Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON] 22.12.2016 року звернулися до суду з позовом, у якому просять ухвалити рішення про встановлення юридичного факту родинних відносин, відповідно до якого [PERSON], [INFO], померлий [INFO], - рідний син [PERSON], 1894 року народження померлого [INFO], та [PERSON], 1890 року народження, померлої [INFO], а також визнати за кожною з них право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], після чоловіка і батька, [PERSON], померлого [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], за правом спільної сумісної власності зареєстрований на ім'я [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.02.1949 року ЖУ Червоно-Баварського району м. Харкова. Тобто цей будинок належав їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках. [PERSON] і [PERSON] - дід і бабка [PERSON], чоловіка і батька позивачів. [PERSON] помер [INFO], на час смерті мешкав в [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO], на час смерті також мешкала в [ADDRESS]. Заповітів ніхто з них не залишив. Після їхньої смерті відкрилася спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за вищезазначеною адресою. Єдиним спадкоємцем померлих за законом явився їхній син (батько [PERSON].), [PERSON], [INFO], який на час відкриття спадщини постійно мешкав і був зареєстрований разом зі своїми батьками, тому спадщину прийняв. Однак [PERSON] свої спадкові права на житловий будинок не оформив і свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом не отримав. [PERSON] помер [INFO], заповіту не залишив. Єдиними спадкоємцем померлого за законом був його син, [PERSON], [INFO] (чоловік і батько позивачів). Дружина спадкодавця, [PERSON], померла ще [INFO]. [PERSON] спадщину після свого батька прийняв, оскільки на час її відкриття проживав за однією адресою зі спадкодавцем. Але за життя свої спадкові права [PERSON] не оформив і свідоцтво про право на спадщину не отримав. [INFO] [PERSON] помер, заповіту не лишив, єдиними його спадкоємцями за законом першої черги в рівних частках є позивачі - дружина і донька спадкодавця. Кожна з них спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки з 1991 року і на час відкриття спадщини обидві проживали за однією адресою зі спадкодавцем, до того ж [PERSON] на час відкриття спадщини ледве виповнилося 16 років. [PERSON], 26.02.2016 року для оформлення спадкових прав після смерті свого чоловіка і батька її дитини звернулася до державного нотаріуса ХДНК № 5 із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину, внаслідок чого була заведена спадкова справа за № 137/2016. Але 10.10.2016 року вона отримала Постанову державного нотаріуса ХДНК № 5 про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності [PERSON] та [PERSON] на спірний житловий будинок, а також з приводу того, що відсутні документи, які підтверджують родинні відносини між [PERSON] і його батьками, [PERSON] та [PERSON] На запит позивача [PERSON] надійшла відповідь державного архіву Харківської області що у книзі реєстрації актів громадянського стану про народження по Пісочинській селищній раді Харківського району Харківської області за 1927 рік, які збереглися неповністю, відсутній запис про народження [PERSON]. Встановлення юридичного факту родинних відносин між [PERSON] і його батьками, [PERSON] та [PERSON], необхідно позивачам для отримання права на спадкування після смерті [PERSON] Водночас зі встановленням вищезазначеного юридичного факту позивачі просять визнати за кожною з них право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] після [PERSON], померлого [INFO]. У судовому засіданні представник позивачів, діюча на підставі ордеру юридичної консультації Жовтневого району м. Харкова від 31.10.2016 року та Витягу з договору № 170 від 31.10.2016 року про надання позивачам правової допомоги, а також заяви позивачів від 22.12.2016 року про розгляд справи за їхньою відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та підтвердила обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача - Територіальної громади Харківської міської ради, до судового засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи неодноразово сповіщався належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Відомості про причини неявки відповідача до суду не надходили, тому зі згодою представника позивача суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи і додатково отримані докази заявлених вимог, допитавши свідків, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову і можливість його задоволення у повному обсязі, виходячи з наступного. Розглядаючи справу, суд приймає до уваги положення ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, з технічного паспорту на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], виготовленого 17.03.2016 року спеціалістами КП «ХМБТІ» (а.с. 15-20) і довідки КП «ХМБТІ» за № 1100343 від 11.03.2016 року (а.с. 14) вбачається, що вищезазначений житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «а», ганком літ. «а-2» та тамбуром літ. В», житловою площею 30,6 кв. м., загальною - 59,9 кв. м., з надвірними будівлями (літньою кухнею літ. «В», сараєм літ. «Д», вбиральнею літ. «Ж», душем літ. «З», огорожами № 4, 5, 7-9, та вигрібною ямою № 6), розташований на земельній ділянці, площею 812 кв. м., і за правом спільної сумісної власності у рівних частках зареєстрований на ім'я [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.02.1949 року ЖУ Червоно-Баварського району м. Харкова. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується Повним витягом з Державного РАЦС щодо актового запису про смерть № 00017288977 від 04.11.2016 року, що на підставі актового запису № 188 від 14.12.1946 року надав Харківській міський відділ державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 21). У цьому Витягу також зазначено, що [PERSON] на час смерті мешкав в [ADDRESS]. Зі смертю [PERSON] відкрилася спадщина - 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по [ADDRESS]. Заповіту [PERSON] не залишив, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47159519 від 21.03.2017 року (а.с. 53). Спадкоємцями померлого за законом відповідно до положень ст. 418 ЦК УРСР (в редакції 1922 року) були його дружина, [PERSON], 1890 року народження, і син, [PERSON], [INFO]. Згідно положень ст. 418 ЦК УРСР (в редакції 1922 року), коло осіб, яких закликають до спадкування за законом чи заповітом, обмежується прямими низхідними (дітьми, онуками, правнуками) та подружжям, яке пережило померлого, а також непрацездатними та неімущими особами, які фактично перебували на повному утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Спадкоємцями за законом є діти (у тому числі усиновлені), подружжя та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. [PERSON] і [PERSON] на час відкриття спадщини проживали разом зі спадкодавцем за однією з ним адресою у житловому будинку [ADDRESS]. Цей факт вбачається з даних будинкової книги, копія якої додана до матеріалів справи (а.с. ), і запису акту про смерть за № 36 від 06.04.1962 року відносно [PERSON] (а.с. 22-23). Таким чином, [PERSON] і [PERSON] успадкували по 1/4 частині кожний спадкового житлового будинку з надвірними будівлями. [PERSON] померла [INFO], що підтверджено записом акту про смерть за № 36 від 06.04.1962 року (а.с. 22-23). З її смертю відкрилася спадщина - 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по [ADDRESS]. Заповіту [PERSON] не залишила, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47159246 від 21.03.2017 року (а.с. 55-65). Єдиним спадкоємцем померлої за законом відповідно до положень ст. 418 ЦК УРСР (в редакції 1922 року) був син спадкодавця, [PERSON], який прийняв спадщину відповідно до положень ст. 418 ЦК УРСР (в редакції 1922 року). [PERSON] на час відкриття спадщини проживав разом зі своєю матір'ю, [PERSON], у житловому будинку [ADDRESS]. Цей факт вбачається з даних будинкової книги, а також запису акту про смерть за № 36 від 06.04.1962 року відносно [PERSON] (а.с. 22-23). Таким чином, після смерті матері [PERSON] успадкував по 3/4 частини спадкового житлового будинку з надвірними будівлями. [PERSON] помер [INFO], що вбачається зі свідоцтва [NUMBER], виданого Харківським міським відділом РАЦС на підставі актового запису № 1592 від 29.09.1998 року (а.с. 24). Вирішуючи справу, суд виходить з положень ч. 1, 2 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), якими передбачено, що спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місце, якщо і оскільки воно не змінено заповітом. У статті 525 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 Кодексу. Заповіту [PERSON] не залишив, що доведено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47159578 від 21.03.2017 року (а.с. 66-67). Єдиним спадкоємцем померлого за законом відповідно до положень ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) був його син, [PERSON], [INFO]. Факт того, що [PERSON] - син [PERSON], доведений свідоцтвом [NUMBER] про його народження [INFO], виданим Жовтневим районним ЗАЦС м. Харкова на підставі актового запису № 585 від 30.11.1960 року, з якого вбачається, що батьками народженого зазначені [PERSON] і [PERSON] (а.с. 25). Дружина спадкодавця [PERSON], [PERSON], [INFO], померла [INFO], що підтверджено свідоцтвом [NUMBER], виданим Харківським міським відділом РАЦС на підставі актового запису № 10625 від 18.12.1999 року (а.с. 26). Згідно умов, передбачених ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив до управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] спадщину після смерті батька прийняв відповідно до положень ст.ст. 548 та ч. 2 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки на час її відкриття він постійно проживав за однією адресою зі спадкодавцем в [ADDRESS], що вбачається з даних будинкової книги. На а.с. 52 знаходиться письмова відповідь ХДНК № 5 за вих. № 788/01-16 від 22.03.2016 року, в якій зазначено, що згідно алфавітних книг обліку спадкових справ та книг обліку і реєстрації спадкових справ П'ятої ХДНК за період з 1991 року по теперішній час, після померлих [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON] і [INFO] [PERSON] заяви про прийняття спадщини та про відмову від її прийняття не подавалися, спадкові справи не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті свого батька житловий будинок в цілому, але спадкові права за життя не оформив і свідоцтво про право на спадщину не отримав. Відповідно до положень ч. 2 ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з часу її відкриття. Факт того, що [PERSON] - чоловік [PERSON] і батько [PERSON], доведений свідоцтвом про укладання шлюбу [NUMBER], виданим у палаці «Жовтневий» м. Харкова на підставі актового запису № 1295 (а.с. 28) і свідоцтвом [NUMBER] про народження [INFO] [PERSON], виданим у Палаці «Жовтневий» м. Харкова на підставі актового запису № 750 від 09.07.1991 року (а.с. 29). [PERSON] помер [INFO], що вбачається зі свідоцтва серії [NUMBER], виданого відділом РАЦС по м. Харкові № 4 Харківського міського управління юстиції на підставі актового запису № 14830 від 11.10.2007 року (а.с. 27). З його смертю відкрилася спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. Заповіту [PERSON] не лишив, що доведено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47159733 від 21.03.2017 року (а.с. 70-73). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у випадку не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 Кодексу. Тому єдиними спадкоємцями [PERSON] за законом першої черги в рівних частках відповідно до положень ст. 1261 ЦК України являються дружина і рідна донька спадкодавця, [PERSON] і [PERSON] Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадщину після смерті [PERSON] позивачі прийняли у відповідності до положень ч. 3 і 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки з 1991 року і на час відкриття спадщини вони постійно проживали і були зареєстровані за однією адресою зі спадкодавцем у житловому будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. До того ж, [PERSON] на час відкриття спадщини у зв'язку зі смертю її рідного батька виповнилося лише 16 років. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно мешкав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що її прийняв, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Кодексу, він не заявив про відмову від спадщини. Крім того, у частинах 4, 5 ст. 1268 ЦК України зазначається. що малолітні, неповнолітні, недієздатні особи, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами 2-4 статті 1273 Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Факт того, що позивачі на час відкриття спадщини у зв'язку зі смертю [PERSON] постійно мешкали і з 1991 року були зареєстровані за однією з ним адресою, доведений даними з будинкової книги і паспортами громадян України на ім'я кожної з них [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 7-9, 11-12). До того ж, як зазначено у письмовій відповіді за підписом завідуючої ХДНК № 5 Абеленцевої Г.В. за вих. № 788/01-16 від 22.03.2016 року (а.с. 52), за даними перевірки архівних матеріалів, що знаходяться на зберіганні у справах П'ятої ХДНК, після померлого [INFO] [PERSON], що за життя мешкав в [ADDRESS], була заведена спадкова справа № 137/2016 року, в матеріалах якої знаходяться заява від дружини спадкодавця, [PERSON], що зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 268 від 26.02.2016 року, з проханням видати Свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки спадщину прийняла фактично разом з донькою, [PERSON] (були зареєстровані та мешкали разом зі спадкодавцем на момент його смерті за однією адресою). Інших заяв про прийняття спадщини або відмову від її прийняття після померлого [PERSON] в матеріалах спадкової справи немає, Свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Крім того, факт звернення [PERSON] до нотаріальної контори і відкриття 26.02.2016 року у зв'язку з її зверненням спадкової справи у ХДНК № 5 доведений Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 43092808 від 26.02.2016 року (а.с. 30). Як доведено матеріалами справи, 26.02.2016 року [PERSON] з метою оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] звернулася до державного нотаріуса ХДНК № 5 із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину і 10.10.2016 року отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з наступних підстав. Посилаючись на ст. 1298 ЦК України, главу 10 розділу 11 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», ст. 68 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зазначила, що у матеріалах спадкової справи відсутній документ, що підтверджує право власності [PERSON] та [PERSON] на спірний житловий будинок, а також відсутні документи, що мають підтвердити родинні відносини між [PERSON] і його батьками, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31) Розглядаючи справу, суд виходить з положень п.п. 3.1, 3.3 Роз'яснень Вищого Спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, а також п.п. 1, 2 ППВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», що якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, який підлягає розгляду у позовному провадженні, і що за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Також при вирішенні справи суд приймає до уваги положення п. 1 ППВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтями 234, 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, і які необхідні для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності незаперечних прав, коли законом не визначений інший порядок їх встановлення. Пунктом 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначений інший порядок їх встановлення. До того ж, п. 7 ППВСУ № 5 от 31.03.1995 року зі змінами № 15 от 25.05.1998 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, що суд розглядає справи про встановлення родинних відносин, якщо цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідно заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв'язку із втратою годувальника. В матеріалах справи на а.с. 32 знаходиться письмова відповідь державного архіву Харківської області за № 1-29/3-1510 від 29.07.2016 року, в якій зазначено, що у книзі реєстрації актів громадянського стану про народження по Пісочинській селищній раді Харківського району Харківської області за 1927 рік, які збереглися неповністю, запис про народження [PERSON] не виявлено. На підтвердження юридичного факту родинних відносин судом були допитані свідки [PERSON] і [PERSON], які довгі роки є сусідами позивачів і добре знають їхню родину. Так, свідок [PERSON], 1939 року народження, особисто була знайома з [PERSON] та його батьками, [PERSON] та [PERSON] Усі вони постійно спілкувалися, завітали один до одного, а тепер свідок відвідує їх на кладовищі, де поховані і її близькі. Свідок [PERSON] також підтвердила суду, що з 1982 року мешкає поруч з родиною позивачів, добре знала [PERSON], який був рідним сином [PERSON] і [PERSON] Приймаючи до уваги пояснення представника позивачів і свідків стосовно факту родинних відносин між [PERSON], 1927 року народження, померлим у 1998 році, та його батьками, [PERSON], 1894 року народження, померлим у 1946 році, та [PERSON], 1890 року народження, померлою у 1962 році, суд вважає цей факт доведеним в ході розгляду справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved