Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Лебединська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області про витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння. В позовній заяві вказують, що [INFO] померла [PERSON] , яка доводилася їм матір`ю та дружиною відповідно. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в с. Перегонівка Кобеляцького району Полтавської області. Вказаний будинок на підставі договору дарування від 03.11.1992 їй подарував її рідний батько [PERSON] . Вказаний будинок був побудований в 1961 році [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] , та відповідно був спільним майном цього подружжя. З моменту отримання у дар будинку [PERSON] заволоділа ним як власник з усією повнотою правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. За згодою [PERSON] її батько [PERSON] користувався будинком для свого проживання. У травні 1993 року він одружився з [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON] ), яка так само за згодою [PERSON] була зареєстрована та проживала у цьому будинку. Влітку 2008 року [PERSON] попросив у [PERSON] оригінал договору дарування на будинок (начебто для оформлення субсидії чи пільг по сплаті житлово-комунальних послуг) і не повернув його. [INFO] [PERSON] помер. Після цього [PERSON] як власник будинку дозволила проживати у своєму будинку [PERSON] , оскільки завжди підтримувала з нею добрі відносини і довіряла їй. [INFO] [PERSON] померла, після чого її син [PERSON] вивіз із будинку усі речі та оголосив будинок у продаж, а сам поїхав із села, нікому не повідомивши свого місця перебування. Із довідки Комунального підприємства «Кобеляцьке бюро технічної інвентаризації» та доданих до неї копій правовстановлюючих документів на будинок позивачі дізналися про те, що вже після дарування будинку у листопаді 1992 році своїй дочці [PERSON] , [PERSON] у серпні 2008 році на своє ім?я оформив свідоцтво про право власності на цей же будинок. А протягом наступного року, із жовтня 2008 року по листопад 2009 року, цей будинок в нотаріальному порядку був поділений та двічі подарований і цей час належить [PERSON] . Позивачі просять суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.08.2008, видане Кіровською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований по [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований по [ADDRESS] та повернути [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями [PERSON] , яка померла [INFO] , якій воно належало на праві власності на підставі договору дарування від 03.11.1992 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідченого у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів за реєстраційним номером № 164. Ухвалою судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 березня 2020 року провадження по даній справі відкрито та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 липня 2020 року по даній справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] , адвокат Галушко С.С. надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачів, позовні вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, в судове засідання не з`явився, від сільського голови надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. На підставі ст. 280 ЦПК України судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 18), яка доводилася [PERSON] та [PERSON] відповідно матір`ю та дружиною (а.с. 19-20). Спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та син [PERSON] , які прийняли спадщину шляхом вступу та управління майном (а.с. 21). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в с. Перегонівка Кобеляцького району Полтавської області, який належав їй на підставі договору дарування від 03.11.1992. Відповідно до договору дарування від 3.11.1992 р. [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] жилий будинок з господарськими побудовами, що належить йому на підставі особистої власності згідно з записом в погосподарській книзі № 9/353 Кіровської сільської Ради народних депутатів. Будинок розташований в с. Перегонівка Кобеляцького району Полтавської області. Цей договір нотаріально посвідчений у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області, зареєстровано в реєстрі за № 164 (а.с. 30). З довідки Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 04.02.2020 р., вбачається, що згідно погосподарської книги №7, в с. Перегонівка жилий будинок з погосподарськими побудовами, який був подарований [PERSON] своїй дочці [PERSON] , на підставі договору дарування від 03 листопада 1992 року, нотаріально посвідченого у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області та зареєстрованого в реєстрі за №164, дійсно розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). З довідки Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 27.12.2019 та погосподарської книги, особового рахунку № [NUMBER] вбачається, що в погосподарській книзі за 1992 р. проведено запис в 111 відділі «Житловий будинок в особистій власності господарства», про те, що будинок подарований [PERSON] , договір дарування від 3.11.1992 р. (а.с. 22-28). Відповідно до ст. 243 ЦПК України в редакції 1963 р., що діяв на час виникнення правовідносин, договір дарування вважався укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовується правила ст. 227 цього Кодексу. Ст. 227 ЦПК України в редакції 1963 р. передбачає, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Судом встановлено, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчений, зареєстрований у виконавчому комітеті Кіровської сільської Ради народних депутатів Кобеляцького району Полтавської області. А відтак [PERSON] була повноправним власником цього будинку. Постановою від 08.02.2020 р. державний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] в зв`язку з неналежністю житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями не спадкодавцю, а [PERSON] (а.с. 41). З довідки виконкому Лебединської сільської ради від 27.12.19 вбачається, що [PERSON] одружився з [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ) 14.05.1993 р. (а.с. 22). З свідоцтва про право власності та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 8.08.2008 вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташований в [ADDRESS] (а.с. 33, 34). З договору про поділ майна подружжя від 23.10.2008 р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] здійснили поділ житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] набув право власності на 1/2 частку, а [PERSON] на 1/2 частку зазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями (а.с. 35-36). З договору дарування від 20.11.2008 вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 37-38). З договору дарування від 30.11.2009 вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 39). З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2009 вбачається, що власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 40). На підставі вищевикладеного судом встановлено, що [PERSON] , будучи дієздатною особою, знаючи та усвідомлюючи той факт, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] йому не належить, а належить на праві власності його дочці [PERSON] на підставі підписаного ними обома договору дарування від 03.11.1992 р., незаконно заволодів цим будинком шляхом безпідставного оформлення на своє ім?я свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.08.2008 р., виданого Кіровською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області, що в подальшому призвело до неодноразового переоформлення права власності на цей будинок. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1, ч.5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України від 1969 року (діючий на час побудови житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16): 142.Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 143.Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 144.У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 145. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). 146.Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року у справі №127/17971/15-ц, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Згідно з роз?ясненнями, викладеними в п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, судом достовірно встановлено, що [PERSON] незаконно заволодів будинком шляхом оформлення свідоцтва про право власності на нього оскільки цей будинок з 3.11.1992 належав на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними в судовому засіданні та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Outcome: approved