Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, зменшивши позовні вимоги у вересні 2020 року, про захист прав споживачів, стягнення неустойки, трьох процентів річних та втрат від інфляції до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРКТУР», посилаючись на те, що ними 27.02.2020 року придбано та оплачено готельні та додаткові послуги у відповідача, які надано не було. Вказують, що 27.02.2020 року вона на сервісі bukovel24.com забронювала, а він в той же день в повному обсязі оплатив готельні та додаткові послуги на суму 4998 грн., зокрема проживання в готелі «Буковель» Шале суперіор зі сніданком + програма лояльності / без харчування та з програмою лояльності + «VODA club» 4 дорослих, 2 дітей (1 дитина без претензії на послуги) на 28-30 березня 2020 року (бронювання 145098). Зазначають, що замовлення та оплату здійснено у відповідача ТзОВ «ПАРКТУР», яке є оператором згідно даних наведених в «Умовах бронювання готельних послуг», викладених на сторінці офіційного сайту https:bukovel.com/umovi-broniuvannia. Позивачі стверджують, що ними здійснено укладення договору в порядку, передбаченому наведеними умовами бронювання, ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.639 ЦК України та ч.5 ст.22 Закону України «Про туризм». Вказують, що за три дні до запланованої подорожі 24.03.2020 року на сайті bukovel.com з`явилося повідомлення (прес-реліз) про прийняття рішення про дострокове припинення надання послуг ТК «Буковель», а на наступний день 25.03.2020 року прийшло СМС-повідомлення про те, що оператором відмінено бронювання готелю. Зазначають, що враховуючи ситуацію зі встановленням карантину постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», ними такі дії відповідача сприйнято з розумінням, тому вони звернулися за наведеним на сторінці бронювання телефоном [NUMBER] та на електронну пошту [INFO] , яка була вказана в прес-релізі «для позитивного вирішення питання» з проханням повернути кошти. Позивачі стверджують, що представниками відповідача категорично відмовлено в поверненні коштів, а також в наданні готельної послуги пізніше за цими сплаченими коштами. Крім того, їм повідомили, що оплачені кошти є «депозитом», який можна зарахувати як оплату проживання в майбутньому, повністю або в частині з доплатою, виходячи зі встановлених на момент такого бронювання тарифів. Однак, як виявилось, на наступні періоди (літо та наступний гірськолижний сезон) вартість проживання (навіть без додаткових послуг харчування, програми лояльності та інших оплачених послуг) втричі та більше перевищує сплачені ними кошти. Вказують, що відповідачем надіслано їм на електронну пошту два листи з відмовою повернення коштів, в одному зазначалось, що заїзд можуть відмінити, а депозит перенести на наступний рік, а в другому - що в зв`язку з форс-мажорними обставинами (карантином в Україні) відповідач вправі надати послуги після закінчення карантину. Зазначають, що ТК «Буковель» відкрито з 22.05.2020 року, однак послуги вони так і не отримали, тому 03.06.2020 року на адресу відповідача повторно направлено вимогу про повернення коштів в сумі 4998,00 грн. за сплачені, але так і не надані послуги, однак кошти повернуто не було. Позивачі стверджують, що послуги мали бути надані 28.03.2020 року, кошти відповідачем станом на 23.07.2020 року не повернуто, тому розмір неустойки за кожний день затримки повернення коштів (117 днів) становить 5847,66 грн., 3% річних - 48 грн. та втрати від інфляції - 65,20 грн. Вказують, що в подальшому, після пред`явлення позову до суду, 09.09.2020 року відповідачем здійснено повернення попередньої оплати в сумі 4998 грн. На основі викладеного, позивачі просять суд стягнути з ТзОВ «ПАРКТУР» неустойку в розмірі 5847,66 грн., три проценти річних в сумі 48 грн. та втрати від інфляції в сумі 65,20 грн. Ухвалою судді від 30 липня 2020 року провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРКТУР» про захист прав споживачів, стягнення неустойки, трьох процентів річних та втрат від інфляції - відкрито. Позивач [PERSON] , який також представляє інтереси позивачки [PERSON] , спрямував до суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та в запереченнях на відзив. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ТзОВ «ПАРКТУР» в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 27.02.2020 року в порядку встановленому оприлюдненими на сайті https://bukovel24.com/booking-rules Правилами бронювання готельних послуг позивачкою [PERSON] заброньовано готельні послуги, зокрема проживання в готелі « [INFO] / без харчування та з програмою лояльності + «VODA club» 4 дорослих, 2 дітей (1 дитина без претензії на послуги) на 28-30 березня 2020 року (бронювання 145098), а позивачем [PERSON] в цей же день оплачено готельні послуги за допомогою платіжної системи на сайті www.bukovel24.com в сумі 4998 грн., що підтверджується інформацією з сайту з відміткою оплачено (а.с.7, 10, 107), квитанцією та роздруківкою з АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.9, 39). Згідно з п.1 Правил бронювання готельних послуг (а.с.8, 104-106), ТзОВ «ПАРКТУР» є єдиним оператором наведених готельних послуг. Відповідно до п.2 вказаних Правил, бронювання готельних послуг здійснюється покупцем на сайтах www.bukovel.com, www.bukovel24.com або через подання покупцем заявки на електронну пошту [INFO] або за допомогою телефонного зв`язку за номером [NUMBER] . Наведений телефонний номер згідно з даних оприлюднених на сайті bukovel.com та сторінки соціальної мережі належить ТзОВ «ПАРКТУР» (а.с.108-109). Згідно з п.3 Правил бронювання готельних послуг, підтвердженням «Бронювання із передоплатою» є зміна статусу замовлення за посиланням «Мої замовлення» на «Оплачено» після отримання коштів покупця на рахунок оператора - у випадку бронювання на сайті. Суд вважає, що саме відповідач ТзОВ «ПАРКТУР» є особою, що мала надати вказані готельні послуги в готелі туристичного комплексу « [INFO] » та є особою, яка отримала кошти. Відповідно до ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.651, ст.653 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі зміни договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ч.5 ст.22 Закону України «Про туризм», договір на готельне обслуговування укладається як шляхом укладення письмового договору, так і шляхом прийняття готелем заявки на бронювання за допомогою поштового, телеграфного чи іншого зв`язку, що дозволяє достовірно встановити особу, від якої надходить заявка. Пунктом 3.1. Правил користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджених наказом Державної туристичної адміністрації України №19 від 16.03.2004 року, передбачено, що готель має право укладати договір з замовником (споживачем) на бронювання номерів (місць) шляхом підписання його двома сторонами, а також шляхом прийняття заявки на бронювання за допомогою поштового, телефонного або іншого зв`язку (засобів електронної пошти, включаючи факсимільну), який дозволяє достовірно встановити належність заявки споживачу або замовнику. Договір вважається укладеним тільки в разі письмового акцепту готелем направленої йому заявки на бронювання та досягнення сторонами згоди в обумовленій формі щодо всіх істотних умов. Відповідно до пункту 4.2 Правил, споживач має право розірвати договір про надання готельних послуг у будь-який час за умови оплати фактично наданих готелем послуг. Порядок розірвання договору на надання готельних послуг з замовником визначається договором та чинним законодавством. Як встановлено судом, за три дні до запланованої подорожі 24.03.2020 року на сайті bukovel.com з`явилося повідомлення (прес-реліз) про прийняття рішення про дострокове припинення надання послуг ТК «Буковель» з 25.03.2020 року у зв`язку з карантином, що підтверджується інформацією з сайту (а.с.11), а на наступний день 25.03.2020 року позивачам прийшло СМС-повідомлення про те, що оператором відмінено бронювання готелю. Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» встановлено на території України карантин. 25.03.2020 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з листом на електронну пошту [INFO] , яка вказана в прес-релізі, з проханням повернути кошти в сумі 4998 грн. за бронювання 145098 (а.с.13, 46). В подальшому на електронну адресу позивача [PERSON] від відповідача надійшло два листи з відмовою повернення коштів, в одному зазначалось, що заїзд можуть відмінити, а депозит перенести на наступний рік, а в другому - що в зв`язку з форс-мажорними обставинами (карантином в Україні) відповідач в праві надати послуги після закінчення карантину (а.с.48-49). 22.05.2020 року ТК «Буковель» відновив роботи, що підтверджується інформацією з сайту (а.с.12), однак позивачі послуги не отримали. 03.06.2020 року позивачкою [PERSON] на адресу відповідача повторно направлено вимогу про повернення коштів в сумі 4998,00 грн. за сплачені, але так і не надані послуги (а.с.16-18), яку отримано відповідачем 11.07.2020 року (а.с.19), однак кошти позивачам повернуто не було. В подальшому, після пред`явлення позивачами позову до суду, відповідачем 09.09.2020 року повернуто на картку позивача [PERSON] кошти в сумі 4998 грн. із зазначенням повернення попередньої оплати, що підтверджується випискою по картці (а.с.53). Суд вважає, що посилання відповідача у відзиві на позов на відсутність підстав для застосування положень ст.625 ЦК України щодо спірних правовідносин є безпідставним у зв`язку з наступним. Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №758/1303/15-ц. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить оскаржуваний укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору, тому правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов`язанням, на які поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Вимогу про повернення коштів позивачем [PERSON] направлено 25.03.2020 року (а.с.13) шляхом надсилання електронного листа, оплачені послуги повинні були бути надані 28.03.2020 року, а тому, суд вважає, що саме з цієї дати необхідно здійснювати нарахування штрафних санкцій. Відповідно до ч.7 ст.13, ч.9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Розрахунки позивачів відповідачем не спростовано, свого розрахунку неустойки, інфляційних втрат та 3% річних не надано. Період прострочення на час здійснення розрахунку позивачами становить 117 днів (за період з 28.03.2020 року по 23.07.2020 року), тому 3% річних від суми 4998 грн. становлять суму 48 грн. та інфляційні втрати становлять суму 65,20 грн., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] , оскільки саме ним сплачувались кошти, задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року по справі №6-1120цс15 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі №703/1181/16-ц. Враховуючи те, що розмір нарахованої позивачами неустойки значно перевищує розмір збитків, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення її розміру на підставі ч.3 ст.551 ЦК України до суми в розмірі 4998 грн., тобто вартості сплачених, але не наданих послуг, оскільки сума нарахованої неустойки значно перевищує розмір завданих позивачам збитків та вартість послуг. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Відповідачем не надано суду жодних доказів, якими б підтверджувалися обставини, зазначені у відзиві. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що належить стягнути з відповідача ТзОВ «ПАРКТУР» на користь позивача [PERSON] неустойку в сумі 4998 грн., три проценти річних в сумі 48 грн. та втрати від інфляції в сумі 65,20 грн., задовольнивши частково позовні вимоги. Також, згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачі були звільнені від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір, який мав бути сплачений під час подачі позову до суду в сумі 840,80 грн., підлягає стягненню з відповідача ТзОВ «ПАРКТУР» в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial