Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом, вимоги пункту першого якого в ході судового розгляду були уточнені та в якому позивачі просили суд зобов'язати відповідачку [PERSON] спростувати недостовірну інформацію стосовно них - депутатів Арцизької міської ради Одеської області, яка була нею поширена через соціальні мережі та у газеті Арцизької міської ради «Дело» шляхом опублікування на своїй сторінці в соціальних мережах ok.ru та facebook.com спростування поширеної інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є депутатами Арцизької міської ради Одеської області. Відповідачкою [INFO] до міського голови м. Арциз Одеської області було направлено заяву, яка містить низку тверджень, які не відповідають дійсності, проте, завдають шкоду честі, гідності та діловій репутації позивачів. Так, у поданій заяві відповідачка стверджувала, що юридичні консультації [PERSON] про підлог документів використовувались у багатьох правочинах, «что также наблюдалось при подаче горсоветом иска на [PERSON] по декларациям, предъявления липовой справки об отсутствии регистрации деклараций» (мова оригіналу документу), тобто відповідачка безпідставно фактично звинувачує позивача [PERSON] у незаконних юридичних порадах, а неправдивість підтверджується тим, що міською радою ніяких позовів до [PERSON] не подавалось. У цій же заяві відповідачка звинувачує обох позивачів у навмисному зловживанні владою, а позивач [PERSON] називається штатним юристом КП «Водоканал», хоча він таким ніколи не був. [INFO] відповідачкою у соціальній мережі «Однокласники» при відкритому обговоренні питання преміювання міського голови та посадових осіб Арцизької міської ради Одеської області висловлено недостовірну інформацію, яка є образливим наклепом щодо юридичних пізнань позивача [PERSON], які разом із позивачем [PERSON] направлені на захоплення влади. Далі відповідачка висловила думку, що [PERSON] здійснила певні дії щодо «пістави» колишнього юриста міської ради [PERSON] Зазначає, що [PERSON] здійснювала направлення до [PERSON] клієнтів, стверджує, що не безоплатно, а [PERSON] були здійснені протиправні дії відносно певної жінки. Позивачі відповідачкою звинувачуюються також у спробі підкупу судді Арцизького районного суду Одеської області. Крім того, [INFO] у соціальній мережі «Однокласники» відповідачкою опубліковано недостовірну інформацію у якій [PERSON] та [PERSON] названі посібниками [PERSON] - колишнього секретаря Арцизької міської ради, засудженої вироком Тарутинського районного суду Одеської області за службовий злочин. У коментарях відповідачка висловлює звинувачення такого змісту «и помогали ей в этом ее замы в прошлом и депутаты в настоящем» і це за переконанням позивачів пряме звинувачення на адресу [PERSON], оскільки лише вона була заступником міського голови і є депутатом в наявний час. Крім того, відповідачка додала коментар до статті на іншому інтернет-ресурсі facebook.com, де було розповсюджено статтю «[INFO]», в якому знов називає обох позивачів посібниками засудженого секретаря міськради. Далі, з часу відкриття провадження у наявній справі відповідачкою у газеті міськради «Дело» від [INFO] [NUMBER] було опубліковано статтю «[INFO]», яка також містить недостовірну інформацію, та яка завдає шкоди честі, гідності, діловій репутації позивачів. Поширені відомості порочать честь, гідність та ділову репутацію позивачів, а також завдали моральну шкоду, яку кожен з них оцінює у 80 000,00 грн. (а.с. 30 - 33, 55 - 56). Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала і в своїх запереченнях проти позову зазначила, що її висловлення є оціночними судженнями, а не фактичними даними, та відносяться до її різкої критики діяльності позивачів, як публічних осіб і, така критика є реалізацією її свободи вираження поглядів, яка передбачена Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а звернення із заявою до міського голови є реалізацією її права на звернення, передбаченою законодавством (а.с. 38 - 40). Тому, на думку, відповідачки підстав для задоволення позову немає, оскільки позов є необґрунтованим. Крім того, відповідачка звернулася до суду із заявою про слухання справи за її відсутності (а.с. 55 - 56). Суд заслухавши позивачів, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази в сукупності та кожен окремо, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною та набула для неї сили 11 вересня 1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для отримання авторитету і неупередженості правосуддя. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. У статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, а саме те, що інформація, яка поширена відповідачкою у заяві, адресованій міському голові та поширена у соціальних мережах і у газеті «Дело» не має ознак оціночних суджень, викладена стверджувально і має форму, яка принижує честь, гідність і ділову репутацію позивачів, а відповідачка, що висловлені нею фрази та висловлення стосовно позивачів були оціночними судженнями, а не фактичними даними. