Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 46/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] . Однак, свідоцтво про право власності на житло в порядку приватизації не зареєстрували у міському бюро технічної інвентаризації. [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина на 23/200 частини спірної квартири. Спадщину фактично прийняли- син [PERSON] , чоловік [PERSON] та мати померлої [PERSON] , оскільки на день смерті були зареєстровані та проживали разом з померлою у спірній квартирі. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на 23/200 частини спірної квартири та 23/600 часток спірної квартири, які він прийняв після смерті дружини - [PERSON] . Спадщину фактично прийняв його пасинок [PERSON] , оскільки на день смерті був зареєстрований та проживав разом з померлим у спірній квартирі. Після смерті [PERSON] та [PERSON] позивачі звернулися до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Проте, не отримали в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом, у зв`язку із відсутністю у них правовстановлюючих документів на спадкове майно, та відсутністю документів, що підтверджують родинний зв`язок, у зв`язку з чим, просять суд визначити розмір часток співвласників у спільній сумісній власності, визнавши, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належать по 23/200 частини кожному, приміщення квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] та [PERSON] , право власності по 23/200 частини приміщення квартири [ADDRESS] , в порядку приватизації, встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] більше п`яти років до часу відкриття спадщини, визнати за [PERSON] право власності на 23/600 часток квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 23/150 частини квартири [ADDRESS] , як спадкоємця четвертої черги в порядку спадкування за законом після смерті вітчима [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 23/600 часток квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті доньки [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 17.04.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 30.07.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Інші процесуальні дії у справі не застосовувались. Позивачі та їх представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просить позов залишити без задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 46/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] станом на січень 2008 року належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.12.2011 року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 23/200 частини комунальної квартири [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] разом з нею були зареєстровані її чоловік [PERSON] , мати [PERSON] та син [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 23/200 частини комунальної квартири [ADDRESS] . Спірна квартира набута у власність внаслідок приватизації державного житлового фонду, однак частки кожного із співвласників у приватизованій квартирі не визначені. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймач і члени його сім`ї, які на день приватизації мешкали в квартирі, набувають право спільної сумісної власності на квартиру внаслідок її приватизації. Згідно ч. 1ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, що співвласники спірної квартири [PERSON] та [PERSON] померли, враховуючи презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 23/200 частці. При цьому, в судовому засіданні не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшення або зменшення часток співвласників спірної квартири. На підставі викладеного, позовні вимоги в цій частині вимоги підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог, щодо встановлення факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] та визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. 24 січня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] після померлого вітчима [PERSON] . Підставою відмови є те, що заявником не були подані документи, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст. 1217 ЦК). Згідно ч.1,2 ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ( ч.1ст. 1264 ЦК ). Поняття сім`ї в українському законодавстві визначені Сімейним кодексом України (далі СК). Частина друга статті 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 21.03.2019 року (справа №461/4689/15-ц, провадження №61-43735св18), для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Однак, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання позивача [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , однією сім`єю щонайменше п`ять років, і які б давали суду підстави визнавати позивача [PERSON] спадкоємцем четвертої черги після його смерті. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] показав, що в квартирі [ADDRESS] вони зі спадкодавцем мешкали всі разом, вели спільне господарство, зазначив, що виїджав з 2009 р. по 2012 р. на заробітки до Російської Федерації та був відсутній в країні на час відкриття спадщини. Свідок [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] , в судовому засіданні показав, що син жив разом з матір`ю [PERSON] вітчимом та [PERSON] , показав, що жили вони разом та вели спільне господарство. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом, показав, що знає [PERSON] з дитинства, він проживав з матір`ю [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , зазначив, що [PERSON] виїджав років на п`ять на заробітки за кордон. Надаючи оцінку показам свідків, суд вважає, що їх покази не містять інформації про предмет доказування і не підтверджують факту спільного проживання та ведення спільного господарства позивачів з померлими [PERSON] та [PERSON] , а лише стверджують про обставини частого спілкування між ними. В цілому такі покази є непереконливими та не доводять обставин, на які позивач [PERSON] покликається у позовній заяві, щодо проживання спільно зі [PERSON] однією cім`єю щонайменше протягом п`яти років. Також, відповідно довідки департаменту комунального господарства від 23.04.2020 року тіла [PERSON] та [PERSON] в різні роки були кремировані за рахунок бюджету та через рік після кремації поховані у загальних могилах, як незатребувані, що в свою чергу також не може слугувати доказом про тісні зв`язки у родині. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову в зазначеній частині. Що стосується позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , за позивачами, суд зазначає наступне. 22.01.2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З.Б. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] та вітчима [PERSON] . 02.03.2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З.Б. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті доньки [PERSON] 02 березня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] після померлої доньки [PERSON] .. Підставою відмови є те, що заявником не були подані документи, які підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавицею. 24 січня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] після померлої матері [PERSON] .. Підставою відмови є те, що заявником не були подані документи, які підтверджують родинний зв`язок зі спадкодавицею. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), як визначено у ч.1 ст. 1216 ЦК. Частинами 1-3 статті 1220 ЦК визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Разом з цим, позивачами не надано доказів постійного проживання разом зі спадкодавицею [PERSON] на час відкриття спадщини. Сам по собі факт реєстрації за одною адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом прийняття спадщини відповідно до закону. Більш того, позивач [PERSON] , під час допиту в якості свідка, в судовому засіданні підтвердив його відсутність в країні на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову також в цій частині. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: partial