Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості до відповідача [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 серпня 2015 року вона надала у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 7000 грн., на підтвердження чого складено розписку. Згідно з умовами розписки, відповідач зобов'язувався повернути позику не пізніше 18 серпня 2016 року, проте у визначений строк грошові кошти не повернув, а вимоги про повернення коштів від 23 липня 2016 року та 09 лютого 2017 року залишились без реагування. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума інфляційних витрат з серпня 2016 року по лютий 2017 року складає 658 грн. Три проценти річних від простроченої суми в період з 18 серпня 2016 року по 10 квітня 2017 року становить 127,7 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики розраховується за формулою: (сума боргу : 100% х ставку НБУ : 365 днів х кількість днів прострочення). Таким чином, за період з 18 серпня 2015 року до 10 квітня 2017 року зазначена сума по вказаній формулі становить - 2129,20 грн. На основі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь основний борг в сумі 7000 грн., 3% річних в сумі 127,70 грн., інфляційні втрати в сумі 658 грн., проценти за користування грошовими коштами в сумі 2129,20 грн., а всього суму 9914 грн. 90 коп., та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Вказали, що при одержанні коштів відповідачем були присутні свідки [PERSON] та [PERSON], які також зазначені і в розписці. Представник позивача - стосовно вимог про стягнення витрат на правову допомогу ствердив, що квитанція до акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 10.04.2017 року - відсутня. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у наданих суду письмових запереченнях, крім того відповідач вказав, що він дійсно взяв в борг у позивачки частинами гроші в сумі 7000 грн., але він дані кошти віддав, хоча цього ніхто не бачив та відповідних розписок про це у нього немає. При цьому, ствердив, що у позивачки, на його думку, є ще одна розписка на 5000 грн. Зазначив, що після отримання першої вимоги, він передзвонив до позивачки, вона приїхала до нього додому і він віддав їй кошти, які перезичив. Вказав, що він можливо б і визнав позов, однак у позивачки, на його думку, є ще одна розписка на 5000 грн. і вона може її потім в будь-який момент подати до суду. Представник відповідача зазначив, що 3% річних, інфляційні втрати та проценти не передбачено законодавством при позиці, тому необхідно відмовити в цій частині позовних вимог. Також вказав, що витрати на правову допомогу не підтверджені належними документами, тому і в задоволені позовних вимог в цій частині потрібно відмовити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що 15.08.2015 року вони з позивачкою сиділи на лавочці. Прийшов відповідач, який позичив гроші у позивачки. Вона бачила як позивачка передавала гроші [PERSON], при цьому він повідомив, що кошти йому потрібно для лікування. Вона особисто гроші не рахувала, але бачила у відповідача велику суму коштів купюрами номіналом: 500 грн., 200 грн. та 100 грн. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Так, відповідно до\~ст. 4 ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.1, ч.3 ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст.ст.\~15, 16 ЦК України\~\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 18.05.2015 року позичив у позивачки [PERSON] гроші в сумі 7000 грн., вказані кошти відповідач зобов'язувався повернути в строк до 18 серпня 2016 року, що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] (а.с.22). Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таку правову позицію Верховний Суд України висловив в постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За наведених обставин, враховуючи факт наявності оригіналу розписки, позовні вимоги про стягнення основної суми боргу - підлягають до задоволення. Що стосується тверджень відповідача про те, що він повернув позивачці борг, то вони не беруться судом до уваги, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що сума інфляційних витрат з серпня 2016 року по лютий 2017 року розраховується за формулою: 99,7% * 101,8% * 102,8% * 101,8% * 100,9% * 101,1% * 101,0% = 1,094 7000*1,094-7000 та становить 658 грн. Три проценти річних від простроченої суми розраховується за формулою: 7000*3%/365*235 (з 18 серпня 2016 року по 10 квітня 2017 року) та становить 127,7 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Сума процентів за користування грошовими коштами за договором позики розраховується за формулою: (сума боргу : 100% х ставку НБУ : 365 днів х кількість днів прострочення). За період з 18 серпня 2015 року до 28 серпня 2015 року: 7000 / 100% * 30% / 365 * 10 = 57,53 грн.; за період з 28 серпня 2015 року до 25 вересня 2015 року: 7000 / 100% * 27% / 365 * 28 = 144,99 грн.; за період з 25 вересня 2015 року до 30 жовтня 2015 року: 7000 / 100% * 22% / 365 * 35 = 147,67 грн.; за період з 30 жовтня 2015 року до 18 грудня 2015 року: 7000 / 100% * 22% / 365 * 49 = 206,74 грн.; за період з 18 грудня 2015 року до 29 січня 2016 року: 7000 / 100% * 22% / 366 * 42 = 176,72 грн.; за період з 29 січня 2016 року до 04 березня 2016 року: 7000 / 100% * 22% / 366 * 35 = 147,27 грн.; за період з 04 березня 2016 року до 22 квітня 2016 року: 7000 / 100% * 22% / 366 * 49 = 206,17 грн.; за період з 22 квітня 2016 року до 27 травня 2016 року: 7000/ 100%* 19%/366 * 35 = 127,18 грн.; за період з 27 травня 2016 року до 24 червня 2016 року: 7000 / 100% * 18% / 366 * 28 = 96,40 грн.; за період з 24 червня 2016 року до 29 липня 2016 року: 7000/100%* 16,50%/366 * 35 = 110,45 грн.; за період з 29 липня 2016 року до 16 вересня 2016 року: 7000 / 100% * 15,50% / 366 * 49 = 145,26 грн.; за період з 16 вересня 2016 року до 28 жовтня 2016 року: 7000 / 100% * 15% / 366 * 42 = 120,49 грн.; за період з 28 жовтня 2016 року до 09 грудня 2016 року: 7000 / 100% * 14% / 366 * 42 = 112,45 грн.; за період з 09 грудня 2016 року до 27 січня 2017 року: 7000 / 100% * 14% / 366 * 49 = 131,20 грн.; за період з 27 січня 2017 року до 03 березня 2017 року: 7000 / 100% * 14% / 365 * 35 - 93,97 грн.; за період з 03 березня 2017 року до 10 квітня 2017 року: 7000 / 100% * 14% / 365 * 39 = 104,71 грн., а всього сума 2129,20 грн. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд виходить з заявлених позовних вимог. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних витрат та процентів, суд враховує і той факт, що представник відповідача, заперечуючи сам факт їх стягнення по Закону, разом з тим, не заперечував їх розрахунок та самі суми. З приводу стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] витрат на правову допомогу, то в даному випадку слід зазначити наступне. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191 -VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст. 1 цього Закону зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. Склад та розміри витрат, повязаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Виходячи з аналізу ст.ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 14.11.2016 року по справі № 537/3062/15-ц, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не доведено обставини здійснення нею оплати послуг за надання правової допомоги, зазначених в акті приймання-передачі наданих послуг від 10.04.2017 року, зокрема не додано належні та допустимі докази того, що дійсно кошти були сплачені, не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), тому не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідач [PERSON] є особою, яка звільняється від сплати судового збору, оскільки відповідно до пенсійного посвідчення серії ААІ № 799068 від 23.11.2016 року є інвалідом 2-ої групи загального захворювання. Відповідно до абзацу 2 пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2017 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що судовий збір в сумі 640 грн., який сплачений позивачкою, необхідно стягнути з держави на користь позивачки. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме: з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] заборгованість у сумі 9914,90 грн., в тому числі: основний борг в сумі 7000 грн., три відсотки річних в сумі 127,70 грн., інфляційні втрати в сумі 658 грн., проценти за користування грошовими коштами в сумі 2129,20 грн.; в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial