Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] завернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме автомобіля марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], шляхом відшкодування їй половини вартості цього майна з залишенням його у володінні відповідача. Вказані вимоги мотивує тим, що у шлюбі з відповідачем вони набули вказаний транспортний засіб, а тому він є об'єктом спільної власності подружжя і належить в рівних частинах як [PERSON] так і їй. 26 червня 2012 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог. В ній вказує, що відповідач без її згоди відчужив [PERSON] спірний автомобіль. У зв'язку з цим вона просить визнати недійсним договір купівлі продажу цього автомобіля, укладений 12 травня 2012 року між відповідачем та [PERSON] і зобов'язати сторін цього правочину повернути одне одному у натурі все, що вони одержали в процесі його виконання. 05 травня 2012 року [PERSON] подав зустрічний позов в якому вказав, що перебуваючи у шлюбу з позивачкою, 03 липня 2011 року, він, за попередньої згоди з останньою, позичив у [PERSON] 50'000 грн. і зобов'язався повернути ці кошти не пізніше 03 липня 2012 року. На підтвердження цієї позики ним, тобто відповідачем, було складено боргову розписку. Вказані кошти були спрямовані на проведення ремонтних робіт у квартирі по [ADDRESS], де вони з дружиною повинні були проживати. Виконуючи обов'язки по поверненню вказаних коштів, відповідач продав [PERSON] автомобіль марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] за 59'575,88 грн. та повернув останньому позичені 50'000 грн. Оскільки кошти були використані на потреби сім'ї, вважає відповідач, то зобов'язання по їх поверненню повинен нести як він так і позивачка в рівних долях. У зв'язку з цим [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 25'000 грн. 23 серпня 2012 року відповідач подав заяву про збільшення позовних вимог. У ній він вказав, що окрім зазначеного транспортного засобами ними з позивачкою у шлюбі набуто майна на суму 22'300 грн, а саме.: гарнітур в дитячу кімнату, вартістю 4'200 грн.; дві шафи, вартістю 3'000 грн.; диван, вартістю 1,800 грн.; комп'ютерний стіл, вартістю 1'100 грн.; комп'ютер, вартістю 8'000 грн.; бойлер, вартістю 1'200 грн.; пилосос, вартістю 800 грн.; холодильник, вартістю 6'400 грн. Саме тому він просив сягнути з відповідачки половину з вартості вказаних речей, тобто 11'150 грн. 30 серпня 2012 року [PERSON] уточнив збільшені позовні вимоги і просив провести поділ вказаного вище майна шляхом виділення йому у власність наступних речей: комп'ютера, вартістю 8'000 грн.; комп'ютерного стола, вартістю 1'100 грн.; бойлера, вартістю 1'200 грн.; пилососа, вартістю 800 грн. На загальну суму 11'100 грн. У судовому засіданні позивачка та її представник свої вимоги підтримали з врахування збільшення, просили їх задовольнити та: · визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Фольксваген», Т4, 1.9 D, 2001 року випуску, укладений 12 травня 2012 року між відповідачем та [PERSON] і зобов'язати сторін цього правочину повернути одне одному у натурі все, що вони одержали в процесі його виконання; · здійснити поділ вказаного транспортного засобу шляхом відшкодування їй половини його вартості з залишенням останнього у власності відповідача. · Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечила. В обґрунтування цих заперечень вказує, що про позику відповідачем 50'000 грн. їй стало відомо в момент заявлення ним вимог про стягнення з неї половини цієї суми. Квартира по [ADDRESS] належить її матері. Ні вона, тобто [PERSON], ні [PERSON] жодних ремонтних робіт у даному помешканні не проводили та не фінансували. [PERSON] піддає сумніву той факт, що розписка, згідно якої відповідач нібито отримав вказані кошти, була складена саме 03 липня 2011 року, а не значно пізніше. Щодо поділу іншого майна, то частина з нього, як то бойлер та холодильник придбані її матірю і є власністю останньої, а комп'ютер, комп'ютерний стіл, гарнітур в дитячу кімнату, шафа та диван слугують для забезпечення розвитку та виховання їх спільної дочки і, відповідно до вимог ст. 174 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є майном дитини та не може бути об'єктом поділу. Відповідач у судове засідання не з'явився, забезпечивши явку свого представника - [PERSON] котрий проти задоволення позову [PERSON] заперечив, а позов [PERSON] до неї підтримав та просив: · стягнути з позивачки 25'000 грн., котрі отримані ним згідно розписки від 03 липня 2012 року; · провести поділ спільного майна подружжя шляхом виділення йому у власність: комп'ютера, вартістю 8'000 грн.; комп'ютерного стола, вартістю 1'100 грн.; бойлера, вартістю 1'200 грн.; пилососа, вартістю 800 грн. На загальну суму 11'100 грн. · В обґрунтування заперечень проти позову [PERSON], [PERSON] вказав, що спірний транспортний засіб був відчужений його довірителем задля погашення їх спільного з позивачкою боргу перед [PERSON] Саме тому визнавати недійсним договір купівлі-продажу та поділу цього майна немає змісту. [PERSON] у судові засідання, котрі були проведені 16 грудня 2014 року, 22 січня 2015 року та 09 лютого 2015 року, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце їх проведення, не з'явився. Про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Саме тому, на підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України, дані неявки суд розцінює як такі, що допущені без поважних причин і вважає, що розгляд справи слід провести без його участі на підставі наявних доказів. При цьому суд враховує пояснення [PERSON], котрі він надав суду в процесі розгляду справи при яких він зазначив, що проти задоволення позову [PERSON] заперечує, оскільки вважає, що спірний автомобіль він придбав на законних підставах в рахунок погашення боргу [PERSON] згідно розписки від 03 липня 2011 року. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та вивчивши матеріали справи прийшов до переконання, що як первинний так і зустрічний позова слід задовольнити частково, з огляду на таке. 12 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2012 року, ухваленим у цивільній справі № 2-9280/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль марки «Фольксваген» Т4 1.9 D2001 року випуску, номер шасі [NUMBER], який був зареєстрований за чоловіком. Вказана обставина визнана сторонами, і в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отож вказаний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 ст. 69 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ч. 1 ст. 70 СК України) Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як встановлено у судовому засіданні, в сторонам не вдалось досягти жодної домовленості вказаного майна. 06 листопада 2014 року судовий експерт сектору інженерно-технічних та товарознавчих досліджень Тернопільського відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи виніс висновок експерта № 1107/14-22, згідно якого ринкова ціна автомобіля марки «Фольксваген», Т4 1.9, 2001 року випуску, д.р.н. [NUMBER], станом на 26 червня 2012 року становить 97'209,68 грн. Враховуючи, що вказаний транспортний засіб є неподільною річчю, [PERSON] бажає отримати грошову компенсацію за свою частку у його власності, залишивши останнього у володінні [PERSON], такі її вимоги є підставними. Отож з відповідача в користь позивачки слід стягнути 48'605 грн. (97'209,68 / 2 = 48'605) і залишити автомобіль у володінні [PERSON] Водночас зазначений автомобіль відповідач відчужив [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ДПІ № 299526 від 12 травня 2012 року. Позивачка не надавала дозволу [PERSON] на розпорядження вказаним майном, хоча необхідність такого погодження передбачена ч. 3 ст. 65 та ч. 2 ст. 68 СК України (для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України). Окрім цього, 26 квітня 2012 року судом було забезпечено позов [PERSON] і заборонено [PERSON] вчиняти дії спрямовані на розпорядження спірним автомобілем. Станом на 12 травня 2012 року ця ухвала суду не була скасованою чи зміненою, а отже обов'язковою до виконання. Незважаючи на це відчуження вказаного транспортного засобу таки відбулося. Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що …. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (п. 1 ч. 1 ст. 31 СК України) Отож, продаж спірного автомобіля, не будучи дрібним побутовим правочином, відбувся в порушення ст. 65 СК України, без згоди обох співвласників об'єкту відчуження, а тому його слід визнати недійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1 ст. 216 ЦК України) Таким чином спірний автомобіль підлягає відновленню у його попередньому правовому становищі, шляхом реєстрації права власності за [PERSON] Підстава продажу вказаного автомобіля, на думку відповідача, тісно пов'язана з його позовною вимогою про стягнення з позивачки 25'000 грн., як частини боргу згідно боргової розписки від 03 липня 2011 року. Стосовно даної вимоги суд вважає за необхідне зазначити таке. Як вбачається з тексту розписки, 03 липня 2011 року [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 50'000 грн., строком на один рік і зобов'язався повернути ці кошти не пізніше 03 липня 2012 року. 17 квітня 2014 року судові експерти Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України винесливисновок експертів за результатами проведення судового-технічної експертизи документів № 10653/12-34/441/14-34/442/14/33. У ньому, окрім іншого, ствердили, що записи у розписці від імені [PERSON], датованій 03 липня 2011 року, найбільш імовірно були виконані пізніше квітня 2012 року. Встановити більш точно час виконання цих записів не видається за можливе через малу кількість порівняльних зразків для їх пасти. З огляду на вказане, суд сприймає критично розписку [PERSON], як доказ того, що 03 липня 2011 року він отримав у борг від [PERSON] 50'000 грн. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Інших доказів того, що відповідач мав боргові зобов'язання перед [PERSON] суду не надано, а тому його вимоги про стягнення з позивачки 25'000 є необґрунтованими та до задоволення не підлягають. Окрім цього, відповідач просить здійснити поділ іншого майна, зокрема: гарнітур в дитячу кімнату, дві шафи, диван, комп'ютерний стіл, комп'ютер, бойлер, пилосос, холодильник. Вказане майно придбане за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому являється спільною сумісною власністю подружжя. Суд відкидає посилання позивачки на те, що бойлер і холодильник придбаний за кошти її матері, а тому не можуть вважатись спільним майном подружжя, оскільки такі свої доводи вона не підтверджує доказово. Отож, окрім автомобіля [PERSON] та [PERSON] набули у шлюбі: · гарнітур в дитячу кімнату вартістю 4'200 грн.; · дві шафи вартістю 3'000 грн. ( про 1'500 грн. кожна); · диван вартістю 1'800 грн.; · комп'ютерний стіл вартістю 1'100 грн.; · комп'ютер вартістю 8'000 грн.; · бойлер вартістю 851,50 грн.; · пилосос вартістю 800 грн.; · холодильник вартістю 2'280 грн. На загальну суму 22'031,50 грн. В грошову еквіваленті по 11'015,75 грн. на кожного з членів подружжя. Відомості щодо вартості бойлера та холодильника, про які вказав відповідач, до уваги судом не беруться, оскільки спростовуються товарним чеком № Л000038053 від 23 червня 2007 року де вказано, що холодильник вартує 2'280 грн. та фіскальним чеком № 0035 від 14 травня 2008 року в якому зазначено, що водонагрівач коштував 851,50 грн. Враховуючи, що між [PERSON] та [PERSON] не досягнуто домовленості щодо поділу цього майна слід здійснити його розподіл в судовому порядку. Судом визнані неспроможними посилання позивачки на те, що комп'ютерний стіл, комп'ютер, гарнітур в дитячу кімнату, шафи та диван є власністю дитини, оскільки статтею 174 СК України визначено приблизний перелік речей, котрі можуть мати такий правовий статус і це одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання, інформаційно-обчислювальна техніка, програми, бази даних та інші речі, цільовим призначенням яких є розвиток здібностей дитини, її навчання та виховання. До жодної із цих категорій вказане майно не відноситься. За даних обставин,

Outcome: partial