Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивачі звернулись з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами за набувальною давністю. Посилаються на таке. [PERSON] з 05.03.1984 року прожаває та зареєстрована в житловому будинку літера «А», який розташований на земельній ділянці площею 0,0558 га по вул.. Кедрова, 2 «З» в м. Запоріжжя. [PERSON] з листопада 2000 року зареєстрована у житловому будинку літера «Б», що розташований на земельній ділянці площею 0,0558 га по вул.. Кедровій, 2 «З» в м. Запоріжжя. позивачі є рідними сестрами. Будинок по адресою: м. Запоріжжя, вул.. Кедрова, 2 «З», був наданий їх батькам, які померли. Батьки не оформляли право власності на ці житлові будинки. Вважали, що саме батьки є власниками цього будинку. Запорізька міська рада право власності на ці будинки також не зареєструвала. Тому позивачі вважають, що набули право власності на ці будинки за набувальною давністю. Просять визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на обєкт нерухомості житловий будинок з господарськими спорудами: житловий будинок літера «А», житлову прибудову літера «А1», сарай літера «Г», навіс літера «И», літня кухня літера «В», вбиральня - літера «З», погріб з шийкою літера «пг», душ літера «К», водопровід №2, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0558 га за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Кедрова, 2 «З» та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на обєкт нерухомості: житловий будинок з відповідними господарськими будівлі та спорудами, а саме: житловий будинок літера «Б», вбиральня літера «Ж», замощення літера «І», водопровід №6, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0558 га за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Кедрова, 2 «З». В судовому засідання позивачі позов підтримали. Відповідач не направив свого представника в судове засідання, про час та місце був сповіщений належним чином, про що мається повідомлення про вручення рекомендованого листа. Відповідач, який належним чином сповіщений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку з чим на підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу в заочному судовому засіданні на підставі наявних у ній доказів, проти чого не заперечує позивач. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], зареєстрована за адресою: м Запоріжжя, вул.. Кедрова, 2 «З» з 14.11.2000 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №217/83 від 24.04.1997 року «Про надання в постійне користування земельної ділянки по вул.. Кедровій, 2 «З» гр. [PERSON]М.» надане в постійне користування [PERSON] земельну ділянку по вул.. Кедровій, 2 «З» площею 558 кв. м (а.с.16). Державним актом ЗП 23-000218 на право постійного користування землею підтверджується, що [PERSON] земельна ділянка площею 0,0558 га, розташована в м. Запоріжжя, по вул.. Кедрова, 2 «З» надана в постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.18). З документів, долучених до справи, вбачається, що [PERSON] є матірю позивачок (а.с. 40, 41, 44). [PERSON] померла 23.05.2011 року (а.с.43). [PERSON], помер 18.11.1992 року (а.с.42). Згідно технічного паспорту на житловий будинок по вул.. Кедровій, 2 «З» на земельній ділянці містяться житловий будинок літера «А», житлову прибудову літера «А1», сарай літера «Г», навіс літера «И», літня кухня літера «В», вбиральня - літера «З», погріб з шийкою літера «пг», душ літера «К», водопровід №2, житловий будинок літера «Б», вбиральня літера «Ж», замощення літера «І», водопровід №6. Але правовстановлюючих документів, на ці будинки та споруди суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може виникнути з сукупності певних юридичних фактів: законності обєкту володіння, добросовісності володіння, відкритості володіння, давності володіння та його безперервності (тобто строку володіння), які повинен довести позивач. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено у ч.1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави, тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно. Позивачі в справі знали, хто є побудовані за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Кедрова, 2 «З» споруди є самовільними, що побудували їх померлі батьки, тому підстав вважати позивачок добросовісними володільцями лише на підставі того, що вони проживали та зареєстровані за цією адресою не має. Враховуючи положення статтей 335 і 334 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. З огляду на положення ст. 376 ЦК України право власності за набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотним порушенням норм і правил. Суд вважає, що всі будівлі та споруди, які розміщені на земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, по вул.. Кедрова, 2 «З» є самовільним будівництвом виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено, що особа, яка здійснила, або здійснює самовільне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України). Як вбачається зі змісту ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених цією статтею, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; за особою власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 301 Закону від 20 квітня 2000 р. №1699-III «Про планування і забудову територій», ст. 18 Закону від 16 листопада 1992 р. №2780-XII «Про основи містобудування» будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. N 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Порядком надання архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного забезпечення обєкта архітектури і визначення розміру плати за їх видачу, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1999 р. №2328, встановлюється єдина процедура розроблення і надання замовникам архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного забезпечення об'єкта архітектури (далі - технічні умови), склад вихідних даних на проектування (далі - вихідні дані), зміст, визначення розміру плати за їх видачу. Архітектурно-планувальне завдання надається на проектування об'єктів архітектури (будинків і споруд житлово-цивільного, комунального, промислового та іншого призначення, капітального ремонту (далі - будівництво). Як вбачається з матеріалів справи, самовільне будівництво до експлуатації в установленому законодавством порядку не приймалось, належно затвердженого проекту будівництва та дозволу на будівництво з органів місцевого самоврядування та на виконання будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю не отримувалось. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання його права власності, якщо це право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також при втраті документа, який засвідчує право власності. Як вбачається з пояснень позивачів, їхо право власності на зазначені самовільно збідовані будівлі ніким не оспорюється, існує певний порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яким є оспорювані самовільні будови, виконати умови якого позивачі не побажав,суд вважає, що звертаючись до суду із вказаним позовом позивачі намагаються обійти встановлений законодавством порядок. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed