Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартиридо відповідачки [PERSON], де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачки виступає Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Зазначає, що в даній квартирі зареєстровані її син [PERSON], її внук [PERSON], її внучка [PERSON] та колишня дружина її сина [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу відповідачка залишилася проживати в спірній квартирі, однак вона часто вчиняє сварки, з'являється вдома в нетверезому стані, що негативно впливає на всіх членів сім'ї. Відповідачка жодним чином не бере участі в утриманні квартири, проведенні ремонту та оплаті комунальних послуг. Стверджує, що відповідачка не є членом її сім'ї, не проживає разом з нею та не веде з нею спільне господарство. Відповідачка заважає їй вільно користуватися спірною квартиро та не бажає в добровільному порядку виселятись з квартири. Позивачка зазначає, що підставами для позову є ст.391 ЦК України, оскільки позивачка являється власником квартири, та те, що на її вимогу як власника квартири, відповідно до ст.406 ЦК України, право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню. Вона не може реалізувати усі правомочності власника, а саме: вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, а тому змушена звернутись до суду. На основі наведеного, позивачка просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідачки на її користь судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. Ухвалою судді від 11 червня 2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири - відкрито. Ухвалою суду від 06 вересня 2018 року притягнуто до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Службу у справах дітей Чернівецької міської ради. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Доповнив, що позивачка є власником спірної квартири. Позивачка надавала згоду на вселення відповідачки до спірної квартири. Відповідачка з малолітньою донькою та повнолітнім сином на даний час проживають в квартирі. Відповідачка [PERSON] - це колишня невістка позивачки та відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР не є членом сім'ї позивачки. Підставами для позову є ст.391 ЦК України, оскільки позивачка являється власником квартири, та ст. 406 ЦК України. Позивачка знаходиться за кордоном. Відповідачка частково оплачувала комунальні послуги. Син позивачки бере активну участь в утриманні малолітньої доньки. У матері відповідачки є житло, проживання там брата відповідачки з сім'єю не перешкоджає там проживати і відповідачці також. Вона також там може проживати. Просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідачка доповнила, що в квартирі [ADDRESS] вона проживає приблизно 20 років. Вона з допомогою своєї матері, яка їй матеріально допомагала, робила капітальний ремонт в спірній квартирі. Позивачка проживає за межами України і за весь час була в Україні 3-4 рази. Позивачка влітку приїжджала, однак з нею не спілкувалась та виселятись не пропонувала. Вказала, що малолітня донька проживає разом з нею в одній кімнаті, вона за нею доглядає. ЇЇ колишній чоловік - син позивачки повідомив, що має іншу жінку. Аліменти на утримання доньки він сплачує, однак нерегулярно. Вона продавець-консультант, однак працює неофіційно. Після укладення шлюбу між нею та сином позивачки, позивачка дозволила їй проживати в спірній квартирі. З 28.08.2007 року вона, зі згоди позивачки, була зареєстрована в квартирі та проживає на даний час там разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] та повнолітнім сином [PERSON] Після розірвання шлюбу між нею та сином позивачки, вона з дітьми продовжує проживати в спірній квартирі. Зазначила, що під час проживання в спірній квартирі їй було призначено субсидію, вона регулярно оплачує комунальні послуги, хоча не зберегла всі квитанції. В неї наявні оригінали квитанцій. Оплату проводила вона, однак в більшості квитанціях вказано прізвище позивачки, оскільки на неї відкрито особовий рахунок. Вона згідно з вимогами ст.156 ЖК УРСР є членом сім'ї позивачки, а відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України малолітня дитина має проживати з батьками, в даному випадку з матір'ю, тим більше, що це дівчинка. Дійсно, в її матері є квартира по бульвару Героїв Крут в м. Чернівці, де проживає мати та брат з сім'єю. В неї іншого житла немає. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності, прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Свідок [PERSON] показала суду, що приблизно 20 років, а саме: з 1999 року донька з сином проживають по сусідству з сім'єю [PERSON]. Вона там постійно знаходиться. Вона бачила, як відповідачка проводила ремонт в спірній квартирі, їй помагав її батько. Ремонт проводився перед народженням доньки приблизно 8 років назад. Обоє дітей там народилися. Конфліктів не чула. Відповідачка постійно проживала і проживає в спірній квартирі. Вона неодноразово разом з відповідачкою оплачувала комунальні послуги у відділенні банку. Зі слів відповідачки, її мати давала гроші на проведення ремонту. Вона відповідачку постійно бачить з дітьми, більше ніж чоловіка. Свідок [PERSON] показала суду, що подружжя [PERSON] знає приблизно 20 років. Колишній чоловік відповідачки її бив. Відповідачка приблизно 8 років назад проводила ремонт в квартирі. Вона їй допомагала. Вони проживали в одному дворі. Були завезені будівельні матеріали, однак син позивачки відповідачці майже не допомагав з проведенням ремонту. Позивачка постійно проживає в Ізраїлі. Відповідачка утримає квартиру, старається для дітей. Син позивачки має іншу жінку, вони інколи беруть доньку з собою в «Сонячну долину». Мати відповідачки їй постійно матеріально допомагала, пересилала посилки. Відповідачка оплачує комунальні послуги, інколи вона зустрічалася з нею у відділенні банку. Свідок [PERSON] показала суду, що відповідачку знає приблизно 15 років, вона проживає в спірній квартирі приблизно 20 років. Позивачка виїхала за межі України на постійне місце проживання і залишила квартиру в поганому стані. Мати відповідачки передавала їй гроші з Італії і відповідачка проводила ремонт в спірній квартирі, в тому числі і замінювала вікна. Вона особисто їй допомагала. Сама позивачка приїздила на Україну чотири рази. Син позивачки працює тренером, однак у нього ніколи не було грошей. Позивачка сама просила відповідачку відремонтувати квартиру, однак грошей на це не давала. Свідок [PERSON] показала суду, що вона працює касиром у відділенні АТ «Ощадбанк» по вулиці Героїв Майдану, 244 м.Чернівці. Вона особисто приймала платежі від відповідачки за оплату комунальних послуг по спірній квартирі. Завжди комунальні послуги оплачувала відповідачка. В квитанціях, як правило, зазначається прізвище особи, на яку відкрито особовий рахунок. Один раз в місяць відповідачка здійснювала платежі у відділенні банку за комунальні послуги, це відбувалось протягом останніх п'яти років. Раніше відповідачка працювала в магазині «Леся» по вулиці Комарова м.Чернівці, тому вона її добре запам'ятала. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, представника відповідачки, свідків, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.01.1993 року (а.с.11), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2018 року (а.с.10). Спірна квартира розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку та складається з двох житлових кімнат, житловою площею 31,20 кв.м., загальною площею 60,1/55,5 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру (а.с.13-15). 02.10.1999 року син позивачки [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] Під час перебування в даному шлюбі у них народились двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідок про склад сім'ї КЖРЕП №17 від 14.05.2018 року (а.с.17) та від 31.01.2019 року (а.с.164) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - син, [PERSON] - невістка, [PERSON] - онук та [PERSON] - онука. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2017 року шлюб між сином позивачки [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано (а.с.16). Суд вважає, що посилання представника позивачки на те, що відповідачка [PERSON] не є членом сім'ї позивачки [PERSON] є безпідставним, оскільки за змістом частини четвертої статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідачка [PERSON] у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є колишнім членом сім'ї позивачки, як власника квартири, оскільки вселилася та зареєстрована у спірній квартирі за згодою власника, після укладення шлюбу з її сином, тобто як член сім'ї власника житла. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22.11.2018 року по справі №591/4595/16-ц. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно роз'яснень, викладених в пунктах 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», з подальшими змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] надала згоду як власник на реєстрацію та проживання в [ADDRESS] відповідачки [PERSON] Посилання позивачки [PERSON] в позовній заяві на те, що відповідачка [PERSON] не бере участі в утриманні квартири та оплаті житлово-комунальних послуг є безпідставним, оскільки як вбачається з повідомлень про призначення субсидії на житлово-комунальні послуги від 06.10.2016 року, від 22.10.2016 року, від 20.11.2016 року та від 01.08.2018 року (а.с.46-48, 120), саме відповідачка [PERSON] зверталася про призначення субсидії за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до дублікатів квитанцій (а.с.49-55, 92-103, 119) відповідачка [PERSON] оплачувала плату за комунальні послуги по спірній квартирі. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як встановлено судом, місце проживання малолітньої дитини судовими рішеннями не встановлено, однак як вбачається з копії рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.04.2018 року, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON], тобто малолітня донька проживає зі своєю матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, а тому, суд вважає, що виселення відповідачки зі спірної квартири порушить права малолітньої доньки [PERSON]. Відповідно до п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Суд вважає, що ні позивачкою [PERSON] ні її представником не надано доказів того, що відповідачка [PERSON] руйнує та псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття. Посилання позивачки [PERSON] в позовній заяві на те, що відповідачка [PERSON] не бере участі в проведенні ремонту в квартирі є безпідставним та спростовується копіями повідомлень про поштові перекази на ім'я [PERSON] (а.с.41-45) та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні. Крім того, як вбачається з акту Приватного підприємства «Порядок в домі» №32 від 01.02.2019 року (а.с.163а) [PERSON] утримує квартиру [ADDRESS] в належному санітарно-технічному стані, дбає про справність обладнання в квартирі, при виникненні необхідності виконує ремонтні роботи, а також заміну обладнання та конструктивних елементів квартири (вікна та інше). Суд вважає, що позивачкою [PERSON] не доведено, що діями відповідачки [PERSON] порушується право власності чи право законного володіння позивачки, оскільки відповідачка, проживаючи в квартирі, оформила субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, добросовісно оплачує комунальні послуги, будь-яких доказів щодо реальної небезпеки порушення прав власності зі сторони відповідачки, позивачкою не надано. Крім того, у відповідачки [PERSON] іншого житла немає, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.09.2018 року (а.с.83). Посилання представника позивачки [PERSON] на те, що право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до ст.406 ЦК України спростовується вищезазначеними доказами, адже відповідачка [PERSON] не вибувала із спірної квартири, в неї немає іншого житла, яке б належало їй на праві власності, вона проводила ремонтні роботи в квартирі, регулярно здійснює оплату за житлово-комунальні послуги та вчиняє всі дії по збереженню квартири в належному стані та покращенню умов проживання для дітей. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Виселення відповідачки [PERSON] буде становити для малолітньої [PERSON] надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, який полягає у розлуці матері і дитини, що суперечить моральним засадам суспільства та не є необхідним у демократичному суспільстві. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №711/4431/17. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником позивачки [PERSON] не надано суду жодних доказів, якими б підтверджувалися заявлені позовні вимоги. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а тому не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed