Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Тернопільська регіональна біржа нерухомості про визнання дійсним, на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України та ч.2 ст. ст. 47 ЦК Української РСР договору договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0, 103 гектарів на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 04.03.1998 року, зареєстрованого Товарною Біржею «Тернопільська регіональна біржа нерухомості», та, як наслідок дійсності правочину, визнання за [PERSON] права власності на дану земельну ділянку. В обґрунтування позову позивач посилається на ту обставину, що в 1998 році ним було придбано у відповідача зазначену вище земельну ділянку. Договір було укладено на товарній біржі в порядку ст.. 15 ЗУ «Про товарну біржу», а відтак договір не було посвідчено нотаріально, що перешкоджає позивачці в подальшому розпоряджатися нерухомістю на власний розсуд та здійснити державну реєстрацію права власності в єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, оскільки, як пояснив представник позивача, державний реєстратор усно відмовляє у внесенні відомостей до реєстру. В судове засідання позивач та представник позивача зявилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання в судове засідання не зявився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ч.4 ст.169, 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Товарна біржа «Тернопільська біржа нерухомості» в судове засідання не забезпечила явку представника, хоча своєчасно була повідомлена про час і місце судового розгляду. Всесторонньо, повно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні факти. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його оспорювання, порушення або невизнання. 04 березня 1998 року на товарній біржі «Тернопільська біржа нерухомості» між сторонами спору було укладено договір за умовами якого продавець продав, а покупець купив земельну ділянку площею 0, 103 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Даний договір було укладено в порядку ст.. 15 ЗУ «Про товарну біржу», без нотаріального посвідчення правочину. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. З приводу посилання позивача, як підставу позову, на ч.2 ст. 220 ЦК України. Згідно ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося його повне чи часткове виконання, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Разом з тим, відповідно Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» , який регулює відносини, повязані з державною реєстрацією правочинів щодо нерухомості, державна реєстрація договору є офіційним визнанням та підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Суд зауважує, що спірний договір було укладено в 1998 році, тобто під час дії Цивільного Кодексу Української РСР від 1963 року, а норму ст. 220 було введено Цивільним кодексом України, котрий набрав чинності 01 січня 2004 року. Як правило закон передбачає незворотність в часі приписів, за винятком випадку, коли акт цивільного законодавства не помякшує або не скасовує відповідальності особи. Разом з тим пунктом девятим Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачене правило, що до договорів, котрі були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Предметом позову [PERSON] є визнання договору дійсним, а не спірні відносини з приводу підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договору від 04.03.1998 року, а відтак суд зазначає про неможливість застосування приписів ст. 220 ЦК України до спірних відносин сторін з приводу визнання договору від 04.03.1998 року дійсним. Що ж до посилання позивача, як підставу позову, на ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР, суд наголошує на такому. Згідно статті 47 Української РСР Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Однак суд зазначає, що в контексті предмета прозову (визнання спірного договору дійсним), застосовування приписів ст. 47 ЦК Української РСР є неможливим, оскільки ЦК Української РСР втратив чинність з 01.01.2004 року, із вступом в дію ЦК України, а спірні відносини з приводу дійсності\\ недійності договору, не є продовжуваними в часі, оскільки виникли ще 1998 році. Окремо суд констатує, що належними та допустимими доказами позивач не довів факту ухилення відповідача ( як свідому дію) від нотаріального посвідчення правочину в день його (договору) укладання на думку суду сторони договору з власної волі просто домовилися укласти договір купівлі - продажу земельної ділянки на товарній біржі, в порядку, визначеному ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (чинного на момент укладання), зміст якої дозволяв укласти договір відчуження нерухомого майна без нотаріального посвідчення договору. Водночас суд зазначає, що спірний договір було укладено на товарній біржі в 1998 році. Відповідно ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», чинного на момент укладання вищезазначеного договору, угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Відтак згадуваний договір є дійсним в силу закону, що існував на момент його укладання, позивач у законний спосіб купив земельну ділянку площею 0, 103 гектарів на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, а тому додаткового підтвердження дійсності за рішенням суду договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0, 103 гектарів на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, укладений між [PERSON] та [PERSON] 04.03.1998 року, та зареєстрований Товарною Біржею «Тернопільська регіональна біржа нерухомості», не потребує.

Outcome: dismissed