Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звренулись до суду із вищевказаним позовом, яким просять визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності на 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ.«А-1» з прибудовою літ.«а» загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. та надвірних будівель: літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «В», «Д», льоху літ. «Е», гаражу літ. «Ж», огорожі № 1-5, дворового водопроводу № 4 - в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ.«А-1» з прибудовою літ. «а» загальною площею 46,5кв.м., житловою площею 28,8кв.м. та надвірних будівель: літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «В», «Д», льоху літ. «Е», гаражу літ. «Ж», огорожі № 1-5, дворового водопроводу № 4 - в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову посилались на те, що [INFO] помер їх дід [PERSON] . який постійно проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була його донька та мати позивачів - [PERSON] , яка прийняла спадщину після свого померлого батька, оскільки мешкала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем на час його смерті. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її чоловік, [PERSON] та діти - позивачі у справі, які прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідними заявами у встановлений законом строк. [PERSON] в свою чергу надав заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] . Під час збирання документів та оформлення спадщини на запит нотаріуса до КП «ХМБТІ» стало відомо, що житловий будинок [ADDRESS] в бюро не зареєстровано. У зв`язку із чим державним нотаріусом відмолено у вчинені нотаріальної дії, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, що підтверджують право власності на вищевказаний будинок. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю - Сілантьєву Е.Є.. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.07.2020 року відкрито провадження по справі в загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання. Крім того, задоволено клопотання позивачів про витребування доказів, а саме витребувано з відокремленого підрозділу Четвертої ХМНК належним чином засвідчену копію спадкової справи №293/2007 для залучення до матеріалів справи. 18.08.2020 року Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора на виконання ухвали суду про витребування доказів надіслала належним чином засвідчену копію спадкової справи №293/2007, заведеної після смерті [PERSON] та листа, згідно якого просила усі судові засідання проводити у відсутності представника нотаріальної контори. Ухвалою суду від 18.11.2020 року було закрито підготовче судове засідання та призначено цивільну справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17.12.2020 року від представника відповідача - Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній категорично заперечував проти позовних вимог, оскільки із наданих позивачами документів не можливо встановити яку саме земельну ділянку було виділено, її площу та місце розташування, що в свою чергу ставить під сумів існування домоволодіння. яке виступає предметом спору. 23.12.2020 року від позивачів надійшла заява про витребування доказів справі. 21.01.2021 року вищевказану заяву було задоволено, витребувано з КП «ХМБТІ ХМР» належним чином посвідчену копію інвентаризаційної справи на домоволодіння по [ADDRESS] . 04.02.2021 року на виконання ухвали суду від 21.01.2021 року про витребування доказів, КП «ХМБТІ» ХМР була надіслана копія інвентаризаційної справи №3856 на домоволодіння по [ADDRESS] . В судове засідання позивачі не з`явились. в матеріалах справи містяться заяви про слухання справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, зокрема спадкову справу №293/2007 та інвентаризаційну справу №3856, надані на виконання ухвал про витребування доказів, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України). За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу). Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.08.1997 року, актовий запис №11809, [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] було виділену земельну ділянку під індивідуальне будівництво на підставі протоколу №16 засідання виконкому Орджонікідзевської райради депутатів від 20.05.1947 року. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією технічного паспорту, складеного 05.01.1994 року. Вищевказану спадщину було фактично прийнято донькою померлого - [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрації народження №00025520246 від 07.02.2020 року згідно якого батьками [PERSON] записані [PERSON] та [PERSON] . Крім того, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00025519773 від 07.02.2020 року вбачається, що [PERSON] 05.10.1968 року уклала шлюб із [PERSON] , після чого змінила прізвище на « [PERSON] ». Шлюб був розірваний 14.04.1976 року, актовий запис № 239. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, [PERSON] уклала шлюб 09.09.1989 року, актовий запис №652, після якого змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.10.2006 року, актовий запис №14603, [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом є діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 23.05.1969 року та [NUMBER] від 07.09.1999 року та чоловік - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.09.1989 року, актовий запис №652. Також згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 10.08.2014 року , актовий запис №29, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] №5-234 до 12 ХДНК була заведена спадкова справа №293/2007 від 31.03.2007 року, після померлої [PERSON] . Крім того, із заяви чоловіка померлої [PERSON] від 02.04.2007 року №1-325 вбачається, що останній відмовився від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Згідно відповіді директора КП «ХМБТІ» №23-36672 від 07.08.2008 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] на праві власності у бюро не зареєстрований. Постановою державного нотаріуса відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 05.09.2019 року відмовлено позивачам [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки відсутні правовстановлюючі документи про належність цього майна спадкодавцеві. Спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст.ст. 1216, 1217, 1218 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Стаття 1258 ЦК України передбачає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Встановлено що позивачі є спадкоємцями першої черги. Після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Угоди щодо зміни розміру часток кожного зі спадкоємців у спадщині суду не надано, у зв`язку з чим частки на спадкове майно становлять 1/3 - [PERSON] та 2/3 [PERSON] , у зв`язку із відмовою третього спадкоємця першої черги [PERSON] від спадщини на її користь. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Суд вважає, що позивачі, як спадкоємці за законом своєчасно, відповідно до ст.1269 ЦК України, подали заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння в зв`язку з тим, що право власності у [PERSON] не було зареєстроване у КП «ХМБТІ». Однак, факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності підтверджується наступними доказами: - протоколом №16 засідання виконкому Орджонікідзевської райради депутатів від 20.05.1947 року про виділення земельної ділянки [PERSON] для індивідуального будівництва; - копією інвентаризаційної справи №3856 на домоволодіння [ADDRESS] загальною площею 43,7 кв.м. Після смерті [PERSON] мало місце фактичне прийняття спадщини його донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 328, 392, 1217, 1218, 1265, 1268, 1269, 1297 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

Outcome: approved