Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача - Закутинецької сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на нежитлову будівлю млин, загальною площею 10,7 кв.м., який розташований за адресою: вул. Лесі України, буд.25 в с. Сингаївка Бердичівського району Житомирської області. Позов мотивований тим, що позивачка звернулась до комітету співвласників майнових паїв с. Сингаївка, Бердичівського району Житомирської області щодо продажу їй приміщення непридатного до експлуатації, а саме колишнього млина, розташованого неподалік башти Рожковського на території колишнього колгоспу в с. Сингаївка. Рішенням засідання комітету спілки співвласників майнових паїв с. Сингаївка, Бердичівського району від 23.10.2016 року вирішено продати позивачці будівлю вищевказаного млина по ціні 1.000,00 грн., нею також було замовлено технічну документацію на вказану будівлю, яку було в жовтні 2016 року виготовлено. З метою реєстрації права власності на належну їй нежитлову будівлю (млин) на підставі протоколу зборів співвласників майнових паїв, позивачка звернулась до відділу з питань державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, проте їй було відмовлено у реєстрації у зв'язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам встановленим ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Викладені у позові обставини підтверджуються технічним паспортом на нежитлову будівлю (млин), рішенням засідання комітету спілки співвласників майнових паїв від 23.10.2016 року, заявою позивачки від 20.10.2016 року про розгляд питання щодо продажу млина, листом №85/01-25 від 25.11.2016 року відділу з питань державної реєстрації Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримали та просила суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак надав до суду письмову заяву, в яких просить суд справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги визнав. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Частина 1 статті 8 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частина 2 цієї ж статті говорить, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин, вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачає, що одним із способів захисту цивільного права є визнання права, в тому числі і визнання права власності. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені випадки оформлення права власності на нерухоме майно з видачею відповідного свідоцтва. Так, пунктами четвертим та п`ятим частини першої вказаної норми встановлено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема фізичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується); фізичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами, отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм. Ч.1 ст.392 Цивільного кодексу України містить положення про те, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як вказано в п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до п.28 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно» і «Порядку надання інформацій з державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України за № 868 від 17.10.2013 року, підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та їхніх речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.61 ЦПК України, є обовязковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов.

Outcome: approved