Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень (а.с.6-9) просять суд: - визнати незаконними дії державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції (далі Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ) [PERSON], вчинені при примусовому виконанні виконавчого листа №2-114 від 12.01.2012р., виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська, при винесенні Постанови про звернення стягнення на майно боржника від 24.07.2013р.; - визнати незаконним звернення стягнення на арештоване державним виконавцем Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ нерухоме майно 3/8 частки квартири, розташованої за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Димитрова, 7-18, що на праві власності належать позивачу [PERSON]; - визнати недійсними прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна - 3/8 часток квартири, розташованої за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Димитрова, 7-18, проведені Філією 04 Приватного підприємства «[PERSON]Ш.» 17.09.2013р., 04.11.2013р., 11.12.2013р. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі (кожен) посилаються на те, що, позивачі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Димитрова, 7-18, яким, на праві спільної часткової власності належать: позивачу [PERSON] 3/8 частин вказаної квартири; позивачу [PERSON] 1/4 частина вказаної квартири; позивачу [PERSON] 3/8 частин вказаної квартири. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Разом з цим, порушуючи вимоги ст.ст.358, 366 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження» та положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом МЮУ N 512/5 від 02.04.2012р., державний виконавець Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ [PERSON] наклала арешт на частину вищевказаної квартири, що на праві власності належить позивачу [PERSON], та, 24.07.2013р. винесла постанову про звернення стягнення на арештоване майно, чим фактично порушила права позивачів, як співвласників вищевказаної квартири, які, відповідно до ст.362, 366 ЦК України, мають переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. При цьому, постанова державного виконавця про звернення стягнення на майно боржника від 24.07.2013р. не була внесена державним виконавцем до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, а також, не була вручена боржнику позивачу [PERSON] Крім того, кредитор [PERSON], згідно ст.366 ЦК України, до судових органів з позовом щодо звернення стягнення на частку у спільному майні, що належить боржнику [PERSON] не звертався, а, співвласникам не було запропоновано придбати частку боржника. До того ж, ні Закон України «Про виконавче провадження», ні вищезазначена Інструкція не передбачають порядок звернення стягнення на частку у майні, що є спільною частковою власністю. Таким чином, вказані обставини є підставою для визнання дій державного виконавця при винесенні Постанови про звернення стягнення на майно боржника від 24.07.2013р. - незаконними, а також для визнання незаконним звернення стягнення на арештоване державним виконавцем майно. Крім того, при проведенні 17.09.2013р., 04.11.2013р., 11.12.2013р. прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна позивача [PERSON], відповідачем - приватним підприємством «Нива-В.Ш.» не було дотримано встановлених законодавством правил проведення прилюдних торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерство юстиції України N 68/5 від 27.10.1999р., що, в свою чергу, є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позов свого довірителя, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позов свого довірителя, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, де також зазначив, що, підтримує позов в повному обсязі та наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. В судове засідання представник відповідача - Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ не з'явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, та письмові заперечення на позов (а.с.103-105). В судове засідання представник відповідача - Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» не з'явився, про час і місце розгляду справи був неодноразово повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час і місце розгляду справи був неодноразово повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачам, на праві спільної часткової власності належить квартира, розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Димитрова, 7-18. При цьому, позивач [PERSON] є власником 3/8 частин вказаної квартири; позивач [PERSON] власником 1/4 частини вказаної квартири; позивач [PERSON] власником 3/8 частин вказаної квартири. 24.10.2012р. державним виконавцем Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ [PERSON] відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-114, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська 12.01.2012р. про стягнення з позивача по даній цивільній справі - [PERSON] на користь [PERSON] коштів на загальну суму 72 592,74 грн. Згідно ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, яке полягає у здійсненні державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, які державний виконавець проводить на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів. Як встановлено судом в ході розгляду справи, при здійсненні заходів, направлених на примусове виконання рішення суду про стягнення з позивача по даній цивільній справі - [PERSON] на користь [PERSON] коштів на загальну суму 72 592,74 грн., державний виконавець Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ [PERSON] 24.10.2012р. наклав арешт на майно боржника [PERSON], та, постановою від 24.07.2013р. звернув стягнення на майно боржника [PERSON]. Вказані обставини підтверджуються як матеріалами даної цивільної справи, так і матеріалами дослідженого судом в ході розгляду справи виконавчого провадження № 770/10, відкритого на виконання виконавчого листа №2-114, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська 12.01.2012р. про стягнення з позивача по даній цивільній справі - [PERSON] на користь [PERSON] коштів на загальну суму 72 592,74 грн. Як зазначають позивачі в обґрунтування заявлених позовних вимог, вищевказані дії державного виконавця, зокрема накладення арешту на частину вищевказаної квартири, що на праві власності належить позивачу [PERSON], та, звернення стягнення на арештоване майно, проведені без дотримання норм чинного законодавства, а також є такими, що порушують права позивачів, як співвласників вищевказаної квартири, які, відповідно до ст.362, 366 ЦК України, мають право на переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Водночас, згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно роз'яснень, наданих у п.1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 6 від 07.02.2014р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Згідно роз'яснень, наданих у п.4 вищевказаної Постанови, відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивач [PERSON] є стороною (боржником) у вищезазначеному виконавчому провадженні, і, як наслідок, у разі порушення прав останнього державним виконавцем, має право, на підставі ст.82 ЗУ «Про виконавче провадження», звернутись до суду зі скаргою в порядку, передбаченому ст.383 ЦПК України. При цьому, згідно ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно ч.6 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження», боржник зобов'язаний: надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, оскільки, в ході здійсненні державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, державний виконавець, прийнявши рішення про стягнення заборгованості за рахунок майна боржника і при недостатності іншого майна боржника, на виконання вимог ст.ст.52, 55 Закону України «Про виконавче провадження», має право в порядку, передбаченому ст.379 ЦПК України, звернутись до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. При цьому, згідно ч.4 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження», постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Крім того, ст.366 ЦК України регулює правовідносини, що виникають між кредитором співвласника майна, що є у спільній частковій власності, та боржником (співвласником майна, що є у спільній частковій власності), тобто особами, які не є сторонами виконавчого провадження. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що, ст.366 ЦК України не розповсюджує свою дію на правовідносини, що, виникли між сторонами вищевказаного виконавчого провадження боржником [PERSON] та стягувачем [PERSON], та, як наслідок, не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, суд позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання незаконними дій державного виконавця Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ [PERSON] при зверненні стягнення на майно боржника - позивача [PERSON], вважає такими, що задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту цивільного права не відповідає вимогам ст.57, 82 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.383 ЦПК України та ст.16 ЦК України. Крім того, згідно ч.1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. згідно роз'яснень, наданих у п.24 вищевказаної Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 6 від 07.02.2014р., у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. …… Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України….. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. З вищенаведеного суд вбачає, що, на час звернення позивачів [PERSON] та [PERSON] із даним позовом до суду в частині визнання незаконними дій державного виконавця при зверненні стягнення на майно боржника [PERSON], статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено спосіб, за яким особи, які не є сторонами виконавчого провадження, мають право звернутись до суду за захистом порушених державним виконавцем прав шляхом пред'явлення позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. При цьому, згідно ч.6 ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, суд позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] в частині визнання незаконними дій державного виконавця при зверненні стягнення на майно боржника вважає такими, що задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачами [PERSON] та [PERSON] в цій частині позовних вимог спосіб захисту цивільного права не відповідає вимогам ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст.16 ЦК України. Щодо позовних вимог позивачів в частині визнання недійсними прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, проведених Філією 04 Приватного підприємства «[PERSON]Ш.» 17.09.2013р., 04.11.2013р., 11.12.2013р. суд дійшов наступного висновку. Як зазначають позивачі, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України N 68/5 від 27.10.1999р. Згідно п.2.2. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України N 68/5, 27.10.1999р., прилюдні торги це продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. Згідно п.6.1., 6.2.. 6.3., 6.4., 6.5. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, після повного розрахунку покупців за придбане майно, на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби. Затверджений акт державний виконавець видає покупцеві. Копія акта надсилається стягувачу, боржникові та спеціалізованій організації. На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Це свідоцтво є підставою для видачі відповідним органом акта про право власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому законодавством. Згідно п.7.3. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, якщо прилюдні торги не відбулися двічі, то майно знімається з торгів, про що спеціалізована організація в триденний термін повідомляє державного виконавця. Як зазначено у Висновку Верховного Суду України, викладеному у рішенні, прийнятому за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України). При цьому, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними (постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 р. у справі № 6-116цс12). Як встановлено судом в ході розгляду справи, ні матеріали даної цивільної справи, ні матеріали вищезазначеного виконавчого провадження не містять у собі: ні протоколу про проведення прилюдних торгів; ні складеного державним виконавцем та затвердженого начальником відповідного органу державної виконавчої служби акту про проведені прилюдні торги, який, згідно вищевказаного висновку Верховного Суду України є правочином, і може визнаватись недійсним на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Встановивши, таким чином, в ході розгляду справи, що, прилюдні торги по реалізації вищевказаного нерухомого майна боржника [PERSON] не відбулись ні 17.09.2013р., ні 04.11.2013р., ні 11.12.2013р., та, приймаючи до уваги, що, відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України суд може визнати недійсним правочин, а не прилюдні торги - суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивачів в частині визнання недійсними прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, проведених Філією 04 Приватного підприємства «[PERSON]Ш.» 17.09.2013р., 04.11.2013р., 11.12.2013р. є безпідставними, не обґрунтованими, та такими, що не відповідають способам захисту порушеного права, визначеним ст. 16 ЦК України. Відмовляючи, таким чином, у задоволенні позову у повному обсязі, суд вважає необхідним на підставі ст.88 ЦПК України судові витрати по справі покласти на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed