Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивачі в особі представника за дорученням [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON], неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням належного позивачам на праві часткової власності, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному будинку відповідачі зареєстровані, але фактично там не проживають з серпня 2017 року , вони всією родиною виїхали до РФ і повертатися не збираються. Оскільки відповідачі участі в утриманні будинку не приймають, за комунальні послуги не сплачують і фактично там не проживають, а залишаються зареєстрованими, ставиться питання про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Міловського районного суду від 07.11.2018 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. До суду не надійшло будь-яких клопотань, а тому суд додержуючись вимог ст. 279 ЦПК України ухвалює рішення за наявними у справі матеріалами. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просив їх задовольнити. Представник третьої особи - служби у справах дітей Міловської РДА - Коршун Б.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, оскільки діти знаходяться з батьками, які постійно проживають на території РФ, а тому їм права таким чином не порушуються. Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, дослідивши у сукупності надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності Позивачів на будинок, де зареєстровані, але не проживають Відповідачі, посвідчено договором дарування (а.с.13,14 ) та копією будинкової книги (а.с. 15-17). Згідно довідки про склад сім'ї, виданої позивачу [PERSON], за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.17). Згідно акту, складеного депутатом селищної ради [PERSON], та підписаною уповноваженою особою селищної ради [PERSON]. (а.с.50), за адресою: [ADDRESS], відповідачі не проживають. Порядок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян визначений Постановою КМУ від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Згідно підпункту 4 пункту 18 цієї Постанови, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, а зняття особи з реєстрації місця проживання, згідно п.п.26 Постанови, здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто на законодавчому рівні Позивач має право зареєструвати у своєму житлі будь-яку особу, але позбавлений можливості самостійно зняти її з реєстрації за власною ініціативою. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Обов'язок доказування своїх вимог і заперечень, відповідно до ст. 81 ЦПК України, покладаються на сторони. Твердження Позивачів про те, що Відповідачі не проживають у зазначеному будинку з 2017 року, відповідачами [PERSON] та [PERSON], не оспорюється, про що зазначено ними у окремих заявах (а.с.87, 88), тому у суду немає підстав вважати цю обставину недоведеною. Окрім того, відповідно до ст. 383 ЦК України, яка за своїм правовим змістом кореспондується з положеннями ст. 71 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, а відповідно до ст. 318 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.23-24), і згідно їх заяв та копій паспортів (а.с.87-90) видно, що на час розгляду справи вони разом з дітьми проживають і зареєстровані в РФ за адресою: [ADDRESS], тому у суду немає підстав вважати, що визнання неповнолітніх відповідачів такими, що втратили права користування житловим приміщенням в Україні, порушує їх права на житло. На підставі статей 16, 386, 391 ЦК України, позивач вправі усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 1316/4731/12. Визнання Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не суперечить законодавству та моральним засадам суспільства, і необхідне Позивачам для захисту права власності на житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні ним, тому суд вважає з можливе позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved