Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом до суду. Просить визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на квартиру [ADDRESS] , яка на даний час знаходиться на балансі Красненського селищного комунального підприємства. В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що спірну квартиру на підставі ордера на житлову площу в житловому будинку №ЮА серії 0080 в 2002 році отримав її батько [PERSON] , працюючи на дистанції колії Підзамче Львівської «Укрзалізниці». Однак батько помер [INFO] , не встигши оформити право власності на згадану квартиру. У спірній квартирі крім позивачки також зареєстровані та проживають: [PERSON] (мати позивачки), [PERSON] (брат позивачки), [PERSON] (сестра позивачки), [PERSON] (дочка позивачки), які на спірне житло не претендують згідно поданих заяв від 08.09.2020 року. Також проти цього не заперечує Красненське селищне комунальне підприємство, на балансі якого в даний час перебуває спірна квартира. Відтак позивачка просить даний позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач Красненська селищна рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, направивши письмову заяву про розгляд справи без участі представника, а при вирішенні спору покладається на думку суду. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету Львівської залізниці (дистанція колії Підзамче) №3 від 18.12.1993 видано ордер на житлову площу №ЮА-1 серії 0080 із сім`єю шести чоловік на право зайняття житлового приміщення площею 42,86 кв.м, що складається із трьох кімнат у квартирі [ADDRESS] . Крім того, як убачається зі згаданого ордера, що він був виданий на такий склад сім`ї: [PERSON] (основний), [PERSON] (жінка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син). [PERSON] помер [INFO] в селі Підгірці Бродівського району Львівської області, про що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.07.2020. Разом із тим, як слідує із долученої до позову довідки Красненської селищної ради №1013 від 08.09.2020, що останнім місцем проживання [PERSON] була спірна квартира, а на момент його смерті були зареєстрованими: [PERSON] (дружина померлого), [PERSON] (дочка померлого), [PERSON] (дочка померлого), [PERSON] (син померлого), [PERSON] (онука померлого). Із долучених до позову письмових заяв [PERSON] (заява від 08.09.2020), [PERSON] (заява від 08.09.2020), [PERSON] (заява від 09.09.2020), [PERSON] (заява від 08.09.2020) вбачається, що останні відмовляються на користь позивачки лише від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Однак жодних відомостей про те, що вони не заперечують проти визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, до суду не надано. Як і не надано позивачкою доказів про відсутність заперечень із цього приводу Красненського селищного комунального підприємства, на балансі якого перебуває спірна квартира. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом із тим, в силу приписів частини першої статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму (ч. 1 ст. 7 цього Закону). Передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (ч. 2 ст. 8 цього Закону). Крім того, відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Аналогічною за змістом є норма Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, що спірна квартира була надана згідно ордеру батьку позивачки для проживання членів сім`ї у складі шести осіб: [PERSON] (основний), [PERSON] (жінка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син). Оскільки в силу приписів частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири, а тому належними відповідачами у цій справі можуть бути виключно родичі позивачки (мати, брат і сестри), які мають права на приватизацію спірної квартири нарівні з позивачкою та комунальне підприємство, що є балансоутримувачем житла, а не селищна рада, права якої на спірну квартиру не зачіпаються. Згідно статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відтак, суд вважає, що даний позов є безпідставним, заявлений до неналежного відповідача (селищної ради), оскільки належним відповідачем є особи, які мають право на приватизацію спірної квартири разом із позивачкою і балансоутримувач, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання ним позовної заяви в сумі 1524 грн. покладаються на неї, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed