Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивачка 12.06.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини без згоди батька, для виїзду за кордон України (за межі України), в тому числі і до дальнього зарубіжжя, а саме: до Угорщини, Турецької Республіки, Арабської Республіки, Єгипту, Сполученого Королівства Британії і Північної Ірландії, Федеративної Республіки Німеччини, Французької Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Молдова, Румунії, Чеської Республіки, Фінляндської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Російської Федерації, Грузії, Сполучених Штатів Америки, Канади, в супроводі матері - [PERSON], або у супроводі нотаріально уповноважених нею осіб, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. У судове засідання позивачка не з'явилась, проте надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просила надати дозвіл на виїзд її доньки за кордон, зазначила, що часто виїжджає до Російської Федерації, Криму, Туреччини, Єгипту. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Сповіщався за допомогою повідомлення, розміщеного на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.2002 року, який заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2016 року було розірвано (справа №522/10130/16-ц). Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають доньку - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 11.07.2003 року відділом реєстрації актів про народження у м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим, Україна). Згідно довідок №0000189731, №0000189725 від 25.04.2017 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] взяті на облік як внутрішньо перемішені особи з 25.04.2017 року, вони раніше проживали в [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу сторони відносини не підтримують та відповідач відмовляється від надання дозволу на виїзд дитини за межі України. Таким чином позивачка позбавлена можливості вільного переміщення з неповнолітньою донькою через кордон без згоди батька, і позивачка не має відомостей щодо його фактичного місцезнаходження. Відповідно до положень ст.. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, які проживають окремо, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України зазначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з частиною 3 статті 313 ЦК України: «Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ вбачається : «За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду». Крім того, згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 вбачається: «виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків із зазначення у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску». У той же час, згідно до змісту цих спеціальних норм ЦК та Закону передбачається, що дитина має «право на виїзд» при наявності дозволу на виїзд одного з батьків. Тобто, ці норми не передбачають ніякі обмеження ні у часі (періоді) ні у кількості країн. Поряд з цим, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Отже, для отримання позитивного рішення в суді стороні необхідно довести ті обставини, що виїзд дитини за кордон буде відповідати їхнім інтересам і надання дозволу сприятиме реалізації прав дітей. Доказами у даній справі є документ, що підтверджують наявність місця проживання, навчання дитини. Обов'язковим є зазначення періоду, на який надається дозвіл, а також визначення країн, для виїзду до яких дозвіл надається. Згідно з ст.. 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону України, оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27. 01. 1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-ти річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-ти річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним з таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а уразі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що діючим законодавством не передбачено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20. 11. 1989 року, діючої в Україні з 27. 09. 1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько особисто, а також батьки в загалом несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Держави-учасники докладають усіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування, згідно з ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини. Таким чином, надання дозволу на виготовлення проїзного документу особи, що не досягла 16-ти річного віку, для виїзду за кордон України, без згоди, не є дозволом на перетинання кордону дитиною, а лише дає таку можливість за згодою батьків або за рішенням суду. Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження те, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон України у супроводі матері суперечитиме інтересам дитини. При цьому, істотне значення для вирішення справи має той факт, що малолітня дитина проживає разом з матір'ю. Судом не встановлено підстав або обставин, що могли бути витлумачені судом як такі, що є перешкодою для надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон; судом також не вбачається намагання позивача порушити права дитини або його батька у зв'язку з вірогідним виїздом дитини за кордон; суд також не вбачає передумов того, що дитина не повернеться в Україну за місцем свого постійного проживання тощо. Таким чином, враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі та їх малолітня дитина постійно проживає з позивачкою, оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за межі України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON]. Щодо надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, то суд відмовляє у задоволенні цієї частини позову та надає дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], [INFO], або у супроводі нотаріально уповноважених нею осіб, без дозволу та супроводу батька дитини - [PERSON], за межі України до Російської Федерації, Республіки Білорусь, Єгипту строком на 1 (один) рік з моменту набрання рішенням законної сили. Крім того, позивачка у майбутньому не позбавлена права та можливості звернутися до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за межі України з наданням нового строку. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Автономну республіку Крим віднесено до тимчасово окупованої території України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. На тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 722 від 16.09.2015 року, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Таким чином, суд вважає можливим і задовольнити вимогу щодо дозволу на виїзд позивачки разом з донькою до Автономної Республіки Крим. Стосовно інший країни, зазначених у прохальній частині позову, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки судом за розглядом справи не встановлено необхідності виїзду дитини до зазначених країн. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial