Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» про зобовязання повернути трудову книжку, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. У ході розгляду справи позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги та заяву про збільшення позовних вимог підтримали та просили суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» видати трудову книжку на ім'я [PERSON]; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 4554,48 (чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 48 копійок; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» на користь [PERSON] заробітну плату за квітень 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 13474 (тринадцять тисяч чотириста сімдесят чотири) гривні 02 копійки. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд у задоволенні позову відмовити, в обґрунтування своїх доводів надала суду відповідні письмові заперечення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши у судовому засіданні думку сторін, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). У ст. 61 ЦПК України чітко визначено підстави для звільнення від доказування зокрема: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу №118К від 22.07.2015 року [PERSON] прийнято на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО». Відповідно до рішення Загальних зборів Відповідача від 03.04.2017 року (протокол №ПК-03-04/2017), задоволено заяву [PERSON] та звільнено її з посади директора TOB «ПРАВДА-КІНО» за власним бажанням з 17 квітня 2017 року. Згідно ч.5 ст.2411 КЗпП України, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. З огляду на те, що 17 квітня 2017 року був неробочий день, днем звільнення є найближчий робочий день, тобто 18 квітня 2017 року. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність градівника. Порядок їх ведення визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок градівників, затверджений спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення 29 липня 1993 року №58 з наступними змінами та доповненнями (ст. 48 КЗпП України). За правилами ч.2 ст.24 КзпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний надати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Відповідно до вимог ч.І ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, передбачені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч.2. ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» встановлено, що уповноваженим органом на керівництво поточною діяльністю Товариства є дирекція, до складу якої входять: директор (Генеральний директор), його заступники (або директора за напрямками), головний бухгалтер, а також інші посадові особи Товариства. З дня приймання [PERSON] на роботу, власники Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» не приймали на зберігання трудову книжку [PERSON] Усі трудові книжки,в тому числі і трудова книжка позивача зберігалися у самої [PERSON] як директора Товариства. З лютого 2017 р. [PERSON] була єдиним працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО». В зв'язку з цим саме [PERSON] як керівник Товариства зберігала трудові книжки та здійснювала ведення кадрового обліку. Рішенням Загальних Зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» №ПК-03-04/2017 від 03.04.2017р. було зазначено зобов'язання [PERSON] передати документи фінансово-господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» за період її роботи на посаді Директора за актом приймання - передачі справ в строк до 14 квітня 2017 р., але з боку [PERSON] зазначені дії не були зроблені і по теперішній час. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] на день звільнення тримала у себе трудову книжку, а тому, як директор (уповноважений орган) Товариства і єдиний працівник, повинна була сама собі в день звільнення видати трудову книжку та відповідно до п.7.1. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58 з наступними змінами та доповненнями, розписатися у книзі обліку трудових книжок і в особистій картці, видати собі наказ про звільнення, підписати його (копію за бажанням забрати собі), а оригінал Наказу та усі документи, хоча б у день звільнення, передати Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО». Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» не порушувало прав [PERSON], та позивачка перебуваючи на посаді директора, отримала трудову книжку вчасно. Про безпідставність позовних вимог у цій частині і свідчить той факт, що [PERSON] з травня 2017 року працевлаштована, що свідчить про наявність у неї трудової книжки та оформлення офіційних трудових відносин з роботодавцем. У свою чергу позивачка у судовому засіданні підтвердила, що дійсно з травня 2017 року офіційно працевлаштована і продовжує працювати. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] щодо повернення трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки є безпідставними, та задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 23 Постанови №13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи. Як пояснили позивач та її представник у судовому засіданні кількість невикористаних днів відпустки становить 88. Середньоденна заробітна плата складає 162,66 грн. Розмір компенсації невикористаної відпустки, на думку позивача та її представник, становить 162,66*88=14314,08 грн. Частиною 1 ст.2 Закону України «Про відпустки» встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Статтею 74 КЗпП України встановлено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. В статті 75 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про відпустки» зазначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про відпустки» щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року... Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Таким чином, директор Товариства уповноважений надавати сам собі оплачувану щорічну відпустку, згідно графіку відпусток та затверджує про це наказ. Додані до позову Наказ про відпустку №ПК/К-00065 від 03.04.2017 року та Особиста картка працівника, на думку суду не є належними доказами, оскільки вказані документи належним чином не завірені уповноваженими на те особами. Крім того, представник відповідача пояснив, що не може достеменно сказати, що викладені в цих документах данні є достовірними. Особиста картка Працівника заповнювалась в електронному вигляді, отже замінити данні можна у будь-який момент. Наказ доданий тільки на останню відпустку з 03.04.2017р. по 07.04.2017р., з чого неможливо визначити кількість днів невикористаної відпустки. В зв'язку в тим, що кадрові документи не були передані [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО», надати докази, а саме усі накази про відпустку, Товариство не має змоги. Однак, як зазначив представник відповідача, [PERSON] щорічно їздила за кордон по декілька разів на рік, а позивачка, у свою чергу, не заперечувала проти даних обставин. Статтею 11 ЗУ «Про відпустки» встановлено, що щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону); несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону). Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі: тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами; збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням. Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Аналізуючи додані до позову докази, суду не можливо встановити звідки взялися саме 88 днів невикористаної відпуски та за який саме період. Таким чином, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України [PERSON] не надано доказів на підставі яких суд має право задовольнити її вимоги щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» компенсації за невикористану відпустку за всі роки, що передували звільненню. Також враховуючи надану Заяву про збільшення позовних вимог від 31 травня 2017р., суми компенсації за невикористані дні відпустки за ту ж саму кількість днів в позовній заяві та в заяві про збільшення вимог вказані зовсім різні. В довідці №3 від 18.04.2017р. за квітень 2017 р. вказана незрозуміла сума заробітної плати. Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, заробітна плата директора складає 5100 грн., і не збільшувалась до суми 16 737,91грн. Крім того, ця довідка сформована саме [PERSON], отже викладені в цій довідці данні викликають сумів ц їх достовірності. Крім того, Позивач в Заяві про збільшення позовних вимог зазначає про невиплату заробітної плати за квітень 2017 р., однак невиплата заробітної плати не є предметом спору. Крім того, при оцінюванні наданих суду доказів, суд бере до уваги, що [PERSON] здійснювала поточну діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО» та на період звільнення була єдиним працівником Товариства, мала право підпису у банку та несла персональну відповідальність за своєчасну сплату податків, заробітної плати, інших необхідних платежів TOB «Правда-Кіно», а тому у день звільнення, згідно ст. 116 КЗпП України, [PERSON] повинна була сама собі виплатити всі суми, що належать до виплати від Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРАВДА-КІНО», в тому числі податки і компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Аналізуючи всі докази в сукупності, не надаючи переваги одним доказам над іншими, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed