Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідача, просять ухвалити рішення, яким визнати вчинений 12.05.2009 згідно довідки-рахунку серії ДДР № 652337 від 12.05.2009 правочин з купівлі-продажу [PERSON] (покупець) у ВАТ «Галич-Авто» легкового автомобіля Skoda Oktavia A5.1.6 MPI Комбі-В, чорного кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] недійсним в частині зазначення покупцем за даним договором [PERSON] з дати вчинення правочину - 12.05.2009; визнати позивачів покупцями зазначеного автомобіля за цим правочином та визнати за ними право власності на такий автомобіль по 1/2 частці за кожним. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що за свої заощадження у 2009 році вони вирішили придбати легковий автомобіль «Шкода Октавія». Купити автомобіль вони вирішили у автосалоні Відкритого акціонерного товариства «Галич-Авто». В процесі придбання автомобіля вони мали сплатити перший внесок в сумі 86 900 грн. готівкою в касу ВАТ «Галич - Авто», оскільки на другий внесок в сумі 86 900 грн. грошей не було, тому вирішили гроші на другий внесок взяти в кредит та перерахувати на рахунок ВАТ «Галич-Авто» у Брокбізнесбанку. Оскільки на момент придбання автомобіля позивачі були особами пенсійного віку, з метою отримання кредиту звернулись до своєї дочки [PERSON] та домовились про те, що офіційно кредитний договір буде оформлений на неї, позивач [PERSON] буде поручителем за даним договором і фактично сплачувати кредит будуть позивачі. Після повної виплати грошей за автомобіль відповідачка повинна була переоформити його у власність позивачів. В подальшому 08 травня 2009 року ВАТ «Астра Банк» було видано гарантійний лист, в якому банк повідомляв про прийняття позитивного рішення про надання споживчого кредиту на купівлю автомобіля та гарантував надходження на поточний рахунок автосалону ВАТ «Галич-Авто» суми кредиту в розмірі 50% вартості автомобіля - 86900 грн. за умови укладення кредитного договору. 12 травня 2009 року позивач [PERSON] сплатила аванс за автомобіль у розмірі 86 900 грн., цього ж дня між відповідачкою [PERSON] та ВАТ «Галич-Авто» було вчинено правочин з придбання автомобіля, а саме відчуження автомобіля ВАТ «Галич-Авто» було вчинено на підставі Довідки-рахунку серії ДДР №652337 від 12 травня 2009 року, тому дана довідка підтверджує обставини купівлі - продажу автомобіля. 13 травня 2009 року право власності на спірний автомобіль було зареєстровано на відповідачку. В подальшому платежі на погашення кредиту здійснювались позивачкою [PERSON] . Зазначають, що у 2011 році відповідач вимагала чим швидше оплатити кредит, внаслідок чого позивачі були змушені оформити ще один кредит на суму 47000 грн. у ПАТ «Міжнародний Інвестиційний банк». Під заставу нерухомого майна, зокрема позивачем [PERSON] 21 грудня 2011 року було укладено іпотечний договір із вказаним вище банком. Відповідно на наступний день позивачкою [PERSON] здійснено останній платіж згідно отриманого раніше кредитного договору. Вказують, що фактично з моменту придбання автомобіля ним користується позивач [PERSON] та їх син [PERSON] , зокрема ними здійснювався поточний ремонт автомобіля, оплата страхових внесків, оплата гарантійного обслуговування. Також зазначають, що на час придбання автомобіля відповідачка не мала водійського посвідчення та навичок водіння. Звертають увагу суду на те, що відповідачка об`єктивно не могла придбати спірний автомобіль за власні кошти, ні за кредитні кошти, оскільки не мала достатнього доходу. Відповідач ні в процесі підготовки до купівлі автомобіля, ні при купівлі присутня не була. В свою позивач [PERSON] тривалий час працював за кордоном, де отримував доходи, крім того, позивачі отримують пенсію та дохід від оренди нерухомого майна. Тому вони мали можливість придати автомобіль, за який частину сплатили готівку, іншу частину отримали у кредит, який в подальшому і оплачували. Тому покупцями спірного автомобіля є саме вони, такий був оформлений на відповідачку за попередньою домовленістю для отримання у кредит грошових коштів, в подальшому відповідач мала переоформити автомобіль на позивачів. Однак виконувати домовленість відмовилась, а у 2018 році звернулась у поліцію з заявою про викрадення автомобіля та заперечує факт купівлі автомобіля позивачами. З врахуванням наведених мотивів просять позов задовольнити. 08.10.2020 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позову заперечує, вказує, що дійсно 12.09.2009 нею та ВАТ «Галич-Авто» було вчинено правочин з придбання легкового автомобіля Skoda Oktavia A5.1.6 MPI Комбі-В, чорного кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Вважає твердження позивачів, що дійсної спрямованості її волі при укладенні оспорюваного договору купівлі - продажу спірного автомобіля на себе не було і що укладений правочин в частині покупця є прихованим з метою приховати інших покупців - [PERSON] та [PERSON] безпідставними. Вважає,що позивачами не зазначено підстави з якої необхідно визнати договір недійсним, тому просить позов залишити без задоволення. 22.10.2020 представником позивачів - адвокатом Кожан-Юрдигою О.Я. подано відповідь на відзив, в якому повторно наведено підстави позову. 19.07.2021 відповідач [PERSON] , подала заяву про застосування строку позовної давності, вважає, що позивачі про своє порушене право дізнались 12.05.2009 і не просили поновити строк позовної давності, тому просить в задоволенні позову відмовити. 02.09.2021 представником позивачів - адвокатом Кожан-Юрдигою О.Я. подано заперечення на заяву відповідачки про застосування строку позовної даності, яку мотивує тим, що позивачі дізнались про порушення їх права в червні 2020 року, після звернення відповідачки в органи поліції з заявою про викрадення спірного автомобіля, тому просить відмовити відповідачці в задоволенні заяви про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи ПАТ «Галич-Авто» в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, письмових пояснень не подавав. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява надійшла до суду 25.08.2020. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 08.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.67), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Інтереси позивачів та відповідача представляли адвокати і в такому випадку за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.09.2020 задоволено клопотання представника позивачів, ухвалено витребувати у АТ «АГРОПРОСПЕРІС БАНК» квитанції на яких міститься підпис особи-платника за Кредитним договором та в Личаківського ВП ГУНП у Львівській області матеріалів перевірки за заявою [PERSON] щодо обставин зазначених в позовній заяві. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті. За відповідним клопотанням позивачів суд допитав свідків. Позивач [PERSON] приймала участь у розгляді справи, як безпосередньо так і в особі повноважного представника, позивач [PERSON] приймав участь в розгляду справи в особі повноважного представника. Відповідач [PERSON] брала участь у розгляді справи, як безпосередньо так і в особі повноважного представника. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач [PERSON] та повноважний представник позивачів [PERSON] під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні мотивам позову та просили позов задовольнити. Відповідач час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити в позові. Позиція суду. Заслухавши пояснення позивача, представника позивачів, відповідача, а також показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.19), відповідач [PERSON] зазначена власником легкового автомобіля Skoda Oktavia A5.1.6 MPI Комбі-В, чорного кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . Відчуження вказаного автомобіля здійснено на підставі виданої Відкритим акціонерним товариством «Галич-Авто» довідки-рахунку серії ДДР №652337 від 12 травня 2009 року за 173 800 грн. (а.с.16), автомобіль відпущений на підставі акту приймання - передачі транспортного засобу від 12 травня 2009 року №597940 (а.с.17). Позивачі звернулись в суд з даним позовом, оскільки вважають, що хоча даний автомобіль згідно платіжних документів придбавала відповідач та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вона є власником автомобіля, проте дійсними покупцями є позивачі, оскільки грошові кошти на придбання автомобіля надавали позивачі, а на ім`я відповідачки було оформлено кредит, який в подальшому оплачували позивачі, відповідач купівлею автомобіля не займалась, при придбанні такого не була та на момент придбання грошових коштів на купівлю автомобіля не мала. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт купівлі автомобіля не відповідачем, а її батьками, тобто позивачами. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Частиною першою статті 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. За змістом пункту 8 наведеного Порядку (в редакції, чинній станом на 07 квітня 2015 року) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників,поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Таким чином, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним судом у постанові від 23.01.2019 під час розгляду справи №484/3915/15-ц. Відтак довідка-рахунок серії ДДР №652337 від 12 травня 2009 року є документом, що підтверджує купівлю спірного автомобіля (а.с.16). Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009, передбачено, що удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Допитана під час розгляду справи свідок [PERSON] показала, що є дочкою позивачів та відповідно сестрою відповідачки, пояснила, що батько був тривалий час на заробітках за кордоном та надсилав гроші мамі. Батьки вирішили купити автомобіль, однак гроші мали тільки на половину вартості нового автомобіля, іншу половину отримали у кредит, який оформили на сестру, в подальшому батьки отримали ще один кредит щоб оплатити попередній. Ствердила, що автомобіль придбавався виключно батьками, за їхні грошові кошти, для потреб сім`ї, реєстрували автомобіль на сестру тимчасово, до виплати кредиту. Судом встановлено, що 08 травня 2009 року ВАТ «Астра Банк» було видано гарантійний лист, в якому банк повідомляв про прийняття позитивного рішення про надання споживчого кредиту на купівлю автомобіля та гарантував надходження на поточний рахунок автосалону ВАТ «Галич-Авто» суми кредиту в розмірі 50% вартості автомобіля - 86900 грн. за умови укладення кредитного договору (а.с.8). Згідно з фіскальним чеком (а.с.9) 12.05.2009 внесено аванс вартості автомобіля - 86900 грн. Як зазначено вище, було вчинено правочин по купівлі спірного транспортного засобу шляхом оформлення довідки-рахунку від 12.05.2009. В свою чергу у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу від 13.05.2009 містяться особливі відмітки про наявність кредиту і заборони відчуження та про право керування [PERSON] (позивачем) та [PERSON] (сином позивачів). За кредитним договором від 15.05.2009, укладеним з ВАТ «Астра Банк» позичальником зазначена [PERSON] (а.с.10-15). В той же час за договором поруки від 15.05.2009 (а.с.18) поручителем зазначена позивач [PERSON] (а.с.18). Згідно платіжного доручення (а.с.20) 15.05.2009 внесено другий внесок за спірний автомобіль в розмірі 86900 грн. Окрім цього, 21.12.2011 було оформлено кредитний договір на суму 47000 грн. у ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк», що стверджується іпотечним договором від 21.12.2011 та заявою на видачу готівкових коштів, які отримував позивач [PERSON] 22.12.2011 було здійснено останній платіж за кредитним договором від 15.05.2009 (а.с.30-33). У квитанціях про оплату кредитних коштів (а.с.21.29,85-102) платником зазначена відповідачка. Разом з тим, відповідачкою не оспорюється той факт, що грошові кошти за автомобіль, кредитні кошти фізично сплачувала позивачка. Також відповідачка визнає, що з моменту придбання автомобіля ним користувалися її батько [PERSON] та її брат [PERSON] . При цьому, стороною позивача доведено, що [PERSON] здійснювався поточний ремонт автомобіля, оплата страхових внесків, оплата гарантійного обслуговування (а.с.53-60). Відповідач не заперечує, що на час придбання автомобіля вона не мала водійського посвідчення та навичок водіння. не була присутня при оформленні. З приводу обставин за рахунок коштів якої особи і для якої фактично укладався договір купівлі-продажу автомобіля судом досліджено також наступні докази. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що товаришує з сином позивачів [PERSON] . У 2009 року його батьки, позивачі у справі, у 2009 році вирішили купити вживаний автомобіль та він допомагав їм в пошуках автомобіля, в подальшому вони вирішили купити новий автомобіль у кредит. Ствердив, що батько [PERSON] та відповідачки [PERSON] тривалий час їздив за кордон на заробітки та гроші на купівлю автомобіля та погашення кредиту давали саме позивачі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її син товаришував з сином позивачів, станом на момент придбання спірного автомобіля вона працювала в автосалоні ВАТ «Галич-Авто» та допомагала позивачам вибирати новий автомобіль. Оскільки достатньої суми грошей у позивачів не було, половину вартості автомобіля вони сплатили готівкою в касу автосалону, іншу половину мали намір отримати у кредит, однак позивачі були пенсійного віку, кредит їм не видавали, тому вони оформили кредит на дочку [PERSON] , оскільки вона була офіційно працевлаштована, після чого сплатили другу половину вартості автомобіля. Вказала, що відповідачку [PERSON] вона не знає, отримували придбаний автомобіль позивач [PERSON] та його син. Відповідачки [PERSON] при оформленні купівлі - продажу автомобіля не було. Оплатою кредиту та технічним обслуговуванням автомобіля займались виключно позивачі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що товаришує з сином позивачів [PERSON] . Вказав, що батьки [PERSON] мали намір придбати автомобіль для сім`ї, купівлею спірного автомобіля займались батьки [PERSON] , його батько тривалий час перебував на заробітках за кордоном, зі слів [PERSON] йому відомо, що гроші для купівлі автомобіля надавав його батько [PERSON] , при купівлі автомобіль був оформлений на відповідачку [PERSON] тимчасово, до виплати кредиту. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії ощадної книжки банку «Аваль» (а.с.35-36), в період з 02.07.2003 по 26.07.2006 позивачем [PERSON] було отримано переказів від свого чоловіка - позивача [PERSON] , на загальну суму 9360,3 євро. З довідки №1985 від 20.07.2020 виданої Личаківським відділом обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області позивачка [PERSON] за 2009 - 2013 роки отримала 47 834,9 грн. пенсії (а.с.37). В свою чергу позивач [PERSON] за період 2009 - 2013 роки отримав пенсію в розмірі 42 434,08 грн., що підтверджується відповідною довідкою (а.с.42). Крім того, доходи позивачів також підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями договорів оренди (а.с.47-51). В свою чергу відповідачка, як вбачається з довідки, виданої Міською дитячою клінічною лікарнею м. Львова від 27.07.2027 №858 (а.с.52 зв.) про заробітну плату [PERSON] , остання отримала доходи: у 2006 році 5252,06 грн.,у 2007 році 3974,31 грн.,у 2008 році 5702,82 грн., у 2009 році 6135,71 грн., у 2010 році 7066,72 грн., у 2011 році 7774,69 грн., у 2021 році 4431,66 грн. Тобто доходи відповідачки на час придбання автомобіля були незначними. Відтак, з врахуванням наведених мотивів та обставин справи суд приходить до висновку про те, що обов`язки покупців за оспорюваним правочином купівлі-продажу автомобіля виконувались виключно позивачами, відповідач в свою чергу об`єктивно не могла придбати спірний автомобіль, ні за власні кошти, ні за кредитні, хоча в платіжних документах (а.с.20-30) остання вказана як платник, що під час судового розгляду справи підтверджено як показами свідків, так і матеріалами справи. Тому суд приймає рішення провизнання вчиненого 12 травня 2009 року згідно Довідки-рахунку серії ДДР № 652337 від 12 травня 2009 року правочину з купівлі продажу відповідачкою [PERSON] спірного автомобіля недійсним в частині зазначення її покупцем за даним договором, з дати вчинення правочину - 12 травня 2009 року. Відповідно слід визнати позивачів покупцями спірного автомобіля за вказаним вище договором та визнати за ними право власності на даний автомобіль, з метою ефективного захисту прав позивачів щодо належної реєстрації права власності на майно. З приводу вимоги про визнання за кожним з позивачів права власності на 1/2 частку даного автомобіля, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до вимог частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частинами 1, 2 статті 357 ЦК України визначено, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно частини першої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, правова природа визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності лише трансформує спільну власність із сумісної в часткову, не змінюючи при цьому правового статусу об`єкта майна. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005). Також як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Отже, при вирішенні цієї вимоги суд повинен визначитись, чи відповідає обраний позивачами спосіб захисту характеру порушеного права, та власне, чи є це порушення. Однак в межах даної справи судом не встановлювалось питання порушення принципу рівності часток між позивачами, тоді як задоволення вимоги про визначення часток може мати місце виключно у випадку, якщо такий спосіб захисту відповідає характеру порушеного права. Тому суд відмовляє в задоволенні цієї вимоги. Щодо застосування строку позовної давності. Позивач подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови в позові, яку мотивує тим, що спірний автомобіль було придбано у 2009 році, тому саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності, проте жодних майнових претензій з приводу автомобіля позивачі до неї не пред`являли. Тому вважає, що позивачі звернулись в суд з пропуском строку позовної даності, що є підставою для відмови в даному позові. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, як встановлено в ході розгляду даної справи позивачі дізнались про порушення їх права в червні 2020 року, після звернення відповідачки в органи поліції з заявою про викрадення спірного автомобіля, що стверджується матеріалами перевірки Личаківського ВП. З даним позовом вони звернулись в суд 25.08.2020, тому строк позовної давності позивачами не пропущено, відповідно наслідки пропуску такої застосуванню не підлягають. Щодо судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи судові витрати в даній справі складаються з сплаченого обома позивачами судового збору в сумі 3197,80 грн. і такий відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: partial