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачами суду надано копію заяви [PERSON], адресованої міському голові м. Арциз Одеської області. В поданій заяві [PERSON] викладає обставини про виключення її зі списків громадян, які потребують першочергового поліпшення житлових вимог рішенням виконавчого комітету, яке вона вважає незаконним у зв'язку з чим нею подано позов до суду. Далі, заявниця ставить під сумнів довіреності, видані на ім'я [PERSON] на право представляти інтереси міськради у судах та припускає виплату останньому гонорару, а також висловлює думку про навмисне зловживання владою посадовими особами міської ради у тому числі [PERSON], [PERSON] В заяві [PERSON] просить міського голову провести перевірку викладених нею у заяві фактів по довіреностям, виданим на ім'я [PERSON] про право представляти інтереси міськради у судах. Вжити заходів щодо запобігання корупції та кримінальних дій у самоврядуванні, розглянувши питання кримінальних дій депутатів [PERSON] та [PERSON] у депутатських комісіях та дати письмову відповідь для подальшого звернення до правоохоронних органів (а.с. 6). Позивачами також надано суду роздруківки зі сторінки [PERSON] у соціальній мережі «Однокласники» (що не заперечувалось відповідачкою), з яких вбачаються, що [PERSON] ставляться під сумнім юридичні пізнання [PERSON] Висловлюються наступні думки: «Юридические познания которого (вместе с [PERSON]) направлены в одно русло - захват власти. Деятельность [PERSON] началась с «подставы» [PERSON] и [PERSON] бывшего юриста горсовета [PERSON] (флешка с подделкой документов) далее [PERSON] [PERSON] (общий бывший коллега по школе [PERSON] и [PERSON]) вводится в исполком, жилищную комиссию, юрист горсовета, юрист «Водоканала» + подгоняли ему клиентов (не бесплатно), доказательством чего является обращение ко мне пенсионерки ([PERSON]), которую [PERSON] нагло «поимел» на 500 грн., не предоставив помощи как юрист, вину чего невозможно доказать…»; «В моем деле о снятии с квартирного учета, так же была подделка доверенности (на счет чего заведено уголовное дело), на основании которой в суде мне предъявили искусственно созданные обвинения трое - [PERSON], [PERSON] (падчерица [PERSON] и юрист горсовета), [PERSON], где решения было принято в мою пользу (просто нового судью не успели купить)….»; «Добавлю, что все криминальные действия должностных лиц бывшего созыва, консультировались именно [PERSON]!!!... чтоб было понятно, что представляет собой этот «борец за справедливость»»; «… она честно была себя в грудь и кричала, что все неправда рядом со своими пособниками [PERSON], [PERSON]…»; «…и помогали ей в этом ее замы в прошлом и депутаты в настоящем…» (а.с. 7 - 17). Як видно з наданої позивачами роздруківки із соціальної мережі facebook.com, відповідачкою [PERSON] до статті «[INFO]» залишено коментар наступного змісту «… она честно била себя в грудь и кричала, что все неправда рядом со своими пособниками [PERSON], [PERSON]…» (а.с. 18 - 20). З наданої позивачами копії газети «Дело» від [INFO] стор. 4 вбачається, що було опубліковано статтю «[INFO]» під авторством [PERSON], в якій відповідачка критикує публікацію в газеті «Дело» від 28 травня за підписом депутата [PERSON], а також вказана стаття містить наступні вислови, що стосуються позивачів: «В своей публикации [PERSON] пишет о «достижениях» своего «скромного» участия в работу жилищной комиссии, умалчивая также «СКРОМНО», о том, что ею же были исключены более ста очередников с квартирного учета….»; «… как раздавались ордера и ставили на квартирный учет при [PERSON] предлагаю изучить решение комиссии депутатов о работе жилищной комиссии с 2010-2013г.г., заявление подано в прокуратуру….»; «Недброжелательные децствия со стороны [PERSON] и [PERSON] преследуют меня до сей поры.»; «… где решать мою судьбу пришли три представителя горсовета: [PERSON], [PERSON] и юрист горсовета [PERSON]….»; «…. Главным обвинителем был, конечно же, [PERSON], сначала используя при этом просроченную доверенность от горсовета, затем, поддельную доверенность, на что заведено уголовное дело…»; «Деятельность депутата и юриста [PERSON], чтоб читатели понимали, наглядно показывает, кто на данный момент от «Оппозиционного блока» представляет интересы громады в депутатском корпусе! Человек, преследующий корыстные цели для собственного обогащения. Им и [PERSON], как и прежде, привычка грязных интриг, ложь и шантаж в стенах самоуправления…» (а.с. 57). В підтвердження заперечень проти позову відповідачка [PERSON] надала суду довідку КП «Водоканал» про те, що [PERSON] в КП «Водоканал» працював за контрактом з 19 травня 2014 року та оплата його роботи здійснювалася на підставі актів виконаних робіт. З жовтня 2015 року [PERSON] на підприємстві не з'являється з невідомих причин (а.с. 76); заяву [PERSON], адресовану прокурору Арцизького району Одеської області про протиправні дії [PERSON] щодо невиконання правової допомоги та неповернення 500 гривень та її довіреність на ім'я [PERSON], а також відповідь Арцизького РВ ГУМВС України в Одеській області від 10.08.2015 року про відсутність в діях [PERSON] складу кримінального та адміністративного правопорушення (а.с. 77, 79); відповідь міського голови м. Арциз Одеської області [PERSON] щодо довіреностей міськради на ім'я [PERSON] та неможливості надання інформації про конкурс на посаду юриста міської ради (а.с. 83). Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 1 статті 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені у засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи ( ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Згідно з положеннями вказаної Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Суд наголошує, що стаття 10 Конвенції гарантує один з основоположних принципів демократичного суспільства. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (Рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого «Королівства» (Handyside v. the United Kingdom) від 7 грудня 1976р. В своїй практиці Європейський з прав людини (ЄСПЛ) визнав оціночними судженнями такі висловлювання: «опортунізм низького ґатунку», «аморальний» і «позбавлений гідності» на адресу Федерального канцлера (справа «Лінґенс проти Австрії»); людина, яка не має «ані сорому, ні совісті» щодо губернатора (рішення у справі «Ґрінберґ проти Росії» від 21 липня 2005 р., з аява № 23472/03), так само як й інше висловлювання на адресу губернатора - «ненормальний» (рішення у справі «Чемодуров проти Росії» від 31 липня 2007 р., заява № 72683/01). У рішенні «Мирський проти України» від 20 травня 2010 року, заява № 7877/03-ЄСПЛ визнав порушення статті 10 Конвенції, оскільки національні суди не навели відповідних і достатніх підстав для свого висновку проте, що висловлювання, яке було приписано заявникові, мало наклепницький характер для позивачів. Також, згідно ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації справі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації у суді. Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно із роз'ясненнями вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», викладених у п. 16, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] В поданій голові Арцизької міської ради Одеської області заяві викладає обставини про виключення її зі списків громадян, які потребують першочергового поліпшення житлових вимог рішенням виконавчого комітету, яке вона вважає незаконним у зв'язку з чим нею подано позов до суду. Далі, заявниця ставить під сумнів довіреності, видані на ім'я [PERSON] на право представляти інтереси міськради у судах та припускає виплату останньому гонорару, а також висловлює думку про навмисне зловживання владою посадовими особами міської ради [PERSON], [PERSON], [PERSON] В заяві [PERSON] просить міського голову провести перевірку викладених нею у заяві фактів по довіреностям, виданим на ім'я [PERSON] про право представляти інтереси міськради у судах. Вжити заходів щодо запобігання корупції та кримінальних дій у самоврядуванні, розглянувши питання кримінальних дій депутатів [PERSON] та [PERSON] у депутатських комісіях та дати письмову відповідь (а.с. 6), а також аналогічні питання висвітлювались нею у соціальних мережах «Однокласники» та «facebook», місцевій газеті «Дело» (а.с. 7 - 17, 18 - 20, 57). Аналізуючи зазначені норми права, практику ЄСПЛ, роз'яснення згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд не приймає до уваги докази, надані позивачами, та приймає докази, надані відповідачкою, й вважає, що позивачі [PERSON] [PERSON] як депутати Арцизької міської ради Одеської області, відіграють певну політичну роль у суспільному житті територіальної громади м. Арциз, тому згідно з положенням абз. 6 п. 6 рішення Конституційного Суду України в справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 межа допустимої інформації щодо них є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи й вони неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Поширена ж відповідачкою інформація, на яку вказували позивачі є висловлюваннями, які містять переконання і критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачки, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності, ця інформація поширена відповідачкою як звичайним громадянином, членом територіальної громади м. Арциз з метою реалізації конституційного права на звернення до органів державної влади, свобідного висловлення власної думки й не свідчать про умисел опорочити позивачів. Крім того, суд вважає, що, якщо позивачі вважають, що оціночні судження або думки, поширені у засобі масової інформації, принижують їх гідність, честь, ділову репутацію, вони вправі скористатися наданим їм ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15 ЦПК України). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 1 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі поширенням відомостей, які не відповідають дійсності і порочать її честь, гідність та ділову репутацію, необхідно враховувати роз'яснення, які дав Пленум Верховного Суду України в постанові від 28 вересня 1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій». Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо), то це може тягти за собою відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачка [PERSON] не може бути притягнута до відповідальності за вказані висловлення у заяві міському голові, соціальних мережах та пресі, тому відсутні підстави для відшкодування відповідачкою позивачам моральної шкоди й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦАК України їх вимоги не підлягають судовому захисту, оскільки за переконаннями суду заявлені [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими, незаконними, тому й задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed