Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги наступним. 23.09.2003 року між [PERSON], який діяв в своїх інтересах та інтересах дружини [PERSON], та відповідачкою [PERSON], інтереси якої на той час представляв інший співвідповідач [PERSON], було укладено Договір завдатку від 23.09.2003 року. Пунктом 1.1 зазначеного Договору завдатку від 23.09.2003 року [PERSON], інтереси якої представляв [PERSON], зобов'язалася продати, а [PERSON] купити квартиру [ADDRESS]. При цьому, згідно з п.1.3 Договору сторони визначили, що повна вартість квартири. зазначеної у п. 1.1 Договору, становить грошову суму розміром у 80100 гривень, що є еквівалентом 15000 доларів США за курсом НБУ на момент укладення Договору. На виконання вказаної вимоги Договору, пунктом 1.5 цього ж Договору, його сторонами було узгоджено, що частину від цієї суми в розмірі 53400 грн., що еквівалентна 10000 доларів США за курсом НБУ, [PERSON] був зобов'язаний сплатити двома частинами: першу частину у розмірі 32 040 грн., що є еквівалентом 6000 доларів США, було сплачено на момент укладення Договору від 23.09.2003 року, а другу частину у розмірі 21360 грн., що є еквівалентом 4 000 доларів США, Позивач зобов'язаний був сплатити до 10.10.2003 року. Позивачі вказують, що зазначені вимоги п.1.5 Договору від 23.09.2003 року були виконані [PERSON] в повному обсязі, що підтверджується написом нотаріуса на зворотній стороні Договору завдатку. Позивачі вказують, що згідно з п.1.4 Договору завдатку Сторони домовилися у строк до 01.01.2004 року оформити Договір купівлі-продажу квартири, повна вартість якої згідно з п.1.3 цього Договору становила грошову суму розміром у 15000 доларів США. Проте, як вказують Позивачі, після сплати ними завдатку в розмірі 10000 доларів США, відповідач [PERSON] став вимагати сплати повної вартості квартири і коли отримав ще 5000 доларів США, передав Позивачам ключі та документи від квартири, після чого вони переїхали проживати в ній. Позивачі зазначають, що повноцінний договір купівлі-продажу квартири з вини Відповідачів так і не був оформлений, протягом тривалого часу вони жили у квартирі безперешкодно, проте, як виявилось в подальшому, Відповідач через деякий час продав квартиру іншим особам, які заявили свої права на неї. Враховуючи невиконання Відповідачами своїх обов'язків за договором завдатку в частині обов'язку укласти договір купівлі-продажу квартири до 01.01.2004р., Позивачі просять застосувати до них передбачену Законом та договором відповідальність. Так, на підставі ст. 195 ЦК УРСР (1963 року) Позивачі просять стягнути з Відповідачів в солідарному порядку подвійну суму сплаченого ними завдатку (15000 доларів США х 2). При цьому Позивачі звертають увагу суду на те, що сам Відповідач [PERSON] визнав свій обов'язок з повернення суми в розмірі 30000 доларів США (вдвічі більшої суми від тієї, яку він отримав від [PERSON] за договором завдатку) у розписці від 02.06.2008р. Крім того, Позивачі з посиланням на п.3.1 Договору просять стягнути з Відповідачів відшкодування за спричинені моральні збитки, завдані невиконання Відповідачами своїх зобов'язань, в розмірі еквівалентному 3000 доларам США. У судовому засіданні Позивачі та їх представник підтримали позов, просили суд його задовольнити. Представник Відповідача [PERSON] задоволення позову заперечував, наполягаючи на тому, що в першу чергу укладений договір фактично засвідчує передачу авансу, а не завдатку, крім того, як він зазначив, Позивач [PERSON] не виконав своїх зобов'язань з оплати другої частини авансу а написи нотаріуса на зворотній частині договору не мають жодної юридичної сили. Представник Відповідача також заперечив факт написання Відповідачем розписки від 02.06.2008р., а також подав клопотання про застосування судом наслідків пропуску Позивачами строків позовної давності. В останнє судове засіданні представник Відповідача не з'явився, проте суд визнав можливим закінчувати розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, за згоди інших учасників справи суд ухвалив розглядати справу у її відсутність. Заслухавши сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 23 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] був укладений договір завдатку, який за своїм правовим змістом фактично являвся попереднім договором купівлі продажу квартири [ADDRESS], за умовами якого Позивачем була на користь [PERSON] була сплачена сума, зазначена у договорі як завдаток, в загальному розмірі 53400,00 гривень, що на день підписання Договору було еквівалентно 10000 доларів США. Отримання Відповідачем ще 5000 доларів США сукупністю матеріалів справи не підтверджується. Виконання обов'язків [PERSON] зі сплати повної суми, зазначеної як «завдаток», підтверджується як поясненнями самого Позивача, так і розпискою Відповідача [PERSON] від 02.06.2008р., а також і написами на договорі, здійсненими нотаріусом, не зважаючи на те, що вони самі по собі не мають правового значення, у сукупності з іншими матеріалами можуть бути взяті судом до уваги. Згідно з п.1.4 Договору Сторони домовились укласти договір купівлі-продажу квартири до 01 січня 2004 року. Безспірно встановлено, що договір купівлі-продажу так і не був укладений. Визначаючи сторону, яка є винною у не укладанні договору купівлі-продажу, суд погоджується з Позивачам у тому, що саме Відповідачі винні у невиконанні зобов'язань. В даному випадку суд звертає увагу в першу чергу на те, що ані [PERSON], ані [PERSON] не являлись станом на 23.09.2003р. власниками квартири [ADDRESS] Посилання Сторін на те, що у договорі наявна описка, і він стосується квартири під [NUMBER], не має значення, оскільки власниками усієї квартири за [NUMBER] Відповідачі також не були, що підтверджується наданими правовстановлюючими документами, згідно з якими [PERSON] володіла на праві власності лише 1/2 частини зазначеної квартири. Крім того, вина в неукладенні договору купівлі-продажу визнається самим [PERSON] у розписці від 02.06.2008р., який погоджується на несення відповідальності за це. Посилання представника Відповідача на те , що розписка від 02.06.2008р. [PERSON] ніколи не видавалась, суд оцінює критично, оскільки висновок відповідної експертизи в справі відсутній, клопотання про її призначення стороною Відповідача не заявлено. Разом з тим, суд не може погодитись з Позивачами про те, що внесена оплата [PERSON] за договором від 23.09.2003р. має характер завдатку. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 195 ЦК (1963р.), відповідно до якої грошова сума, що видається однією з договірних сторін у рахунок належних з неї за договором платежів другій стороні на підтвердження укладення договору й на забезпечення його виконання (завдаток), повертається в подвійному розмірі стороні, яка дала завдаток, якщо укладений договір не був виконаний з вини сторони, що одержала завдаток. Однак вказане правило ч. 2 ст. 195 ЦК про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь зі сторін. У тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Таким чином, [PERSON] має право вимагати від [PERSON] та [PERSON] повернення сплаченої суми в розмірі, еквівалентному 10000 доларам США. Крім того, обґрунтованими є вимоги про стягнення з Відповідачів моральної шкоди в ро-мірі, еквівалентному 30000 доларам США, оскільки саме така відповідальність передбачена п.3.2 Договору. Разом з тим, як вбачається з досліджених обставин, строк прострочення Відповідачами зобов'язань про укладення договору купівлі-продажу настав після 01.01.2004р., і саме з цієї дати Позивачі мали право пред'явлення вимог до Відповідачів. Згідно з п.6. Перехідних положень Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. У відповідності до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Наявність заяви Відповідача про застосування строків позовної давності та відсутність встановлених судом поважних причин його пропуску Позивачами приводить суд до висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed