 20 вересня 2011 року, на 1/12 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 62,3 кв.м.; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 20 вересня 2011 року, на 1/8 частину садового будинку №4, розташованого за адресою: Одеської області Біляївського району Садівниче товариство «Пресобудівник» обєднаного садівничого кооперативу «Чайка» по вул. Північній; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 20 вересня 2011 року, на ? частину земельної ділянки, площею 0,120 гектарів, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, яка належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серії І-ОД №045734 і зар. 09.03.1998р. за №785, виданого 09 березня 1998 року Дачненською сільською радою народних депутатів Біляївського району Одеської області. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін. З моменту набрання ним законної сили це рішення, з огляду на правило, встановлене ст.14 ЦПК України, є обовязковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказане судове рішення від 13 березня 2015 року у справі № 522/19377/13-ц про визнання права власності в порядку спадкування не передбачає отримання відповідачкою задля набуття прав на спірне майно свідоцтв про право на спадщину від нотаріуса, та є окремим самостійним правовстановлюючим документом на спірне майно. При цьому, за договором, що визнається судом дійсним в цьому провадженні, права в його сторін виникатимуть не з моменту підписання такого договору й досягнення ними домовленості з усіх його істотних умов, а з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили. Відповідно суд має оцінити належність спірного майна сторонам договору на момент постановлення цього судового рішення. Щодо оцінки обставин виконання договору ренти сторонами. Питання виконання договору ренти сторонами носить для вирішення спору не другорядний характер та оцінюється судом в якості підтвердження дійсної домовленості між сторонами, що існувала на момент підписання зазначеного договору ренти. Разом з тим, суд має врахувати факт часткового виконання досягнутої між сторонами домовленості, а саме, факт користування позивачкою спірним майном, на підтвердження чого нею надані відповідні квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, копії яких наявні в матеріалах справи. Суд визнає доведеним, що позивачка користується та володіє садовим будинком разом з земельною ділянкою, квартирою по вул. Фонтанська дорога, квартирою по вул. Гайдара за вказаними адресами. Суд має виходити з правомірності правочину допоки протилежне не буде встановлене судом (ст. 204 ЦК України), з огляду на що зобовязаний враховувати зміст договору доручення від 25 червня 2013 року, укладеного між позивачкою та її адвокатом [PERSON], згідно з яким позивачка доручила своєму представникові здійснити передачу оплати за договором ренти відповідачці (том 2 а.с. 14). Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, враховуючи, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, при цьому відбулось часткове його виконання і на момент ухвалення цього рішення позивачкою доведено факт належності спірного майна відповідачці, суд вважає за необхідне, з метою захисту законних прав та інтересів позивачки, позовні вимоги задовольнити, визнавши дійсним договір ренти, укладений 24 липня 2013 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] з іншої. При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача на позицію, викладену у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із якою вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При ухваленні цього рішення суд зобовязаний керуватися нормами чинного процесуального закону України, чинними на момент вирішення спору. Так, згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. При цьому, згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки вона не є такою, що прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України. Разом з тим, згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 214 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Судом враховано, що правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-162цс12 від 30 січня 2013 року, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України, не можуть бути враховані під час вирішення цього спору та застосовані до оцінки спірних правовідносин, оскільки у вказаній справі вирішувалось питання щодо дійсності договору купівлі-продажу в той час, як предметом розгляду цієї справи є дійсність договору ренти. Додатково судом враховано, що згідно з ч.1 ст.210 ЦПК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. За правилом ст. 732 ЦК України договір ренти укладається у письмовій формі. Договір ренти та договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, для зазначеного виду договору законом не встановлена обовязковість його державної реєстрації, що виключає можливість застосування до оцінки спірних правовідносн правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Положення ст. 182 ЦК України не свідчать про необхідність державної реєстрації спірного договору ренти, оскільки вказаним правилом встановлюється обовязок реєстрації лише права власності на нерухомі речі, а не правочину, внаслідок якого таке право виникає. За наведених підстав, враховуючи, що предмети спорів по вказаних справах не є тотожними, суд не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин правову позицію, викладену у зазначеній постанові Верховного Суду України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення. За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved