Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнили, та в кінцевому, просять ухвалити рішення, яким примусово вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні даною квартирою; позбавити [PERSON] права користування квартирою № 46 в будинку № 112 по вул. Личаківській у м. Львові шляхом виселення її та будь-яких інших осіб, які проживають в ній на стадії виконання рішення; зняти з реєстрації місця проживання у ДМС [PERSON] за адресою м. Львів, вул. Личаківська, 112/46; стягнути з [PERSON] заборгованість по комунальних послугах у розмірі 2004,74 грн. та моральну шкоду на корить [PERSON] в розмірі 15\~000 грн., на користь [PERSON] в розмірі 10\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що [PERSON], який є батьком позивача [PERSON] та братом позивача [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Після його смерті 05.08.2012р. відкрилась спадщина, до якої в тому числі входила вказана квартира. Спадкоємцями за законом були батьки померлого, позивач як рідна донька та відповідач як дружина. Мати померлого [PERSON] свою частку у спадщині в розмірі 1/4 подарувала своїх дочці, яка одночасно є рідною сестрою померлого позивачу [PERSON] Позивач [PERSON] набула право власності на 1/4 частки в порядку спадкування після смерті батька. Іншим співвласником цієї квартири, якому також належить 1/4 частки є відповідач. Позивач [PERSON], будучи співвласниками цієї квартири, має законне право на проживання в ній, однак відповідач чинить перешкоди в реалізації такого права. Іншого житла вона не має, у звязку з чим вимушена проживати в м. Києві разом з тіткою. Вважають, що відповідач втратила право користування цією квартирою, оскільки спадкових прав не оформила,а відтак, не вважається співвласником. Крім цього, як їй стало відомо, в квартирі проживають квартиранти, з яких відповідач отримує незаконний дохід. У звязку з протиправними діями відповідача, [PERSON] вимушена в судовому порядку просити вселення у квартиру та усунення перешкод в користуванні власністю, позбавивши одночасно відповідача права користування цією квартирою шляхом виселення її та інших осіб, а також зняття з реєстрації. Через те, що у відповідача існує заборгованість за житлово-комунальними послугами, просять стягнути таку в примусовому порядку, оскільки в подальшому, така заборгованість може бути стягнута з них як із співвласників. В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди покликаються на те, що через протиправні дії у них вимушено змінився ритм життя, погіршився стан здоровя. [PERSON] фактично чотири роки не мала місця проживання. За весь цей час пережили душевні страждання та постійні нервові зриви, у звязку з чим оцінюють моральні збитки до суми 25\~000 грн. Для позивача [PERSON] душевні страждання виразились у відсутності місця проживання. Позивач [PERSON] зазнає моральних збитків у звязку з постійним переживанням за племінницю. Обоє страждають від того, що позбавлені права власності. Перша оцінює моральні збитки до суми 15\~000 грн. Друга до суми 10\~000 грн., які просять стягнути з відповідача в примусовому порядку. В судовому засіданні позивачі, а також їх повноважний представник згідно договорів про надання правової допомоги від 02.06.2016р. адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не зявилась повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. За погодженням з позивачами суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 436/2012, заведеної після смерті [PERSON], висновки перевірок правоохоронних органів з приводу звернень позивачів на протиправні дії відповідача, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру від 22.08.2008р. (а.с.5), квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON], який помер 05.08.2012р., що стверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть (а.с.6). Відповідно до матеріалів спадкової справи (а.с.1, 3, 7 спадкової справи), як спадкоємці першої черги за законом, з заявою про прийняття спадщини звернулись дружина померлого [PERSON] відповідач в справі, матір померлого [PERSON], донька померлого [PERSON] позивач в справі. Батько померлого [PERSON] після відкриття спадщини помер до її прийняття, у звязку з чим в порядку спадкової трансмісії з заявою про прийняття спадщини звернулась позивач [PERSON] (а.с.2 спадкової справи). При цьому, батько померлого ще за життя нотаріально засвідченою заявою від 02.10.2012р. (а.с.47 спадкової справи) відмовився від частки у спадщині після смерті свого сина на користь дружини померлого відповідача [PERSON] Після закінчення судових спорів щодо спадкової маси, позивачу [PERSON] 28.04.2016р. видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.7), яка складається з 1/4 частки квартири [ADDRESS]. Крім цього, таке свідоцтво видано іншому спадкоємцю першої черги за законом матері померлого [PERSON] (а.с.65 спадкової справи). Згідно копії договору дарування від 13.05.2016р. (а.с.10), остання подарувала свою частку в згаданій вище квартирі позивачу [PERSON] Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому,\~відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] баба позивача [PERSON], підтвердила, що відповідач чинить перешкоди в доступі до квартири. Свідок [PERSON] товариш позивача [PERSON] суду пояснив, що остання, не маючи можливості потрапити до власного помешкання неодноразово зверталась до нього за допомогою. Сам він проживає у притулку. Позивач навідувалась до нього як відвідувач, після чого забезпечував останній місце для ночівлі. Неодноразово чув він позивача, що її мачуха не надає доступу до квартири. Згідно результатів перевірки правоохоронними органами звернень позивача [PERSON] щодо протиправних дій відповідача ЄО № 9420 від 28.04.2016р., відповідач в письмових поясненнях вказала, що позивач у 2008 році знята з реєстрації, а питання спадщини, яку вона отримала після смерті батька розглядається в судовому порядку. Доказів про відсутність у позивача перешкод в користуванні власністю в ході проведення перевірки здобуто не було. Практично аналогічними є результати перевірки таких самих звернень іншого співвласника позивача [PERSON], про що правоохоронним органами складено висновки ЄО № 1453 від 02.03.2013р. та ЄО № 10496 від 13.05.2016р. Таким чином, суд вважає доведеним, що позивачу [PERSON] з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні власністю часткою квартири [ADDRESS], які проявляються у тому, що остання через протиправні дії відповідача не має доступу до цієї квартири. Через відсутність доказів протилежного, з метою захисту абсолютного права власності позивача [PERSON], суд знаходить обґрунтовану вимогу про її вселення у квартиру та зобовязання відповідача не чинити перешкоди у користуванні нею, через що вказану вимогу задовольняє в повному обсязі. У звязку з цим, обґрунтованою, однак такою, що підлягає до часткового задоволення слід визнати вимогу про стягнення моральної шкоди. Так, відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому, в тому числі моральної шкоди. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в ЦК України, зокрема, у ст. 23 зазначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, пята). У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в. п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На переконання суду, протиправні дії відповідача, факт вчинення яких слід вважати доведеним, і які полягають у позбавленні позивачів права власності, яке за своїм характером є абсолютним, вкрай негативно вплинуло на останніх, спричинило у них виключно негативні емоції, душевні страждання та переживання. Позивач [PERSON] у звязку з чим була позбавлена гарантованого ст. 47 Конституції України права на житло. Однак, розмір моральної шкоди обрахований позивачами до стягнення на думку суду є завищеним, і не відповідає засадам розумності та справедливості. Суд не може погодитись з аргументами позову про те, що перебування квартири в такому стані змушувало жити позивача під загрозою виселення. В даному випадку, суд не вбачає обставин невизначеності житлового питання. При визначенні розміру моральних збитків суд виходить з п. п. 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної\~ (немайнової) шкоди». Відповідно до Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін\~ у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Таким чином, аналізуючи докази в справі, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення суми завданої моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, і матеріальний еквівалент такої шкоди, який на користь позивача [PERSON] становить 5 000 грн., а на користь іншого співвласника позивача [PERSON] 1000 грн. буде відповідати вимогам розумності і справедливості та обєктивно відповідатиме характеру та обсягу їх страждань. Інші вимоги позовної заяви до задоволення не підлягають. Так, як уже зазначалось вище, одним із спадкоємців майна [PERSON], якому на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] є відповідач. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 01.01.2004р. визначений Главою 87 Книги Шостої ЦК України. Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини, за правилами ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ч. 1 ст. 1268 ЦК України. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Тобто, до отримання свідоцтва про право на спадщину, що слід вважати оформленням спадкових прав, спадкоємець хоч і не володіє правом власності, проте володіє субєктивним правом на набуття цього права. Доказів про те, що відповідач одержала свідоцтво про право на спадщину в матеріалах цивільної, а також спадкової справ відсутні. Однак, ця обставина не виключає належності відповідача права на спадщину. В такому випадку, спадкоємець, який зволікає з отриманням свідоцтва про право на спадщину не може бути визнаний таким, що втратив право користування майном відносно якого такий спадкоємець володіє субєктивним правом на набуття права власності. Тому, вимоги про позбавлення відповідача права користування квартирою, її виселення та зняття з реєстрації не підлягають задоволенню. Аналогічно, не підлягає до задоволення вимога про виселення будь-яких інших осіб, які проживатимуть в квартирі на момент її виселення, оскільки належними та допустимими доказами не доведено факт незаконного проживання в цій квартирі невідомих осіб. У випадку, якщо така обставина після вселення знайде своє підтвердження, позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, які чинитимуться з боку таких осіб. Що стосується вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, її також слід залишити без задоволення. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обовязок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. За змістом цього Закону, обовязок щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги існує у споживача перед виконавцем або виробником, які надають або ж створюють ці послуги. Відтак, правом вимоги стягнення цієї заборгованості наділений виключно виробник або виконавець житлово-комунальних послуг, а не співвласник квартири. Позиція сторони позивачів про те, що після вселення вимога про стягнення заборгованості буде предявлення до них є безпідставною, оскільки споживачем, який за правилами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» несе обовязок з оплати житлово-комунальних послуг, відповідно до визначення, що міститься в ст. 1 цього Закону визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Тому, дану вимогу також слід залишити без задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Враховуючи, що даним судовим рішенням задоволені дві позовні вимоги майнового та немайнового характеру, судовий збір в розмірі 1102,40 грн., сплата якого підтверджується відповідним квитанціями (а.с.1, 22) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON], яка згідно цих квитанцій його сплатила. За правилами ч. 3 цієї статті, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду та витрати, повязані із залученням свідків. Згідно долучених стороною позивачів документів (а.с.93, 94, 96 98, 100, 101, 102), окрім витрат на сплату судового збору, останні понесли витрати на правову допомогу в загальному розмірі 3130,60 грн. Враховуючи, що такі витрати належним чином підтвердженні відповідними квитанціями, розрахунками та актами виконаних робіт (а.с.91, 92, 95, 97, 99), їх також належить стягнути з відповідача на користь позивачів в рівних частках на кожного. Крім цього, до матеріалів справи долучені копії проїзних квитків (а.с.103-106), які підтверджують витрати, повязані з явкою до суду позивача [PERSON] та свідка [PERSON] на загальну суму 2171,51 грн. Оскільки процесуальне законодавство відносить вказані витрати до судових витрат, їх також належить стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON], яка їх понесла. При цьому, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 85, ч. 5 ст. 86 ЦПК України, судом перевірено граничний розмір цих витрат і такий відповідає граничним розмірам, які встановлені постановою КМУ № 590 від 27.04.2006р. «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» та постановою КМУ № 98 від 02.02.2011р. «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів». На підставі наведеного та

Outcome: partial