Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Позивачі [PERSON] і [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом, просять визнати за ними право на постійне користування земельною ділянкою в розмірах відповідно 1/4 та 3/4 частини від площі 10,00 га на території [PERSON] сільської ради Богуславського району Київської області, цільове призначення якої для ведення селянського (фермерського) господарства, що належала спадкодавцю [PERSON], який помер 27 липня 2000 року. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 27 липня 2000 року помер їх батько [PERSON]. Після смерті батька відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі із права постійного користування землею розміром 10,00 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Богуславського району Київської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства. Право користування земельною ділянкою належало спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акта на право користування землею серії Б № 087253, виданого [PERSON] сільською радою народних депутатів Богуславського району Київської області у 1993 році. Будучи спадкоємцями за законом першої черги вони своєчасно звернулися до [PERSON] районної державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину та прийняли спадщину. Проте нотаріус постановою від 01.03.2016 року за № 02-31/281 відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право користування земельною ділянкою з підстав, що державний акт виданий на право користування, а не на право власності, а свідоцтво про право на спадщину може бути видано лише на майно, яке перебуває у власності. Це явилось підставою для звернення за захистом своїх прав та інтересів до суду про визнання за ними права на постійне користування земельною ділянкою у порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON]. Посилаючись на положення ст. 19 Закону України «Про селянське фермерське господарство», ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 7, 51 Земельного Кодексу України в редакції 1990 року позивачі просять задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивачка [PERSON] і представник позивачів [PERSON] позов підтримали, посилаючись на вищевказані факти та докази. Крім того, представник позивачів зазначила, що у 2003 році розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації було закрито селянське (фермерське) господарство «Хлібороб», головою якого був [PERSON], на підставі лише клопотання головного спеціаліста кадрової роботи відділу РДА, без зазначення в цьому розпорядженні правових підстав, які були визначені ст.ст. 29, 30 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», без повідомлення про це спадкоємців та без їх заяви про закриття селянського (фермерського) господарства, а також відмови від постійного користування даною земельною ділянкою. Також представник позивачів зазначила, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватись і передаватися у порядку спадкування згідно положень ч. 2 ст. 407 ЦК України. Відповідач [PERSON] сільська рада свого представника в судове засідання не направила, але надійшла заява за підписом сільського голови, в якій зазначено, що [PERSON] сільська рада не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу без участі представника. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з огляду на те, що відсутні правові підстави для визнання за позивачами права на постійне користування спірною земельною ділянкою. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що законодавством не передбачено спадкування права постійного користування земельною ділянкою. Суд заслухавши позивачку і її представника, представника відповідача, представника третьої особи та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27 липня 2000 року помер спадкодавець [PERSON], що підтверджується копіює свідоцтва про його смерть. Позивачі [PERSON] і [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги згідно положень ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року прийняли спадщину після смерті батька [PERSON]. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.03.2016 року за № 02-31/281 державний нотаріус [PERSON] районної державної нотаріальної контори відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право користування земельною ділянкою з підстав, що державний акт виданий на право користування, а не на право власності, а свідоцтво про право на спадщину може бути видано лише на майно, яке перебуває у власності. Із копії Статуту СФГ «Хлібороб» та свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності від 11.04.1996 року, вбачається, що спадкодавець [PERSON] за життя був головою селянського (фермерського) господарства «Хлібороб» та мав у безстроковому та безплатному користуванні земельну ділянку площею 10 га з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акта на право користування землею серії Б № 087253, виданого [PERSON] сільською радою народних депутатів Богуславського району Київської області у 1993 році. В даному державному акті зазначено, що земельна ділянка надана для господарства. Із копії розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації №70 від 11 березня 2003 року вбачається, що цим розпорядженням скасовано державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності селянського-фермерського господарства «Хлібороб». Дане розпорядження не суперечить ст. 29 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, який був чинним на час винесення вищевказаного розпорядження, якою було визначено, що діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі: рішення членів селянського (фермерського) господарства про припинення його діяльності; припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України; 3) визнання селянського (фермерського) господарства неплатоспроможним (банкрутом); якщо не залишається жодного члена селянського (фермерського) господарства або спадкоємця, який бажає продовжити діяльність господарства. Позивачі не довели в судовому засіданні, що на час постановлення розпорядження від 11 березня 2003 року залишались інші члени селянського (фермерського) господарства «Хлубороб» або були спадкоємці, які бажали продовжити діяльність господарства. Крім того, згідно положень ст. 16 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть бути земля, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім'ї, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція і доходи від її реалізації, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення селянського (фермерського) господарства і заняття підсобними промислами. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними. Згідно положень ст. 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України. Положення вказаної норми закону про успадкування землі слід розуміти так, що спадкується земля, яка перебуває у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, оскільки за змістом ст. 6 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], право власності на земельні ділянки виникало в тому числі, внаслідок одержання їх у спадщину. Стаття 7 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року визначала засади користування земельними ділянками та не передбачала набуття права користування в порядку спадкування. Відповідно до п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року (із змінами від 05.05.1993 року та від 03.07.1992 року) «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Тобто, [PERSON] за життя міг згідно ст. 6 Земельного кодексу України в редакції від 13 березня 1992 року отримати у власність земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства безоплатно у межах середньої земельної частки, а також за плату у розмірах визначених ст. 52 цього Кодексу. Згідно розділу УІІ «Спадкове право» ЦК України в редакції 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], до складу спадщини входило майно спадкодавця, а не право користування майном. Суд також вважає, що позивачі безпідставно посилаються на положення ч. 2 ст. 407 ЦК України, якою визначено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватись і передаватися у порядку спадкування, оскільки дана норма ЦК України не діяла на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], а також за змістом ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed