Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою та просить визнати [PERSON], 1980 р. н. таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 13 в будинку № 3 по вул. І.Сірка в м. Стрий та примусово зняти його з реєстраційного обліку в даній квартирі. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що вона є квартиронаймачем в будинку № 3 квартири № 13 по вул. І.Сірка в місті Стрию. Дана квартира 18.11.1991 року була одержана сімєю у складі 4 осіб на підставі ордеру від 18.11.1991 року № 115, виданого КЕЧ Стрийського району Прикарпатського військового округу. Членами сімї наймача даного житла на момент вселення були: чоловік [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO]. На даний час квартира належить до житла державного житлового фонду. У приватну власність, в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду, не передана. 17 травня 2008 року відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON]. Після укладення шлюбу він змінив прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON]. Приблизно в червні 2008 року відповідач разом із дружиною виїхав на проживання в Закарпатську область, однак, на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча, фактично, з червня 2008 року та по даний час в зазначеній квартирі не проживав та не зявлявся. Оскільки, у спірній квартирі [PERSON] не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим обєктивно порушуються її права, тому змушена звернутися до суду. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася. В судовому засіданні представник позивачки та одночасно третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду шляхом поміщення оголошення в газеті «Львівська пошта» № 137 (1748) від 03.12.2015 року, на виклик суду не зявився про причину неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що з відповідачем [PERSON] знайомі, в спірній квартирі не бачили його більше року. Заслухавши пояснення представника позивачки (третьої особи), свідків [PERSON], [PERSON], перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст.ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] прописані позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON], що підтверджується довідкою Будинкоуправління № 1 м. Стрий Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова МО України № 1092 від 19.08.2015 року. Відповідно до ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, якщо вона не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], понад шість місяців не проживає в [INFO] без поважних причин, а тому втратив право на користування вказаним жилим приміщенням. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - в разі позбавлення права користування житлом, особа знімається з реєстрації за місцем проживання протягом семи днів на підставі рішення суду. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині примусово зняття відповідача з реєстраційного обліку в даній квартирі до задоволення не підлягає.

Outcome: partial