Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу позивачі, як подружжя, мають право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. У вказаному будинку, на день його відчуження, залишилися зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Однак за місцем реєстрації в належному позивачам будинку, починаючи з дня його придбання, відповідачі не проживають і даним житлом не користуються. [PERSON] та [PERSON] не виконали обіцянку добровільно знятися з реєстрації в даному будинку і такого наміру не мають. Реєстрація відповідачів у будинку порушує право позивачів та створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Позивачі не можуть вирішити вказане питання в добровільному порядку, а тому і змушені звернутися до суду з даним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Позивачі надали суду заяви, в якій просять позов задовольнити та розглядати справу без їхньої участі. Зі свого боку, відповідачі надали суду заяви про проведення розгляду справи за їхньої відсутності та про визнання позовних вимог в повному обсязі. У випадку визнання позову відповідачами суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Позивачі [PERSON] та [PERSON] мають право спільної часткової власності на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 19 серпня 2019 року № 2040 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 серпня 2019 року № 177961852 Відповідно до довідки виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 04 березня 2021 року № 5131 у вказаному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Даний факт підтверджено також копією будинкової книги та довідками виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 01 квітня 2021 року №№ 207, 208. Як вбачається з довідки голови вуличного комітету від 24 березня 2021 року, відповідачі за вказаною адресою з 19 серпня 2019 року не проживають. Реєстрація відповідачів в будинку порушує права позивачів, як власників, та створює їм перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із положеннями ст.ст. 16, 383, 386, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а також вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки визнання відповідачами цього позову у справі не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд в силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком, який знаходиться в [ADDRESS] . У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, позивачам належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідачів на користь позивачів у відшкодування витрат зі сплати судового збору 454 грн. 00 коп. На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 72 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved