Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права на нерухоме майно за строками набувальної давності, посилаючись на те, що [PERSON] працював на Трипільському біохімічному заводі та перебував на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов, зі складом родини два чоловіки - він та його мати [PERSON]. В 1996 році [PERSON] був виданий ордер на вселення в квартиру [ADDRESS], яка перебувала на балансі Трипільського біохімічного заводу, а згодом була передана на баланс та у власність Обухівської міської ради. Позивачі близько двадцяти років проживають в спірній квартирі, сплачують комунальні послуги. В 2016 році звернулися до відповідача із заявою про передачу у приватну власність спірної квартири, проте їм було відмовлено в реєстрації, оскільки відсутній оригінал ордеру на вселення квартиру та повідомлено про право на звернення до суду для захисту права власності на квартиру. Позивачі в судове засідання не з'явилися, їх представник [PERSON] подав заяву в якій просив позов задовольнити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності, Представник відповідача, виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, подав суду клопотання, в якому просив розглянути справу відповідно до чинного законодавства та за його відсутності. Суд дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до трудової книжки [NUMBER] та довідки №105 від 07.09.2016 року виданої ВАТ «Стиролбіотех», встановлено, що [PERSON] працював на Трипільському біохімічному заводі з 22.06.1988 року, згідно наказу №213-к від 20.06.1988 року по 15.11.1999 року, згідно наказу №46 від 19.11.1999 року. На базі Трипільського біохімічного заводу засновано ВАТ «Трипільський біохімічний завод» згідно наказу №70 від 15.06.1994 року. ВАТ «Трипільський біохімічний завод» перейменовано на ВАТ «Стиролбіотех» згідно наказу №175 від 30.10.2001 року. (а.с. 33). 01 лютого 2004 року [PERSON] уклала договір з Обухівським водопровідно-каналізаційним підприємством про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення.(а.с. 13). 12 липня 2006 року [PERSON] уклала договір з КП «ЖКК-1» на утримання будинку та прибудинкової території.(а.с.14). 01 серпня 2007 року [PERSON] уклала договір з ВАТ «Енергія на споживання теплової енергії (а.с. 15). Відповідно до акту складеного 06 лютого 2013 року ТОВ «Міський житловий цент», підписаного сусідами та депутатом Обухівської міської ради в квартирі за адресою: [ADDRESS], з 12 грудня 1995 року по 06 лютого 2013 року проживають [PERSON] та [PERSON](а.с. 25), та акту складеного 02 серпня 2016 року депутатом Обухівської міської ради Зус Оксаною Петрівною, підписаного сусідами та засвідчено секретарем Обухівської міської ради в квартирі за адресою: [ADDRESS], з кінця 1995 року по 02 серпня 2016 року проживають [PERSON] та [PERSON].(а.с. 26), що підтверджує добросовісність володіння позивачів майном. Відповідно довідок виданих ТОВ «Міський житловий центр», ПАТ «Київоблгаз», Обухівське ВКП «Обухівводоканал» та ПрАТ «Енергія» заборгованість за комунальні послуги відсутня(а.с. 27-31). Судом встановлено, що позивачі, звернулись до виконавчого комітету Обухівської міської ради з заявою про передачу їм у приватну власність квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], але їм було відмовлено у приватизації житлового приміщення, на підставі того, що вони проживають в квартирі без законних на те підстав та рекомендували звернутися до суду. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відтак, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачі добросовісно володіли чужим майном, таке володіння було відкритим, володільці ставилися до вказаного майна як до власного експлуатували та утримувала майно в належному стані, володіли майном протягом встановленого законом строку, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved