Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом у якому просять визнати недійсним договір довічного утримання від 19 серпня 2016 року, укладений між ними та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малаховим М.С., зареєстрований в реєстрі за № 896; застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на їх користь моральну шкоду у розмірі по 80 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам на праві власності належала квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 жовтня 1995 р. Дарницьким вагоно-ремонтним заводом, відповідно розпорядження (наказу) № 23/177 від 26.10.1995 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 24.11.1995 року, запис у реєстровій книзі за № 4648. 19.08.2016 р. між позивачами та відповідачем укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малаховим М.С., зареєстрований в реєстрі за № 896. Позивачі вважають спірний договір недійсним, оскільки [PERSON] була введена в оману і підписала зовсім не той договір на який розраховувала та не знає хто така відповідач, а [PERSON] не давав своєї згоди на укладання договору довічного утримання (він його не підписував, внаслідок його захворювань не розуміє значення своїх дій), спірний договір довічного утримання міг бути укладений лише після визначення частки співвласників (позивачів) у спільному майні. 05.01.2017 р. до суду від відповідача надійшли письмові заперечення у яких [PERSON] просить відмовити у позові повністю через його необґрунтованість (а.с. 46-48), зазначивши, що спірний договір підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. за адресою [ADDRESS] у зв'язку з хворобою [PERSON] Нотаріусом було встановлено особи громадян, які підписали договір та перевірено їх дієздатність. Перед підписанням нотаріус зчитав вголос договір та пересвідчився, що сторони його розуміють та підписують добровільно і без примусу. Згідно пункту 10 договору [PERSON] отримала 80 000 грн., після чого підписала договір, а за нею підписав [PERSON] Згідно п. 7 спірного договору відповідач зобов'язалась довічно утримувати позивачів, тобто забезпечувати виключно грошовими ресурсами, на які позивачі самостійно будуть забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Пункт 8 договору встановлює розмір щомісячного грошового утримання та оплату відповідачем комунальних послуг. Пункт 10 передбачає одноразову виплату у розмірі 80 000 грн., яку позивачі отримали повністю до підписання договору. Після підписання договору позивачі майже півроку щомісячно отримували грошові кошти у розмірі 1000 грн. та грошові кошти для оплати комунальних послуг. Для отримання зазначених коштів [PERSON] особисто повідомляла суму всіх квитанцій та показників лічильників, необхідну для повної оплати комунальних послуг. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.03.2017 р. призначено по справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Провадження по справі зупинено до проведення експертизи (а.с. 108-109, 110-111). У зв'язку з поданням представником позивачів заяви про відновлення провадження справа була повернута з експертної установи без проведення експертизи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2017 р. за заявою представника позивачів відновлено провадження по справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малахов Максим Сергійович про визнання договору довічного утримання недійсним та призначено справу до розгляду в судовому засіданні (а.с. 140). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.11.2017 р. за клопотанням представника позивачів призначено по справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, провадження по справі зупинено до проведення експертизи (а.с. 161-162, 164-165). Після складення експертного висновку ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2018 р. відновлено провадження по справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні (а.с. 185). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснила, що договір довічного утримання вона не читала, відповідача вона не знає, до укладення договору їй обіцяли постійний сторонній догляд, утримання та послуги доглядальниці. Нотаріус, якого вона не запрошувала, прийшовши до них у квартиру повідомив, що все чесно і вірно, тому вона може підписувати договір, української мови вона не розуміє. Представник позивачів [PERSON] в судовому засідання просила задовольнити позов, додатково пояснила, що позивач [PERSON] переніс три інсульти, на час підписання спірного правочину не розумів значення своїх дій. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, пояснив, що договір довічного утримання позивачі підписували добровільно без будь якого примусу. [PERSON] звернулась до громадської організації «Єдність поколінь» з проханням укласти з нею такий договір. Громадська організація надала осіб, які здатні фінансувати і надавати допомогу, договір був укладений з відповідачем, при цьому позивач отримала до підписання угоди 80 000 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на правомірність укладення між сторонами договору довічного утримання. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малахов М.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив, що [PERSON] звернулася до нього для оформлення виклику нотаріуса до позивачів додому, оскільки останні є літні особи. Він приїжджав до позивачів у квартиру, спілкувався з ними про намір укласти договір довічного утримання, при цьому [PERSON] сказала, що хочуть підписати договір, бо потребують матеріальної допомоги. З'ясувавши дійсні наміри, дієздатність, прочитавши договір, він посвідчив спірний правочин. У подальшому під час розгляду справи третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малахов М.С. в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивачів [PERSON], представників відповідача [PERSON], [PERSON], допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 26 жовтня 1995 р. Дарницьким вагоно-ремонтним заводом, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 24.11.1995 року, запис у реєстровій книзі за № 4648, квартира [ADDRESS] належала на праві власності позивачам [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 85). 19.08.2016 р. між позивачами та відповідачем укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С., зареєстрований у реєстрі за № 896 (а.с. 8-9). Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно статті 744 ЦК України визначено, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням або доглядом довічно. Відповідно до п. 1 договору довічного утримання [PERSON], [PERSON] передали у власність, а [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] та в замін чого [PERSON] зобов'язалась забезпечувати [PERSON], [PERSON] утриманням довічно на умовах цього договору. Відповідно до п. 7 договору довічного утримання [PERSON] зобов'язалась довічно утримувати позивачів, тобто забезпечувати виключно грошовими ресурсами, на які [PERSON], [PERSON] самостійно будуть забезпечувати себе харчами, одягом, ліками та засобами, тощо. Як убачається з п. 8 договору довічного утримання, сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 1000,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися [PERSON], [PERSON] Також [PERSON] зобов'язалась щомісячно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. Пунктом 10 договору довічного утримання, сторони погодили, що одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 80000,00 грн., які відчужувані отримали повністю від набувача перед підписанням договору. 19.08.2016 р. [PERSON] отримала кошти в розмірі 80000,00 грн. згідно договору довічного утримання, що підтверджується розпискою (а.с. 89). Крім того, на адресу [PERSON] були направленні електроні перекази коштів, що підтверджується квитанціями за жовтень 2016 року - лютий 2017 року (а.с. 87-88). Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін. З пункту 29 договору довічного утримання вбачається, що текст договору до підписання прочитаний сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що його зміст повністю відповідає їх дійсним намірам. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчив, що громадська організація «Єдність поколінь» працює по ряду програм, у тому числі їхні інспектори на телефонні дзвінки громадян дають роз'яснення по договорах довічного утримання коли людина виявляє бажання укласти такий договір. [PERSON], яка працює його заступником, по телефону спілкувалась з [PERSON] майже місяць, роз'яснювала положення про договір довічного утримання. Коли позивач сказала, що хоче укласти договір, вони почали готувати документи. Відповідач переказувала і вносила гроші громадській організації, а вони переказували кошти позивачам на виконання умов договору, оскільки за це відповідальні. Через місяць після підписання договору [PERSON] сказала, що розірве договір, не пояснюючи причин. Перед кінцем 2016 року були разові акції для тих хто підпише договір отримує сертифікат на 5 000 грн. Один місяць після укладення спірного договору до позивачів ходила доглядальниця, а у подальшому її послуги мали оплачуватися. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що працює волонтером в ГО «Єдність поколінь». У червні 2016 року до неї звернулась [PERSON] з проханням укласти договір довічного утримання, після чого почали займатися збиранням документів. Позивач [PERSON] повідомив, що без згоди сина не буде укладати такий договір. Вона зустрічалась із сином позивача з проектом договору, який дав згоду на його укладення через добрі умови договору. Через місяць вона зателефонувала [PERSON], яка попросила приїхати підписати договір, так як [PERSON] було погано, а онука повідомила, що хоче продати їхню квартиру і помістити їх в будинок пристарілих. Відповідач познайомилась з позивачами у день підписання договору довічного утримання. [PERSON] був адекватний, відповідав на питання, розмовляв. Нотаріус вголос зачитував договір довічного утримання, [PERSON] передали гроші, після того позивачі підписали договір. До позивачів тричі на тиждень ходила сиділка, також на прохання [PERSON] їй подарували пилосос. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 67 від 01.02.2018 р. [PERSON] на момент підписання договору довічного утримання від 19.08.2016 р. за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с. 182-184). Згідно вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Та обставина, що [PERSON] має захворювання які впливають на психічний стан, підтверджується зібраними по справі доказами (а.с.16-20). Відповідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Однак, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час укладання договору довічного утримання, тобто 19.08.2016р. за своїм психічним станом, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при прийнятті цього рішення. Разом з цим, відповідачем не надано доказів на спростування висновків судової експертизи, як і доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову в цій частині заявлених вимог позивачів. Також суд вважає, що з огляду на положення ст. 230 ЦПК України, позивача [PERSON] було введено в оману, оскільки позивач є особою похилого віку, інвалідом 2 групи, потребує стороннього догляду, з пояснень позивача їй обіцяли за укладеним спірним договором утримання та піклування, при цьому один місяць на ними опікувалася доглядальниця, що підтверджено показами свідків. Враховуючи вік [PERSON], її стан здоров'я, потребу у зв'язку з цим у догляді та сторонній допомозі, надання нетривалих безкоштовних послуг доглядальниці, що вплинуло на хибне уявлення про обставини, що мають істотне значення та на волевиявлення позивача при укладенні спірного правочину. За викладених обставин суд вбачає підстави для визнання договору довічного утримання недійсним вцілому. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Реституцією є повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Тобто, в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути одна одній у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У зв'язку з вище вищевикладеним, вимога позивачів про застосування наслідків недійсності правочину також підлягає задоволенню. Судом безспірно встановлено, що до підписання договору довічного утримання [PERSON] сплатила [PERSON] одноразове грошове утримання в сумі 80 000 грн., у зв'язку з чим ця сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь відповідача. Обставини отримання коштів щомісячно по 1000 грн. за електронними переказами [PERSON] заперечуються, у спростування цього відповідачем доказів не надано. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до законодавства України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду внаслідок порушення цивільних прав і свобод та законних інтересів закріплено ст. 1167 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 1167 ЦК України. З викладеного вбачається, що вказана норма закону прямо зазначає на наявність вини як умову виникнення зобов'язання відшкодування моральної шкоди. Моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивачами, всупереч вимог встановлених ЦПК України, не подано суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння їм моральної шкоди. Тому вимоги позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню. Пунктом 6 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачів звільнено від сплати судового збору згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при цьому відповідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по оплаті проведення експертизи в сумі 3831,30 грн. (а.с. 159, 124).

Outcome: partial