Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивачі звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та просять припинити право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] без введення в експлуатацію право власності на квартиру [ADDRESS], яка складається з: 3 (трьох) кімнат жилою площею 50,7 м2, у тому числі: 4-2 - 15,3 м2, 4-3 - 13,4 м2, 4-1 - 22,0 м2, кухні 4-4 - 8,0 м2, коридору 4-7- 12,9 м2, ванни 4-5 - 3,6 м2, туалету 4-6 - 0,7 м2 , кладової 4-8 - 4,5 м2; стягнути з відповідачки грошові кошти в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. Позивачі у позовній заяві та їх представник у судовому засіданні в обґрунтування своїх позовних вимог, посилалися на те, що їм відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1998 р. на праві спільної власності належить 62/100 квартири (приміщення квартири спільного заселення), яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. На підставі Договору дарування від 08.06.1998 р., Відповідачка є власницею 38/100 частини цієї квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2000 року розподілено місця загального користування. Зазначене рішення суду були виконане сторонами у добровільному порядку, про що свідчить акт державного виконавця ВДВС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 15.02.2001 р. З того часу сторони проживають окремо: квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] повністю ізольовані, не мають приміщень у спільному користуванні, мають окремо обладнані входи до квартир. На сьогоднішній день, з урахуванням проведених перепланувань згідно рішення суду, а також у зв'язку з уточненням лінійних розмірів приміщень, технічною інвентаризацією квартири [ADDRESS] встановлено наступне: «Квартира [ADDRESS] є ізольованою загальною площею - 80,4 м2, житловою - 50,7 м2.» Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позивачі вищезгадане рішення суду не виконали. [PERSON] переобладнала квартиру [ADDRESS] не за другим, а частково за третім варіантом судової будівельно-технічної експертизи № 60 від 18.03.2000 р., крім того, [PERSON] збудувала прибудову під літ 4-8 площею 4,5 кв.м., знесла прибудову під літ. VI площею 2,3 кв.м., VII площею 2,4 кв.м., зруйнувала та засипала вхід в погреб (визначений на другому варіанті експертизи), який знаходився у спільному користуванні [PERSON] і [PERSON]. Листом Інспекції ДАБК в Дніпропетровської області від 09.07.13 р. № К-727/06 встановлено, що [PERSON] у 2001 році виконані будівельні роботи з реконструкції квартири [ADDRESS] та сараю літ. Б без відповідного документу, який дає право виконувати такі роботи, чим порушив Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності». Стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення та надано припис про усунення порушення вимог у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Жодним з варіантів судової будівельно-технічної експертизи не передбачено можливість зносу входу у погреб (підвал), якій є обертом спільного користування (вхід та погреб). [PERSON] засипав вхід у погреб, чим позбавив відповідачку можливості користуватися приміщеннями погреба у зв'язку з чим вона змушена була звернутися до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2011 року визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право спільної сумісної власності на підвал що складається з приміщень IX площею 0,7 кв.м., Х-1 площею 5,8 кв.м., Х-2 площею 2,3 кв.м., Х-3 площею 6,9 кв.м., та розташований під домоволодінням [ADDRESS] та право користуванням ним. Цим рішенням усунено перешкоди [PERSON] у користуванні підвалом шляхом надання їй права улаштування окремого входу до підвалу з приміщення 2-1 вказаного домоволодіння, яке належить [PERSON], після виготовлення відповідного проекту та його погодження у встановленому законом порядку. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2011 року встановлено факт створення відповідачці перешкод у користуванні належним їй підвалом, яким вона не може користуватися до цього часу. З вини позивачів [PERSON] відповідачка повинна нести значні матеріальні витрати на обладнання окремого входу у підвал, розробляти проект та погоджувати його. Крім того, факт чинення відповіадчці перешкод у користуванні власністю підтверджується листом КП «МБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 25.07.12 р. № 9801, де зазначено про неможливість виконати заказ у зв'язку з відсутність доступу до об'єктів нерухомості. Замість того, щоб заказати проект будівництва (реконструкції), погодити його у відповідних службах, позивачі просять суд визнати за ними право власності без вводу в експлуатацію (поза виготовлення