Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] зареєстрована та мешкає за адресою [ADDRESS] . Разом з позивачкою у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (чоловік), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] (невістка), що підтверджується довідками з місця реєстрації (а.с.5, 16-20). На підставі ордеру на житлове приміщення № 143 від 31.01.1989 року, квартира [ADDRESS] надана у користування [PERSON] , в графі «склад сім`ї» зазначені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі рішення виконкому №427/1 від 03.10.1990 року. (а.с. 4) Як вбачається з акту Комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради від 05.11.2020 року за №01-20/279-423, складеного [PERSON] та секретарем [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] здійснена перевірка та встановлено, що в квартирі за адресою [ADDRESS] громадяни [PERSON] , [INFO] (чоловік), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (син) не мешкають з 2014 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] , не мешкають з 2003 року по теперішній час (а.с. 6). Позивачка, посилаючись на те, що відповідачі з 2003 року та з 2014 року не мешкають у квартирі, а їх реєстрація перешкоджає їй користуватися майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі є членами сім`ї позивачки та зареєстровані в квартирі по теперішній часза адресою [ADDRESS] , що підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання особи №57599 ( [PERSON] зареєстрована з 14.05.2003 року), 57596 ( [PERSON] зареєстрований з 27.03.1991 року), 57597 ( [PERSON] з 04.02.2003 року), 57598 ( [PERSON] з 04.04.2006 року), 57600 ( [PERSON] з 09.06.2003 року) від 11.12.2020 року, наданими Управлінням реєстраційних повноважень ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради (а.с. 16-20). Суд вважає, що позивачкою не доведено, що в квартирі не мешкають саме з 2014 року - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мешкають з 2014 року та з 2003 року - [PERSON] , [PERSON] по теперішній час без поважних причин, а також втрати ними інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою суду не надано. Наданий позивачкою на підтвердження обставин позову акт Комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради від 05.11.2020 року за №01-20/279-423, відповідно до якого встановлено, що в квартирі за адресою [ADDRESS] громадяни [PERSON] , [INFO] (чоловік), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (син) не мешкають з 2014 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] (онук), [PERSON] , [INFO] , не мешкають з 2003 року по теперішній час, не є належним та достатнім доказом для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки не підтверджують того факту, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі без поважних причин. Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed