Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] та Великомочульської сільської ради Теплицького району про визнання права власності на майно в порядку спадкування, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , посилаючись на те, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне її майно, що складається із земельної ділянки, яка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 2,0707 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області. Відповідно до заповіту [PERSON] належну їй земельну ділянку заповіла [PERSON] , яка являється її дочкою, позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном з дня смерті спадкодавця. Позивач [PERSON] також подала заяву до Теплицької районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини так як є непрацездатною та має ІІІ групу інвалідності, однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині у зв`язку з тим, що брат позивачів, [PERSON] заперечує проти цього Від представника позивачів - адвоката Маргаряна А.Д. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнають. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає, та просить відмовити в позові. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, яка належала померлій на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 2,0707 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, що підтверджується копією державного акту серії ЯА №101950 (а.с. 10), відповідно до заповіту від 04.07.2013 року [PERSON] заповіла земельну ділянку своїй дочці [PERSON] (а.с. 11); , на день смерті [PERSON] , позивач [PERSON] була непрацездатною, оскільки мала ІІІ групу інвалідності, що підтверджується, копією довідки МСЕК серії 10ААА №252193. Померла [PERSON] на момент смерті мала трьох дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями І черги. Згідно з Главою 84 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу). Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Частиною 1 статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний» роз`яснив, що згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частиною першою статті 1 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз`яснив, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. [PERSON] зі спадкоємців, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування підлягає частковому задоволенню, щодо позовних вимог позивача [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частку земельної ділянки, вважаю, що розрахунок позивачів є невірний, а її частка становить 5/6 частки спадкового майна, а частка [PERSON] становить 1/6, оскільки у разі, якби спадкування відбувалось за законом, спадкоємцями першої черги були б [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , таким чином при спадкуванні за законом кожному належало б 1/3 частина спадкового майна, позивач [PERSON] , як непрацездатна дочка померлої [PERSON] , має право на обов`язкову частку - 1/6, відповідач [PERSON] як непрацездатний син померлої [PERSON] , також має право на обов`язкову частку, яка становить 1/6, однак ним не заявлено вимогу про виділення його обов`язкової частини, тому частина позивача [PERSON] як спадкоємця за заповітом становить - 5/6. На підставі наведеного,

Outcome: partial