Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовна заява обґрунтована тим, що з 07.12.2017 [PERSON] було прийнято до Державної інноваційної фінансово -кредитної установи на посаду начальника сектору по роботі з кадрами. З 01.03.2018 позивачку було переведено на посаду начальника відділу кадрів ДІФКУ. 01.12.2020 позивачку було двічі за день безпідставно притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а саме оголошено догану та звільнено з посади начальника відділу кадрів із застосуванням п. 3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу ДІФКУ від 01.12.2020 № 146к/тр «Про припинення трудового договору». Такі дії відповідача позивач вважає необґрунтованими та вчиненими з грубим порушенням діючого законодавства з огляду на те, що оголошення догани та звільнення позивачки із займаної посади відбулось без отримання згоди виборчого профспілкового органу ППО ДІФКУ, членом якого являється позивачка, усі події відбувались під час тривалого перебування позивачки на лікарняному, про що роботодавцю ДІФКУ було відомо і підтверджується копіями лікарняних листків, в наказі про оголошення догани від 01.12.2020 № 145к/тр зазначено, що позивач не вживала вичерпних та своєчасних заходів з розшуку (або відновлення) втрачених документів відділу кадрів, при цьому позивачці не було надано часу та жодної можливості щодо розшуку (або відновлення) втрачених документів, тощо. Також, при звільненні з позивачкою не провели остаточного розрахунку в порушення ст. ст. 47 та 116 КЗпП України, в наказі про звільнення відсутня інформація про компенсацію позивачці невикористаних відпусток, залишились без оплати два листки непрацездатності, які були здані до установи 26.11.2020 року та станом на 30.12.2020 без оплати залишились ще три листки непрацездатності, що були до установи 16.12.2020 року. Отже, на підставі викладеного позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасувати наказ Державної інноваційної фінансово- кредитної установи №145-к/тр від 01.12.2020 р. про оголошення догани [PERSON] ; визнати незаконним та скасувати наказ Державної інноваційної фінансово- кредитної установи №146-к/тр від 01.12.2020 р про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу кадрів ДІФКУ; визнати звільнення [PERSON] з посади начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, незаконним та поновити її на посаді начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово-кредитної установи; стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2020 р. до дати ухвалення судового рішення та судові витрати на правничу допомогу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2021 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивачки у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, просила задовольнити, надаючи пояснення посилалась на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином, 20.09.2021 від представника установи надійшло клопотання про проведення розгляду справи у відсутності представника та за результатом розгляду справи у позовній заяві відмовити. 10.06.2021 від представника Державної інноваційної фінансово - кредитної установи надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого з даними позовними вимогами сторона відповідача не погоджується та вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на те, що позивач притягувалась до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (наказ від 01.12.2020 № 145-к/тр), на підставі рішення правління від 12.11.2020 № 58 та висновку комісії із службового розслідування від 20.10.2020, що створена на підставі наказу від 29.09.2020 № 97 «Про проведення службового розслідування», в зв`язку із поданням службової записки начальника юридичного відділу - в.о. начальнику відділу кадрів [PERSON] від 24.09.2020 № 651. Висновок комісії із службового розслідування від 20.10.2020 підтверджує неналежне виконання позивачкою трудових обов`язків. Наказом № 146 - к/тр від 01.12.2020 року, враховуючи порушення трудової дисципліни, які були допущені позивачкою, та відповідно до вимог п. 47 Статуту ДІФКУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2000 № 979 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 587), останню звільнено головою правління [PERSON] , з посади начальника відділу кадрів на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, слід дійти висновку про відповідність вказаного наказу вимогам КЗпП України. Сторона Відповідача вважає, що також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки, у відповідності до ст. 235 КЗпП України та п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року(з наступними змінами), стягнення середньомісячного заробітку можливе лише коли звільнення буде визнано незаконним, а таких обставин відповідач не вбачає. Підсумовуючи викладене сторона відповідача вважає, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували те, що її права порушені, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Вислухавши вступне слово представника позивача, вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. имогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що з 07.12.2017 [PERSON] було прийнято до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи на посаду начальника сектору по роботі з кадрами. З 01.03.2018 позивачку було переведено на посаду начальника відділу кадрів ДІФКУ. Згідно копії Наказу № 107 к\\тр від 21.09.2020 про припинення трудового договору, винесеного Державною інноваційною фінансово -кредитною установою, було звільнено 21.09.2020 року [PERSON] з посади начальника відділу кадрів Установи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (пункт 2 частини 1 ст. 40 КЗпП України, підставою звільнення є службова записка від 18.09.2020 р. № 619, службова записка № 620 від 21.09.2020 р. Наказом від 22.09.2020 № 95 «Про передачу справ», винесеного Державною інноваційною фінансово - кредитною установою, наказано організувати перевірку наявності та подальшої передачі справ відділу кадрів, трудових книжок та особових справ працівників ДІФКУ від начальника відділу кадрів [PERSON] до начальника юридичного відділу [PERSON] . Цього ж дня, наказом ДІФКУ № 109-к/тр «Про скасування наказу та виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника» було скасовано наказ ДІФКУ № 107к\\тр від 21.09.2020 «Про припинення трудового договору» у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] . 23.09.2020 [PERSON] направила ДІФКУ запит на отримання інформації про надання останній копій документів, що стали підставою для її звільнення. 29.09.2020 на підставі наказу ДІФКУ № 97 було утворено комісію для розгляду матеріалів службового розслідування щодо факту відсутності в справах відділу кадрів ДІФКУ наступних документів: трудової книжки [PERSON] , особової картки [PERSON] , особової справи [PERSON] , наказу з особового складу № 89 за 2020 рік; наказу про надання відпустки № 40 за 2020 рік, наказу про короткострокові відрядження № 38 за 2018 рік. 30.09.2020 на запит позивачки надійшла відповідь від ДІФКУ про скасування наказу ДІФКУ № 107к\\тр від 21.09.2020 та надано запитувані копії службових записок. 20.10.2020 комісією зі службового розслідування, утвореної згідно наказу ДІФКУ, складено «Висновок службового розслідування факту відсутності в справах відділу кадрів Установи документів, зазначених в п. 1 наказу від 29.09.2020 р. № 97» Відповідно до вищезгаданого висновку, при вирішенні питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділу кадрів [PERSON] , комісія дійшла висновку, що начальник відділу кадрів [PERSON] через неналежне виконання своїх посадових обов`язків та інших нормативно-правових актів, всупереч інтересам Установи: не забезпечила зберігання трудової книжки, особової картки та особової справи [PERSON] згідно з вимогами чинного законодавства; не забезпечила зберігання наказу про надання відпустки № 40 за 2020 рік та наказу про короткострокові відрядження № 38 за 2018 рік згідно з вимогами чинного законодавства; не забезпечила заходів щодо збереження інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію в Установі. Таким чином, на думку Комісії з проведення службового розслідування в діях начальника відділу кадрів [PERSON] вбачається порушення: п. 2.7, п. 2.14., п, 2.18, п. 2.20 Посадової інструкції начальника відділу кадрів Установи, затвердженої 01.03.2018 головою правління Установи; п. 3.11, п. 3.12, п. 3.13 та п. 3.14 Положення про відділу кадрів, затвердженого наказом Установи від 26.07.2018 № 43; Інструкції з діловодства в ДІФКУ, яка затверджена наказом від 22.09.2017 № 27; Закону України «Про захист персональних даних»; Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301 та Інструкції про порядок ведення трудових працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58; положень розділів IV та V Антикорупційної програми Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на 2020-2021 роки, затвердженої наказом Установи від 19.06.2020 № 71; п. 6.1. та п. 6.2. Положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю в Державній інноваційній фінансово-кредитній установі, затвердженого наказом від 05.07.2018 р. №37. З урахування викладеного, на підставі думки та висновків членів Комісії, вважається за доцільне: застосовувати дисциплінарне стягнення до начальника відділу кадрів [PERSON] , за неналежне виконання своїх посадових обов`язків посадових обов`язків та допущені порушення вимог чинного законодавства щодо порядку ведення, зберігання та обліку трудових книжок працівників. Рекомендовано подати до Національної поліції України заяви про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 357 Кримінального кодексу України. 21.10.2020 Уповноваженим з антикорупційної діяльності - [PERSON] було письмово висловлено окрему думку за результатами службового розслідування, а саме [PERSON] зазначив про незгоду зі змістом висновку, засвідчивши, що робота комісії проведена неякісно, з порушенням норм чинного законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів ДІФКУ, а також містять ознаки упередженості та особистої зацікавленості у результатах розслідування. 12.11.2020 було проведено засідання Правління ДІФКУ, де другим питанням порядку денного вирішувалось питання про притягнення начальника відділу кадрів [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Рішенням правління від 12.11.2020 № 58 було постановлено звернутись до Первинної профспілкової організації ДІФКУ щодо отримання згоди виборного профспілкового органу, членом якого є [PERSON] , на притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Встановлено виборному органу ППО ДІФКУ 15 денний строк на розгляд письмового подання щодо згоди на притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності та 3-денний строк на повідомлення про прийняте рішення. У разі пропуску цього строку прийнято вважати, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. За умови отримання згоди виборного профспілкового органу Первинної профспілкової організації ДІФКУ, застосувати до начальника відділу кадрів [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді догани. За результатом розгляду порядку денного, було постановлено Рішення правління ДІФКУ від 01.12.2020 № 67, згідно якого рекомендовано звільнити (припинити трудовий договір) начальника відділу кадрів [PERSON] на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Державною інноваційною фінансово - кредитною установою було винесено Наказ від 01.12.2020 № 145-к/тр про оголошення догани [PERSON] , начальнику відділу кадрів, за порушення трудової дисципліни (невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього локальними нормативно правовими актами ДІФКУ, посадовою інструкцією і невжиття вичерпних та своєчасних заходів з розшуку (або відновлення) втрачених документів відділу кадрів. Підставою слугував висновок комісії із службового розслідування від 20.10.2020 року, рішення правління від 12.11.2020 року № 58. 02.12.2020 Першим заступником голови правління ДІФКУ - [PERSON] було письмово висловлено окрему думку на рішення правління № 67 від 01.12.2020 року, зокрема, зазначено що про виявлені факти порушень на засіданні правління було розглянуто лише один документ - службову записку № 876 від 30.11.2020 від [PERSON] , яка і була доповідачем, при розгляді питання було порушено принципи неупередженості та справедливої оцінки результатів роботи, встановлені Правилами корпоративної етики ДІФКУ, застосування до позивачки психологічного тиску у вигляді застосування дисциплінарних стягнень (звільнення 21.09.2020 р., догана від 01.12.2020 р.); Видання наказу №107 к\\тр від 21.09.2020 р. «Про припинення трудового договору» про звільнення позивачки без погодження з ППО ДІФКУ та без розгляду питання на засіданні правління, прийняття рішення 12.11.2020 р. на позачерговому засіданні Правління ДІФКУ про оголошення [PERSON] догани за умови отримання згоди профкомітету ДІФКУ. При розгляді питання членам Правління не було надано пояснень [PERSON] та матеріалів службового розслідування, видання наказу №145к/тр «Про оголошення догани» 01.12.2020 р., до якого [PERSON] надала ряд зауважень, розгляд питання застосування до [PERSON] заходів дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на позачерговому засіданні Правління 01.12.2020 р. без надання членам Правління пояснень [PERSON] та перевірки фактів викладених у службовій записці № 876 від 30.11.2020 р., викладених [PERSON] . Крім того, 02.12.2020 р. головою ППО ДІФКУ [PERSON] голові правління ДІФКУ [PERSON] було направлено звернення щодо порушення ним чинного трудового законодавства України, зважаючи на обставини звільнення позивачки [PERSON] та без отримання згоди виборного профспілкового органу в порушення ч. 2 ст. 252 КЗпП України та ст.41 ЗУ «Про професійнй спілки, їх права та гарантії діяльності»; в даному зверненні роботодавця було також повідомлено про ненадання згоди на звільнення позивачки та обґрунтування такого рішення. 10.12.2020 р. першим заступником голови Правління [PERSON] було надано пояснювальну записку на ім`я голови Правління ДІФКУ на виконання резолюції останнього від 02.12.2020 р. за вих. № 573 щодо викладених фактів в пояснювальній записці (окрема думка [PERSON] від 02.12.2020 р.). В пояснювальній записці [PERSON] зазначив, що звільнення позивачки - результат упередженого ставлення та неприязних стосунків [PERSON] . Відповідно до ст. 43 Конституції України та ст. 5-1 КЗпП України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, тобто не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки роботодавцем не доведена його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. Відповідно до вимог статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни тощо. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені й іншій дисциплінарні стягнення. Відповідно до статті 148 цього Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, та не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, Частиною третьою статті 149 КЗпП України передбачено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Згідно з викладеним в Постанові Верховного Суду від 18.07.2019 р. по справі №456/2368/16, при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, роботодавець має навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього дисциплінарного стягнення та в який час. У цьому ж акті зазначено, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: -порушення має стосуватися тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; -невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; -невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; -враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; -з моменту виявлення порушення до звільнення у дисциплінарному порядку може минути не більше місяця. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 22.07.2019 року в справі № 363/4221/16-ц (провадження № 61-28075сві8). Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, та порушив її знову. Аналогічне тлумачення поняття «систематичності» застосоване в ухвалі Верховного Суду від 08.10.2018 в справі № 641/6317/16-ц (провадження № 61-41679ск18). Отже, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) допущення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Згідно з вимогами статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В наказі ДІФКУ № 146-к/тр від 01.12.2020 «Про припинення трудового договору відсутні відомості про зміст та час вчиненого працівником невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, ознак систематичності, що свідчить про недоведеність підстав для звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Також роботодавцем при застосуванні дисциплінарних стягнень до позивачки не дотримано вимоги ст. 252 КЗпП України та частини 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідно до ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Аналогічні норми містяться в статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». В ході розгляду справи, судом встановлено, що згоди Первинної профспілкової організації на оголошення догани [PERSON] надано не було. Відповідачем не надано доказів зворотнього. Таким чином, оголошення догани та звільнення працівника відбулось без отримання згоди ППО ДІФКУ, членом якого являється позивачка. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про визнання незаконним та скасування наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №145-к/тр від 01.12.2020 р. про оголошення догани [PERSON] ; визнання незаконним та скасування наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №146-к/тр від 01.12.2020 р про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу кадрів; визнання звільнення [PERSON] з посади начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, незаконним та поновлення позивачки на посаді начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (в редакції на 30.05.2020 р.) цей Порядок застосовується і у випадку вимушеного прогулу. При цьому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Враховуючи, що в період з 21.09.2020 р. по 30.11.2020 р. позивачка перебувала на лікарняному, розрахунок середньомісячної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед лікарняним. Судом встановлено, що заробітна плата: за серпень 2020 р. - 25 935,02 грн., а за липень 2020 р. - 26 400,00. Отже, 25 935,02 + 26 400,00 = 52 335,02 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів за липень 2020 р. - 23 р/ дні, а за серпень і р. -19 р/днів = 42 р/дні. Середньоденна заробітна плата для обчислення вимушеного прогулу дорівнює: 52 335, 02 грн. : 42 р/днів = 1246,07 грн./день. Отже, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2020 р. по 28.09.2021 р. (станом на дату ухвалення рішення судом) з урахуванням 207 робочих дні у цей період складає: 1246,07 грн. х 207 р/дн. = 257 936,49 грн. Відповідачем не надано спростування вказаного розрахунку чи контррозрахунку, а відтак вказана вимога позивача підлягає до задоволення в повному обсязі. При зверненні до суду з позовом позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 1816,00 грн., а відтак оскільки вимоги позивачки задоволені в повному обсязі з відповідача на користь позивачки у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь Держави судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved