Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до суду до відповідача про відшкодування шкоди внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки посилаючись на те, що 19 лютого 2012 року в с.Королівка Фастівського району Київської області відбувся наїзд автобуса під керуванням водія [PERSON] на [PERSON] сина позивача, який внаслідок ДТП від отриманих тілесних ушкоджень помер. Згідно з постановою від 23 квітня 2012 року ст.слідчого в ОВС відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Київській області закрито кримінальну справу по факту ДТП за відсутністю складу злочину в діях водія. Автобус належить ПП [PERSON], з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах. ДТП сталося із винних дій відповідача, який при керуванні автобуса порушив правила Дорожнього руху. Позивачу спричиненні моральні страждання та хвилювання, змушені були витрачати кошти на лікування, втрата сина призвела до негативних змін упорядкованого життєвого ритму. Відповідачі не відшкодували жодної копійки, а тому позивачі змушені звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити та зазначила, що їй надоїла брехня, її син не винен і загинув по вині водія [PERSON], який неодноразово скоював ДТП. [PERSON], було все зроблено, щоб закрили кримінальну справу. Представник позивачів уточнили позовні вимоги та просили суд стягнути з [PERSON], [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 25000 грн., моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. та з Страхової компанії Оранта 100000 грн. моральної шкоди та пояснила, що судом було позбавлено їх надати суду належні докази щодо винуватості відповідача [PERSON], а саме нею неодноразово заявлялися клопотання про призначення експертизи у задоволенні яких було відмовлено, а лише висновок експерта міг би підтвердити позовні вимоги позивачів. Просить суд при прийнятті рішення врахувати доводи зазначенні в позовні заяві. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували та суду пояснили, що позивачами не надано належних доказів, щоб підтвердили його вину. На даний час постановою слідчого по кримінальній справі, яка була порушена відносно нього закрита за відсутності в його діях складу злочину. Вважають, позов необгрунтованим та безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Представник [PERSON], позов не визнав вважає його необгрунтованим та безпідставним та просив у його задоволенні відмовити. Відповідач представник Страхової компанії Оранта надав до суду письмову заяву де позов не визнав і просив справу слухати у його відсутність. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 19 лютого 2012 року в с.Королівка Фастівського району Київської області на вул.Леніна відбувся наїзд автобуса ЛАЗ 695НГ державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався в напрямку с.Триліси Фастівського району Київської області на пішохода [PERSON], який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці. По факту ДТП було порушено кримінальну справу №27-1816 за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України відносно [PERSON] 23 квітня 2012 року постановою про закриття кримінальної справи ст.слідчий в ОВС відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Київській області [PERSON] було закрито вказану кримінальну справу на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю складу злочину в діях водія [PERSON] руслана Васильовича відповідача по справі. Позивачі подали даний позов до відповідачів та стверджують, що [PERSON], винен в смерті їх сина, так, як порушив правила дорожнього руху. Слідство проведено на користь відповідачів. Як вбчається з матеріалів кримінальної справи, а саме згідно висновку судово-медичної експертизи №101 від 23 квітня 2012 року зазначено, що автобус ЛАЗ 695 НГ д.н.з.[NUMBER] в технічно-справному стані. Рульове керування вказаного автобуса на момент огляду знаходиться в працездатному стані. Несправностей, які могли б викликати погіршення або відмову в роботі рульового керування перед подією, не виявлено. Система робочого гальма автобуса знаходиться в працездатному стані. Несправностей, що могли б викликати погіршення або відмовлення в роботі системи робочого гальма перед подією не виявлено. Елементи підвіски автобуса знаходяться в працездатному стані. Несправностей, що могли б викликати зміну курсової стійкості транспортного засобу перед подією, не виявлено. Згідно висновку автотехнічної експертизи №102 від 23 квітня 2012 року вказаний автобус в технічно справному стані з завантаженням близько 10-12 пасажирів, рухався із швидкістюблизько 40-45 км/год. Небезпека для руху водію автобуса [PERSON] виникла в момент зміни напрямку свого руху пішоходом ліворуч. В заданій дорожній ситуації водій автобуса не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в заданий момент виникнення небезпеки для руху. Проведеними дослідженнями встановлено, що водій знаходився в такій дорожній обстановці, що при своєчасному виконанні технічних вимог п.12.3 ПДР України він немав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода. На дані матеріали посилається слідчий в постанові про закриття криміналь ної справи, яка на даний час не скасована. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. В ході судового розгляду було допитано експерта, який проводив вищевказану експертизу і він підтвердив свій висновок. Під час судового розгляду було допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які стверджували про винуватість водія під час ДТП. Однак, суд відноситься до даних показів критично так, як дані свідки не були учасниками подій і знають обставини справи від інших осіб або були на місці пригоди пізніше і стверджують свої припущення та висновки, які ніякими належними доказами не підтверджено. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Під час ДТП водієм автобуса був відповідач [PERSON], який перебував у трудових відносинах з ФОП Литвиненко Валентина Миколаївна на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю та здійснював приміський маршрут Фастів-Королівка відповідно до подорожнього листа від 19.02.2012 року Серія 2-1 ДН №931819. Даний факт підтвердено в судовому засіданні [PERSON], [PERSON] та підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах вищезазначеної кримінальної справи. Відповідно до ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє транспортним засобом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частина пята вказаної статті передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Автобус ЛАЗ 695 НГ д.н.з.[NUMBER] належав ФОП Литвиненко Валентина Миколаївна, яка мала дозвіл №П-8/1-153 від 28.08.2008 року на право на організацію пасажирських перевезень на приміському автобусному маршруті загального користування сполученням [PERSON], що підтверджено Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, відзначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В позовних вимогах позивачами зазначено матеріальна шкода в розмірі 25 000 грн., а саме витрати понесені на поховання сина та витрати на виготовлення памятника. Однак, суд не може погодитися з даним розміром оскільки ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, зокрема, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов, але не поминальний обід, який є виявом доброї волі особи, яка його організовує та фінансує. Також, що що стосується витрат позивача на виготовлення та встановлення пам'ятника померлому [PERSON] суд також вважає не доведеним, а саме Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надане у ч. 2 п. 24 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості. Належних доказів у підтвердження своїх доводів позивачами суду не надано. Що стосується заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає слідуюче. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом з тим, позивачами подано позов до [PERSON], як до фізичної особи проте, як було зазначено автобус, як джерело підвищеної небезпеки належав ФОП [PERSON], як субєкту підприємницької діяльності. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Outcome: dismissed