Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину домоволодіння, про визнання права власності на ? частину земельної ділянки, про виділ ? частини домоволодіння та поділ домоволодіння в натурі. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область [ADDRESS] виділити [PERSON] в натурі 1/2 частину домоволодіння яке розташоване за адресою: [ADDRESS]; виділити [PERSON] в натурі 1/2 частину домоволодіння яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Суд, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 27 квітня 1996 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 27 квітня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська, актовий запис №105. Під час шлюбу було придбано житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджуються договором купівлі-продажу житлового будинку від 20 вересня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори, та зареєстрованим в реєстрі за 3218. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська у справі № 2-4247/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON], - розірвано. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 71 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ст. 376 ЦК України). Таким чином, житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області придбаний сторонами в період шлюбу, являється спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу відповідно до ст. 70 СК України. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, втримання та збереження спільного майна. Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ст. 143 ЦПК України). Призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (ст. 145 ЦПК України). За час слухання справи за клопотанням позивачки судом призначалася судова будівельно-технічна експертиза. 11 вересня 2014 року цивільна справа була повернута до суду без виконання ухвали суду про призначення експертизи, оскільки експерту не надано наступні документи - технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області в натурі (на місцевості), затверджену в установленому законом порядку; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області; кадастровий план земельної ділянки [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області в масштабі /1:200/ з вказівкою існуючих меж та розмірів земельної ділянки та усіх прив'язок існуючих будівель та споруд; даних стосовно фактичних площ та меж земельних ділянок власників, якими вони користуються на момент проведення зйомки. Таким чином, оскільки будівельно-технічна експертиза не проведена, суд не має можливості задовольнити позовні вимоги позивачки у частині виділення їй в натурі 1/2 частини житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та земельної ділянки [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України). В порушення вимог ч.3 ст. 60 ЦПК України позивачкою не доведені обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір, суду не надано жодних правовстановлюючих або будь-яких інших документів на земельну ділянку по [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області, у зв'язку з чим суд не знаходить обґрунтованих та законних підстав для задоволення позову у частині визнання права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та виділ її в натурі.

Outcome: partial