проекту, без його погодження, без дозволу відповідачки, без дозволу виконкому місцевої ради, без сплати штрафів). Позовні вимоги щодо визнання права власності на квартиру, яка включає в себе самовільні споруди та будови (відхилення від другого варіанту експертизи також є самовільним будівництвом), без вводу в експлуатацію є незаконними. Домоволодіння [ADDRESS] знаходиться у спільної часткової власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві власності 62/100 частини; відповідчці [PERSON] - належить 38/100 частин домоволодіння. У технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] від 01.11.2013 р. не вказана доля в праві спільної часткової власності, хоча в позовної заяві позивачі стверджують, що їм належить 62/100 частини домоволодіння. Відповідь на це питання полягає у тому, що у домоволодінні зафіксовані самовільні будови, споруди та переобладнання, також в техпаспорті не зазначено, що ці споруди узаконені та введені в експлуатацію. Між іншим, у технічному паспорті на звороті першого аркуша повинен стояти штамп про наявність самовільних споруд і будов, самовільного переобладнання або повинно бути рішення виконкому про прийняття в експлуатацію цих об'єктів, про що також зазначається у технічному паспорті. Позивачі не зробили копію цієї частини техпаспорта. Оскільки позивачі у позові просять визнати право власності без введення в експлуатацію, то рішення виконкому як того вимагає ст.152 ЖК України, у них немає. Узаконення самовільних споруд і будов у домоволодінні, яке знаходиться у спільної часткової власності, змінює ідеальні частки співвласників, при цьому складається акт зміни ідеальних часток, який повинен бути підписаний усіма власниками, в тому числі [PERSON], або надається рішення суду про зміну ідеальних часток. Тільки після цього вирішується питання щодо виділення частки, оскільки невідомо яка частка на праві власності належить позивачам, яку частку вони просять виділити, яка іі вартість. В свою чергу питання щодо зміни ідеальних часток вирішується після узаконення та вводу в експлуатацію самовільних споруд і будов, а також самовільного переобладнання. Для узаконення та вводу в експлуатацію самовільних споруд і будов потрібно право власності або право користування земельною ділянкою, яка має площу 0,6 га. Крім того, ідеальні частки в домоволодінні впливають на розподіл земельної ділянки між співвласниками. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду, позивачам, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1998 р. (а.с.6), на праві спільної власності належить квартира (приміщення квартири спільного заселення), яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Згідно до технічного паспорту від 1998 року (а.с.7-9), загальна площа квартири Позивачів - 78,3 м., що складається з: - 3 (трьох) кімнат жилою площею 49 м2, у тому числі: 1-а кімната (4-2) - 14,8 м2, 2-а кімната (4-3) - 13,0 м2, 3-я кімната (4-1) - 21,2 м2; - кухні (4-4)-11,7 м2, - місць загального користування: коридори - 1,6 м2 (І) + 5,9 м2 (II) + 11,1 м2 (III) = 18,6 м2, ванна (V) - 3,1 м2, туалет (IV) - 1,3 м2, кладові (сіни) - 2,3 м2(VІ) + 2,0 м2(VІІ) = 4,3 м2, а всього 27,3 м2. На підставі Договору дарування ДАО № 685526 від 08.06.1998 р. (а.с.10, 103), Відповідачка є власницею 38/100 частини квартири [ADDRESS] - 48,1 м2, що складається з: - 1 (однієї) кімнати (2-1) жилою площею 27,22; - кухні (2-2) - 11.2 м2. - місць загального користування: : коридори - 1,6 м2(І) + 5,9 м2(ІІ) + 11,1 м2(ІІІ) = 18,6 м2, ванна (V) - 3,1 м2, туалет (IV) - 1,3 м2, кладові (сіни) - 2,3 м2 (VI) + 2,0 м2 (VII) = 4,3 м2, а всього 27,3 м2. 25 жовтня 1999 року Відповідачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про розподіл місць загального користування та виділення їх в натурі наступним чином: [PERSON] - коридор 1,6 м2 (І) та 5,9 м2 (II) та частину коридору 11,1 м2 (III) та туалет (IV) 1,3 м2; [PERSON] - решту коридору 11,1 м2 (III), ванну (V) - 3,1 м2, кладові (сіни) - 2,3 м2 (VI) + 2,0 м2 (VII) = 4,3 м2 (а.с.11-13). 08 листопада 2000 року позовна заява про поділ місць загального користування в натурі задоволена, про що винесено відповідне Рішення у справі № 2-2771-2000 р. (а.с.14-15, 104). Суд вирішив розподілити приміщення спільного користування між сторонами відповідно до варіанту №2 проведеної у справі експертизи (а.с.46-56) наступним чином: - Здійснити розподіл місць загального користування між [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] згідно варіанту 2 висновку судово-будівельної експертизи № 60 від 13.03.2000р. Дніпропетровського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз. - Виділити [PERSON] туалет (IV), що знаходиться у загальному користуванні. Для [PERSON] виділити місце для туалету в приміщенні ванної кімнати (V) із встановленням унітазу. - Зобов'язати [PERSON] закласти дверні отвори між приміщеннями III та II, III та 2-1, пробити дверні отвори між приміщеннями II та III, II та VIII, та встановити перегородку між приміщеннями VIII та 2-2. - Зобов'язати [PERSON] віконний отвір у приміщенні 4-5, переобладнати у дверний, пробити віконний отвір у приміщенні 4-5, встановити перегородку між приміщеннями 4-5 та 4-4, а також заложити отвір між приміщеннями III та III. Зазначене рішення суду були виконано сторонами у добровільному порядку, про що свідчить акт державного виконавця ВДВС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 15.02.2001 р. (а.с.16-18). З урахуванням проведених перепланувань згідно рішення суду, а також у зв'язку з уточненням лінійних розмірів приміщень, технічною інвентаризацією квартири [ADDRESS] встановлено наступне: «Квартира [ADDRESS] є ізольованою загальною площею - 80,4 м2, житловою - 50,7 м2.» Наразі, квартира [ADDRESS] складається з: - 3 (трьох) кімнат жилою площею 50,7 м2, у тому числі: 1-а кімната (4-2) - 15,3 м2, 2-а кімната (4-3) - 13,4 м2, 3-я кімната (4-1) - 22,0 м2 (прим.: площі змінені у зв'язку з уточненням лінійних розмірів), - кухні (4-4) - 8,0 м 2 (прим.: площа змінена на підставі рішення суду), - коридору (4-7)- 12,9 м2 (прим.: площа змінена на підставі рішення суду), - ванни (4-5) - 3,6 м2 (прим.: площа змінена на підставі рішення суду), - туалету (4-6) - 0,7 м2 (прим, новостворене приміщення на підставі рішення суду), - кладової (4-8) - 4,5 м2 (прим.: площа змінена у зв 'язку з уточненням лінійних розмірів). З наслідками технічної інвентаризації видано технічний паспорт від 01.11.2013 р. (а.с.19-26). Згідно до технічного паспорту спірної квартири, виготовленого станом на 10.06.2005 р., приміщення, позначене в паспорті від 01.11.2013 р. як «А1-1», було раніше позначено як сарай «Б» та зазначено, що цей сарай є самовільно збудованим (а.с.57-59). Відсутність в зазначеному паспорті від 01.11.2013 р. примітки «самочинно збудоване нерухоме майно» стосовно прибудови А1-1 до будинку констатовано й у листі Інспекції ДАБК в Дніпропетровської області від 03.02.14 р. № К-122/06 (а.с.83). В той же час, згідно листа Інспекції ДАБК в Дніпропетровської області від 09.07.13 р. № К-727/06 [PERSON] у 2001 році виконані будівельні роботи з реконструкції квартири [ADDRESS] та сараю літ. Б без відповідного документу, який дає право виконувати такі роботи, чим порушив Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності». Стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення та надано припис про усунення порушення вимог у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил (а.с.44, 81-82). Відповідно ж до листа Інспекції ДАБК в Дніпропетровської області від 18.02.14 р. № 421/18, 16.07.2013 р. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільне виконання будівельних робіт з реконструкції квартири та сараю «Б», що підтверджується відповідною постановою (а.с.94) та він сплатив відповідний штраф (а.с.95). За висновком інспекції, квартира [ADDRESS] є об'єктом самочинного будівництва. З приводу введення її в експлуатацію ніхто з позивачів не звертався (а.с.93) Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2011 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, встановлено факт створення відповідачці перешкод у користуванні належним їй підвалом (а.с.98-101), яким вона не може користуватися до цього часу, що підтверджується листом КП «МБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 25.07.12 р. № 9801, де зазначено про неможливість виконати заказ щодо обстеження та обмірів цього підвалу у зв'язку з відсутність доступу до об'єктів нерухомості (а.с.45). Згідно до інформації державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, за сторонами нерухоме майно не зареєстроване (а.с.133-146). Згідно до інформації Дніпропетровського МБТІ, станом на 12.12.2012 р. за позивачами зареєстровано 62/100 спірної квартири [ADDRESS] а за відповідачкою - 38/100 (а.с.152-154). Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п.7 ч.1 ст.92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частиною 3 ст. 11 ЦК України також передбачено, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.ч.1,2ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Аналізуючи вищенаведене, суд доходить до наступних висновків: Позивачі у п.1 своїх позовних вимог просять припинити право спільної часткової власності на спірну квартиру як їх самих, так і відповідачки. При цьому право позивачів відмовитися від своєї власності закріплене у ч.1 ст.347 ЦК України, згідно до якої особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Порядок реалізації такого права стосовно нерухомого майна визначений у ч.3 ст.347 ЦК України, згідно до якої у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. З зазначеного випливає, що у разі бажання, позивачі мають звернутися до органу державної реєстрації прав власності на нерухоме майно із відповідною заявою про припинення їх права власності на квартиру. Доказів того, що вони зверталися до такого органу і отримали відмову, не надано, а тому й підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, оскільки ознак спору з цього приводу не вбачається. До того ж, за наявності подібного спору, він має вирішуватися за правилами, встановленими КАС України. Що ж стосується вимоги про припинення права спільної часткової власності на спірну квартиру відповідачки, то позивачі не тільки не зазначають підстав для цього, але й не враховують, що за змістом ст.365 ЦК України, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якої з передбачених цією статтею підстав, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. В даному ж випадку відповідачка іншого житла не має, жодної компенсації за припинення права власності на житло їй не пропонується. За таких умов і в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. У п.2 своїх позовних вимог позивачі просять визнати за ними право власності на частину спірної квартири, посилаючись на те, що на теперішній час ця частка є відокремленою із окремим входом та комунікаціями, що виникла внаслідок виконання рішення суду про розподіл між сторонами місць загального користування. В той же час, завдяки цим діям позивачів фактично виникло новостворене нерухоме майно. За таких умов позивачі мають можливість реалізувати своє право власності на це майно шляхом проведення відповідних дій по державній реєстрації цього права у відповідність до ст.331 ЦК України, доказів проведення яких суду не надано. Окрім того, жодних доказів на користь того, що це право власності має бути визнано за позивачами без вводу в експлуатацію новоствореного майна, як того вимагає зазначена законодавча норма, позивачами не надано. В той же час, згідно до роз'яснення щодо цього питання Пленуму Верховного Суду України, яке надано у Постанові №7 від 04.10.91 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», поділ в натурі можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). В Постанові Пленуму Верховного Суду № 20 від 22.12.95 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов (п.14). Розподіл Жовтневим районним судом 08 листопада 2000 року місць загального користування між сторонами зовсім не означає виділу їх часток сторонам. В цивільному праві поняття «виділ» та «поділ» майна не є тотожними, хоча, як в першому, так і у другому випадку мова йде про відносини спільної власності. Вимогу ж про виділ їх частки в натурі згідно до ст.364 ЦК України зі спільного майна, позивачі не заявляють. За таких умов в задоволенні й цієї позовної вимоги має бути відмовлено. Доходячи до такого висновку, суд також враховує й той факт, що інспекцією ДАБК зафіксовано факт самовільного будівництва щодо частки спірної квартири, стосовно якої позивачі просять визнати за ними право власності. Доказів же того, що це самовільне будівництво проведено на земельній ділянці, що не була відведена позивачам для цієї мети, але яка надана їм у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, того, що власник (користувач) земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно за позивачами, що це порушує права інших осіб, як того вимагає ст.376 ЦК України, суду не надано. Навпаки, відповідачка наполягає на тому, що цим будівництвом порушені її права, зокрема, й щодо вільного доступу до підвалу та цей факт підтверджується документально. Як роз'яснив Верховний Суд України у п.9 своєї постанови №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. В даному ж випадку доказів такого розгляду не надано, навпаки, згідно до інформації інспекції ДАБК, позивачі з приводу вводу в експлуатацію та узаконення зазначеної перебудови у встановленому законом порядку не зверталися. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. Згідно до ст.88 ЦК України, витрати, понесені позивачами при зверненні до суду, пов'язані із сплатою судового збору, відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене, на підставі ст.41, 92 Конституції України, ст.ст.15, 16, 20, 318, 321, 328, 331, 355, 364, 365, 376 ЦК України, ст.ст.10, 11, 15, 57-64, 88, 158, 159, 212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed