Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом та просять постановити рішення яким визнати за кожною окремо право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями № 47 по вул. Лиманська в с. Криничне Болградського району Одеської області. Свої вимоги мотивують тим, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті своєї матері [PERSON], померлої 18 грудня 2005 року, проте не можуть у встановленому законом порядку оформити свої спадкові права на спадщину, оскільки за свого життя мати не отримала правовстановлюючого документу на свою 1/3 частку вищезазначеного домоволодіння. На час смерті матері позивачі проживали та були зареєстровані у цьому домоволодінні, а тому вважають, що спадщину вони прийняли шляхом постійного проживання та реєстрації разом зі спадкодавцем в спадковому домоволодінні. Також, оскільки станом на 14 квітня 1991 року це домоволодіння відносилось до колгоспного двору, апозивачками не було отримано свідоцтво про право власності на належні кожній 1/3 частини будинку, Реєстраційна служба Болградського району Одеської області відмовила їм в реєстрації права власності на належні їм частки даного домоволодіння. Викладене стало приводом для звернення до суду. Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.41). В позовній заяві зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.6). Відповідач Криничненська сільська рада, до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до чинного законодавства (а.с.41). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.25). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 47 по вулиці Лиманська в с. Криничне Болградського району Одеської області на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: [PERSON] - мати позивачів, яка померла 18.12.2005 року та її доньки, позивачки [PERSON] та [PERSON]. Кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/3 частці вищезазначеного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що підтверджується довідкою № 220 від 16.10.2015 року, виданою Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.23) про право власності на будинок або частку будинку (відповідно до запису № 14 погосподарської книги, особовий рахунок № 1161), технічним паспортом (а.с.13-17), рішенням виконкому Криничненської сільської ради від 27.07.2012 року № 55 (а.с.18). Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. За таких обставин позивачам належить житловий будинок за адресою: вул. Лиманська, № 47, с Криничне, Болградський район, Одеська область як членам колишнього колгоспного двору у рівних частках, кожному по 1/3 частці. В судовому засіданні встановлено, що позивачі мали намір зареєструвати право власності на зазначене домоволодіння, однак Реєстраційна служба Болградського районного управління юстиції Одеської області рішеннями від 02.12.2015 року за № 26676028 та від 03.12.2015 року за № 26716577 відмовила позивачам у реєстрації права власності в звязку з відсутністю документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на житловий будинок за названою адресою (а.с.21,22). Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване чи придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження чи придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). На даний час, відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, з останніми змінами внесеними Законом України від 26 листопада 2015 року N 834-VIII. Положеннями ст. 3 ч.3 названого Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. \~Відповідно до частини другої статті 18 названого Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно частини другої і десятої статті 18, частини першої статті 20, частин другої і третьої статті 32, частини третьої статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 затверджено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: вул. Лиманська, № 47, с. Криничне, Болградський район, Одеська область, не можуть зареєструвати право власності в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників. 18 грудня 2005 року померла [PERSON] (запис акта про смерть № 106 від 19.12.2005 року, складений Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області), що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії 1-ЖД № 043293 (а.с.9). Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями № 47 по вулиці Лиманська в с. Криничне Болградського району Одеської області. Суд приходить до висновку, що мати позивачів [PERSON] згідно діючого на час оформлення права власності законодавства в передбаченому законом порядку набула право власності на нерухоме майно. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Вказану спадщину прийняли її доньки, позивачки [PERSON] та [PERSON] шляхом реєстрації та постійного проживання зі спадкодавцем в одному домоволодінні та успадкували кожна окремо по 1/6 частці вказаного домоволодіння, що підтверджується довідкою Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.23). Родинні відносини між зазначеними особами підтверджуються: - свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-ЖД № 332972, виданим на підставі запису акта про народження № 8 від 11.02.1987 року, складеного Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.10); - свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-ЖД № 055903, виданим на підставі запису акта про народження № 05 від 12.03.1992 року, складеного Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.11) та свідоцтвом про її шлюб з [PERSON] серії 1-ЖД № 159353 від 02.12.2011 року, актовий запис № 05. Зі спадкової справи заведеної щодо майна померлої 18.12.2005 року [PERSON] вбачається, що 17.11.2015 року позивачі звернулися з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.19-20, 44-53). Відповідачем у справі є Криничненська сільська рада Болградського району Одеської області, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Однак, відповідачем надано заяву про визнання позову [PERSON] та [PERSON] (а.с.25), а відтак з цього випливає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві нам момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Стаття 1217 ЦК передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. На підставі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Таким чином, позивачі як спадкоємці за законом першої черги, шляхом своєї реєстрації і проживання в вищеназваному житловому будинку своєчасно прийняли спадщину після смерті своєї матері. На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, вони набули право на це майно, а саме на 1/3 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями при ньому, розташованого за адресою: вул. Лиманська, № 47, с. Криничне, Болградський район, Одеська область та кожна успадкувала по 1/6 частці домоволодіння. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а саме визнати за кожним з них право власності на 1/3 частку названого домоволодіння як за членами колгоспного двору, по 1/6 частині цього ж домоволодіння як за спадкоємцями за законом після смерті матері [PERSON]. Отже, кожна з них набула право власності на ? частину домоволодіння № 47 в с. Криничне Болградського району Одеської області.

Outcome: approved