Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що в травні 2014 року відповідач по справі, потрапивши у важку фінансову ситуацію, в зв'язку з якою він не мав можливості оплачувати фінансовий лізинг автомобіля Honda Accord 2,0 2007 року випуску, реєстраційний номер АА24950Н, запропонував позивачу [PERSON], виплатити решту суми грошей за кредитом, відповідно до цього, він зобов'язався переоформити автомобіль на позивача. Переоформити вищевказаний автомобіль на позивача в момент їх домовленості з відповідачем не було можливо, так як на той момент, автомобіль був власністю ТОВ «Автокредит Плюс», а автомобіль, придбаний у кредит або лізинг, можна продати лише в тому випадку, якщо позичальник повністю розрахувався за зобов'язаннями перед банком, а переоформити фінансовий лізинг на позивачів на той час відповідач не міг у звязку з тим, що його паспорт було втрачено та відповідач займався його відновленням. Тобто між позивачем [PERSON] та відповідачем було укладено усну домовленість, згідно з якою позивач зобов'язався сплачувати фінансовий лізинг відповідача, як попередню оплату за продаж позивачу, автомобілю марки Honda Accord 2007, а останній зобов'язався продати зазначений автомобіль на цих умовах. Свої зобов'язання за цим договором позивач почав виконувати з 19 травня 2014 року, тобто почав сплачувати фінансовий лізинг, за автомобіль марки Honda Accord 2007. З травня 2014 року позивачі, регулярно вносили щомісячні платежі, усього позивачі внесли грошові кошти в рахунок погашення фінансового лізингу в розмірі 27 010 гривень. В порушення домовленості, відповідач лізинг на позивача не переоформив та автомобіль не продав, а кошти не повернув. Позивач зазначає, що фактично у правовідносинах, які склалися між сторонами, відбулась заміна боржника у зобовязанні, проте, вимоги закону щодо згоди кредитора на таку зміну, а також щодо форми такого правочину, дотримані сторонами не були, у звязку з цим позивачі просять суд визнати правочин укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 500 грн. 00 коп., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 19 510 грн. 00 коп. У судове засіданні позивачі не зявилися, підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи, про що надали письмові заяви. Відповідач до судового засідання не зявився, про дату та час слухання справи повідомлена належним чином, отже зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що що 6.12.2013 року між відповідачем та ТОВ «Автокредит Плюс» в письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу, згідно умов якого відповідачу було передано в лізинг автомобіль «Хонда Аккорд» 2007 року випуску. У травні місяці 2014 року відповідач, потрапивши у важку фінансову ситуацію, не зміг оплачувати фінансовий лізинг автомобіля «Хонда Аккорд» 2007 року випуску, д.н. АА 2495ОН, у звязку з чим запропонував позивачам сплатити суму кредиту за автомобіль з подальшим переоформленням автомобіля на позивача [PERSON], у звязку з чим передав останньому технічний паспорт на автомобіль, один примірник ключів від автомобіля, також реквізити банку щодо сплати лізингового платежу, а також передав вказаний вище автомобіль. Позивачі погодились на таку пропозицію та з 19.05.2014 року разом почали сплачувати фінансовий лізинг за автомобіль. Згідно квитанцій про оплату, позивачі внесли грошові кошти на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» за фінансовий лізинг автомобіля «Хонда Акорд» усього на суму 27\~010,00 грн., з яких: 7\~500, 00 грн. внесла позивач [PERSON] , а 19510,00 грн. позивач [PERSON] Згідно із до ч. 1 ч.2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Згідно ст. 520 ЦК України боржник у зобовязанні може бути змінений іншою особою лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Статтями 513, 521 ЦК України передбачена форма правочину щодо заміни боржника у зобовязанні, а саме правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання. Таким чином, судом встановлено, що фактично у правовідносинах, які склалися між сторонами, відбулась заміна боржника у зобовязанні, проте, вимоги закону щодо згоди кредитора на таку зміну, а також щодо форми такого правочину, дотримані сторонами не були. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Оскільки, правочин щодо заміни боржника у зобовязанні відбувся в супереч вищевказаним нормам ЦПК України, віє є недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Вищевказані обставини встановлені також рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів встановлено, Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачів, а тому визнає договір про заміну боржника у зобовязанні - договорі фінансового лізингу, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 500 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 19 510 грн. 00 коп. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1280,00 грн. та на користь [PERSON] судовий збір в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved