Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника - адвоката Розумовського О.С. звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг вказуючи, що вони із відповідачем по справі, а також малолітній [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2010 року є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Кожному з них належить по 1/3 частині вказаної квартири. Вона зареєстрована за зазначеною адресою з 25 квітня 2019 року. Відповідач [PERSON] в квартирі не зареєстрований, проте, як власник зобов`язаний приймати участь в оплаті житлово-комунальних послуг. За період часу з жовтня 2018 року по листопад 2020 року нею було сплачено в рахунок вартості житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] грошові кошти в загальному розмірі 29096 грн 80коп, з яких квартплата у розмірі 1917 грн 00коп, централізоване теплопостачання - 22000 грн 00коп, оплата за природний газ - 2637 грн 80 коп, вода та водовідведення - 2542 грн 00коп. Відповідач [PERSON] в добровільному порядку не виконує свого обов`язку зі сплати вартості житлово-комунальних послуг по квартирі, співвласником якої являється. Позивачка [PERSON] просить: -стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в рахунок вартості сплачених житлово-комунальних послуг в розмірі 9649 грн 93 коп (29096 грн 80коп : 3); - стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн 80коп та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5067 грн 50коп. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Розумовський О.С. підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав, заперечував проти його задоволення, пославшись в обґрунтування заперечень на те, що він не має доступу до квартири [ADDRESS] через перешкоди, які чинить йому [PERSON] , порушуючи його права як співвласника. В період часу з жовтня 2018 року по листопад 2020 року комунальні послуги за вказаною адресою не сплачував. У відзиві зазначив, що сума вартості житлово-комунальних послуг, які він має компенсувати [PERSON] , складає 7123 грн 57коп (з розрахунку 1917 грн 00коп (квартплата) +19399 грн 71коп (теплопостачання): 3). Оскільки в зазначеній квартирі він не зареєстрований, обов`язок сплачувати послуги з газопостачання та водопостачання у нього відсутній. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Народного суду м.Костянтинівки Донецької області від 12 червня 1991 року (а.с.83). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2010 року позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , по 1/3 частині кожний, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності (а.с.13,14-16,17). Позивачка [PERSON] з 25 квітня 2019 року зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту та довідкою КП «Служба єдиного замовника» від 20 серпня 2020 року № 1682 (а.с.10-11, 22). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-21). Як вбачається з рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2014 року у цивільній справі № 233/5099/14-ц, яке набрало законної сили 11 грудня 2014 року, позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено - усунуто перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] надати [PERSON] вільний доступ до вказаної квартири (а.с.81, 84). Судом досліджені надані позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що [PERSON] сплачено вартість послуг теплопостачання за період часу з лютого 2019 року по листопад 2020 року у загальному розмірі 23000 грн 00коп (в межах заявлених позовних вимог - 22000 грн 00коп), водопостачання в листопаді 2020 року - 2542 грн 00коп, газопостачання з листопада 2019 року по листопад 2020 року - 2500 грн 00коп, квартплата з серпня по листопад 2020 року - 1400 грн 00 коп (а.с.24-50), що також узгоджується із відомостями, наведеним у роздруківках по особовому рахунку за вказаною адресою (а.с.82, 117,120, 122). При цьому суд зауважує, що позивачкою двічі подано копію квитанції від 20 серпня 2020 року про сплату квартплати у сумі 500 грн (а.с.24,26). З роздруківки по особовому рахунку № [NUMBER] також вбачається, що 20 серпня 2020 року [PERSON] було сплачено 500 грн, а не 1000 грн. З огляду на наведене, загальна сума сплаченої позивачкою за період часу з серпня по листопад 2020 року квартплати відповідно до поданих квитанції складає 1400 грн 00коп (1900грн 00коп- 500грн 00коп). Зазначене вище не оспорювалось в судовому засіданні позивачкою [PERSON] та її представником [PERSON] . Отже, за вказаний вище період позивачкою [PERSON] сплачено комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] в загальному розмірі 28442 грн 00 коп (22000 грн 00коп + 1400 грн 00коп + 2542 грн 00коп + 2500 коп 00коп). Суд вважає за доцільне зауважити, що в розрахунку (а.с.23) представником позивачки зазначені суми з урахуванням комісії за банківське обслуговування, що є відмінним від безпосередньо сплаченої [PERSON] вартості комунальних послуг. У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 5) ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18). Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. З досліджених доказів встановлено, що позивачкою [PERSON] сплачено комунальні послуги за вказаною адресою в загальному розмірі 28442 грн 00коп, в той час як відповідач [PERSON] у спірний період свого обов`язку зі сплати вартості комунальних послуг не виконував. Приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненнювитрати з оплати житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] в загальному розмірі 9480 гривень 67 копійок (з розрахунку 28442 грн : 3). Посилання відповідача на не проживання у зазначеній квартирі суд відхиляє як неспроможні з огляду приписи ст.ст. 322, 360 ЦК України. Щодо стягнення судових витрат суд дійшов наступних висновків. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, витрати, пов`язані зі сплатою позивачкою судового збору слід покласти на відповідача [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 826 грн 09 коп. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Дослідивши подані позивачкою на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу докази, а саме : копію договору № 08/11/18-1 від 08 листопада 2018 року (а.с.6-9), додаткової угоди № 1 до договору № 08/11/18-1 від 29 січня 2021 року (а.с.91), акту приймання-передачі виконаних робіт від 22 лютого 2021 року (а.с.92), квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 25 лютого 2021 року на суму 5067 грн 50коп (а.с.102), суд дійшов висновку про те, що позивачкою [PERSON] доведений розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на її користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4978 грн 82коп. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти стягнення з нього на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, проте клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката згідно ч. 6 ст.137 ЦПК України не заявив, доказів на підтвердження не співмірності цих витрат не надав, зважаючи на що суд відхиляє доводи відповідача. В Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 922/619/18 викладено правовий висновок, згідно якого суд не справі зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи; зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливе виключно за клопотанням іншої сторони. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу (постанови Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі №907/357/16, від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18);

Outcome: partial