Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] у якому, з урахуванням останньої заяви від 10 січня 2019 року про зменшення розміру позовних вимог, просить: 1. визнати спільною власністю подружжя наступне майно: - заробітну плату та всі доходи відповідача за час перебування у шлюбі; - автомобіль марки «Jaguar X-TYPE», 2.5, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; - автомобіль марки «Citroen DS», 1.6, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; - мотоцикл марки «ВМW K 1600 GTL», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; - квартиру [ADDRESS] та все належне у ній майно, обладнання та мебель; - кошти в сумі 50000,00 EURO, що на моменту подачі позову до суд становить 1202700 грн відповідно, розміщені на розрахунковому рахунку в іноземному банку Bank Austria; - меблі та побутову техніку; 2. стягнути з відповідача в користь позивача &#189; спільно набутих коштів, розміщених на рахунку в іноземному банку на ім`я відповідача, а саме 601350,00 грн; 3. припинити за позивачем право спільної сумісної власності на автомобіль марки «Jaguar X-TYPE», 2.5, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Стягнувши з відповідача в користь позивача Ѕ вартість зазначеного автомобіля, а саме 225000,00 грн; 4. стягнути з відповідача в користь позивача Ѕ суми, за яку відповідачем було відчужено автомобіль марки «Citroen DS», 1.6, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , а саме 245000,00 грн; 5. припинити за позивачем право спільної сумісної власності на мотоцикл марки «ВМW K 1600 GTL», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , стягнувши з відповідача в користь позивача Ѕ вартості мотоцикла, а саме 235000,00 грн; 6. стягнути з відповідача в користь позивача Ѕ вартості меблів та побутової техніки, а саме 74233,00 грн; 7. визнати за позивачем право власності на Ѕ квартири [ADDRESS]; Таким чином, всього стягнути з відповідача в користь позивача грошові кошти в сумі 1380583,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.08.2008 сторони уклали шлюб, який було розірвано за рішення суду 16 вересня 2015 року. З 09 січня 2015 року сторони проживали окремо. За час шлюбних відносин народився син. Під час шлюбу сторони набули вищевказане майно та вважає його спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу такого майна. При ухваленні рішення просить суд врахувати обставини спільного проживання із позивачем спільного сина сторін, який є інвалідом та потребує спеціального харчування. У відповідності до норм цивільного і сімейного законодавства, просить позов задовольнити. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов, оскільки позов подано до суду у 2015 році, тобто до внесення змін у Цивільний процесуальний кодекс України. Натомість, таким подано ряд документів та надано пояснення у судових засіданнях, якими останній заперечував проти позову. 29 серпня 2015 року позивачем подано позов до Личаківського районного суду м. Львова про поділ майна подружжя. 30 вересня 2015 року ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова справу передано до найбільш територіально наближеного суду - Сихівського районного суду м.Львова у відповідності до ст. 116 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент передачі справи), у зв`язку із неможливість утворити новий склад суду для розгляду справи. Справа отримана судом 16 жовтня 2015 року. 21 жовтня 2015 року ухвалою судді відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду з викликом осіб, які беруть участь у справі. 03 лютого 2016 року [PERSON] подано позовну заяву до [PERSON] , третя особою яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватна фірма «Христина», [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу мотоцикла від 26 грудня 2012 року № 13-02 АХ та визнати позивачем покупцем за договором купівлі-продажу мотоцикла позивача. Дана позовна заява була прийнята до спільного розгляду із первісним позовом у судовому засіданні 03 лютого 2016 року. Ухвалою суду від 01 березня 2017 року зазначений позов залишено без розгляду, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України ( у редакції, яка діяла до моменту набуття чинності змін у цей Кодекс, а саме 15.12.2017) /Том 1, арк. спр. 203/. 14 червня 2016 року ухвалою суду задавлено клопотання позивачки [PERSON] та витребувано докази із Національного банку України щодо отримання відповідачем індивідуальної ліцензії НБУ на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України, яка в подальшому була виконана / Том 1, арк. спр. 223/. 06 жовтня 2016 року ухвалою суду задавлено клопотання позивачки [PERSON] та витребувано у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» належним чином завірене копію висновку експертного товарознавчого дослідження від 16 лютого 2015 року № 28/02-15, яка в подальшому була виконана / Том 2, арк. спр. 90, 145/. 01 березня 2017 року ухвалою суду задавлено клопотання позивачки [PERSON] та у справі призначено судово-технічну будівельну експертизу щодо спірної квартири та доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 26 грудня 2017 року судом отримано висновок із цього питання /Том 2, арк. спр. 208, 209, Том 3 арк. спр. 13/. 26 січня 2018 року ухвалою суду поновлення провадження у справі та призначено судовий розгляд. 03 жовтня 2018 року ухвалою суду задоволено заяву позивачки [PERSON] про відвід головуючого судді Чорної С. З. Справу передано для повторного розподілу. В подальшому, внаслідок повторного розподілу справи, трьома суддями цього суду заявлено самовідводи, які були задоволені. 30 жовтня 2018 року внаслідок проведення повторного розподілу справи визначено головуючого суддю Рудакова І. П. В подальшому розгляд справи неодноразово відкладалась з поважних причин. У судовому засідання сторона позивача підтримала позов повністю та просять такий задовольнити з підстав викладених у заява про суті. У судовому засіданні відповідач заперечив проти позову повністю та просить у такому відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 30 серпня 2008 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 20115 року було розірвано / Том 1, арк. спр. 17, Том 2, арк. спр. 61/. З 09 січня 2015 року сторони перестали проживати разом як сім`я. Дана обставини сторонами не оспорювалась, а тому приймається судом до уваги. За час шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження від 09.03.2011 серії [NUMBER] . Суд зазначає, що за час перебування у шлюбі сторони укладали правочини в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя на придбання майна, одержували доходи, будь-яких домовленостей щодо володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності не було встановлено, у зв`язку із чим сторони мають рівні права на нього, а тому в останніх виникли спірні правовідносини відносно об`єктів спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Тлумачення цієї статті свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власність заробітної плати та всіх доходів відповідача, коштів розміщених у іноземному банку за час перебування у шлюбі, суд вказує наступне. Відповідного до ч. ч. 1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Із матеріалів справи суд установив, що відповідачем [PERSON] було відкрито 20 листопада 2014 року у банку «Bank Austria» приватний жирорахунок [NUMBER], валюта рахунку Євро, однак жодної інформації про розміщення на ньому грошових коштів суд не встановив / Том 1, арк. спр. 205-220/. Відповідно до листа Національного банку України від 04 серпня 2016 року № 18-0012/65486 [PERSON] не надавалась індивідуальна ліцензія на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України / Том 2, арк. спр. 54/. Таким чином, факт наявності грошових коштів у іноземній валюті суд не встановив, адже у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України позивачкою цього не доведено. Також позивачкою [PERSON] не доведено, згідно з ст. ст. 76-80 ЦПК України, отримання відповідачем за час перебування у шлюбі заробітної плати та інших доходів, які позивачка просить визнати спільною сумісною власністю з метою встановлення презумпції набуття спільності права власності на ці кошти. Щодо частини позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки «Jaguar X-TYPE», припинення права спільної сумісної власності на цей автомобіль у позивача та стягнення з відповідача Ѕ вартості зазначеного автомобіля; про визнання спільною сумісною власністю подружжя меблів та побутову техніку та стягнення з відповідача в користь позивача Ѕ вартості таких речей суд відмічає. Так, суд установив, що 18 березня 2010 року між ТзОВ «Трістар Авто Еліт» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №01J/1803 автомобіля марки «Jaguar X-TYPE», 2.5, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Ціна товару 250000,00 грн. 24 березня 2010 року автомобіль був переданий покупцеві, що підтверджено актом прийому-передачі, довідкою-рахунком про сплату покупцем за товар грошових коштів у розмірі 250000,00 грн. 24 червня 2010 року право власності зареєстровано за [PERSON] Власником автомобіля є відповідач / Том 2, арк. спр. 14-19, Том 1, арк. спр. 238/. Тобто автомобіль був придбаний за час перебування сторін у шлюбі та право власності зареєстровано на відповідача. Однак, відповідач наводить аргументи, що спірний автомобіль придбаний не за спільні кошти подружжя, а за кошти подаровані йому особисто громадянкою [PERSON] , посилаючись на письмовий договір договір дарування грошей від 24 березня 2010 року у сумі 250000,00 грн., який підписано дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] . Однак такий аргумент та поданий на це доказ, суд оцінює критично виходячи із наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 193 цього Кодексу види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» валютні цінності - матеріальні об`єкти, визначені законодавством України про валютне регулювання як засоби валютно-фінансових відносин. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали. Відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» ( тобто на момент укладення договору дарування грошей) неоподаткований мінімум доходів громадян становив у розмірі 17 грн. Аналізуючи наведені норми права, суд зазначає, що до валютних цінностей відноситься також грошова одиниця України - гривня, у якій було здійснено дар у розмірі 250000,000 грн, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема недодержання форми, встановленої законом. Таким чином, суд відмічає, що при укладені договору дарування грошей не було додержано форму, передбачену для валютних цінностей ч. 5 ст. 719 ЦК України, а тому такий не може бути визнаний судом достовірним доказом у відповідності до ст. 79 ЦПК України, а відтак є недостовірним та не приймається судом як такий, що підтверджує обставину заперечення проти позову щодо купівлі автомобіля за подаровані кошти. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що автомобіль марки «Jaguar X-TYPE» придбаний за час перебування сторін у шлюбі, за спільні їх кошти, а тому є їх спільним нажитим майном, а відтак на нього поширюється правовий статус спільної сумісної власності подружжя. Із матеріалів справи убачається, що після укладення шлюбу та під час шлюбних відносин за період з 2008 по 2009 рік сторонами придбано ряд меблів та побутової техніки, загальною вартістю 148466,00 грн, що підтверджено належними і допустимими доказами / Том 1, арк спр. 21-39/. До такого майна віднесено: меблі та побутову техніку: дитячий мебельний гарнітур (Safari Комод, Safari полиця, надбудова до сповивання, шафа трьохдверна); кухонні меблі: кухонний комбайн МСМ 5540, блендер MSM, пральну машину WAS Bosh, винну шафу, оранжерею, обідній гарнітур стіл та стілець), м`які меблі (диван та крісло «Аква»); спальний гарнітур: ліжко Венеція, тумбочка Венеція, матрац ЕКО; кабінетні меблі загальною вартістю 50452,00 грн. Зазначене майно знаходиться у спірній квартирі, де на сьогоднішній день залишається проживати відповідач. Таким чином, суд прийшов переконання, що зазначене майно було придбано позивачем за час шлюбу з відповідачем, а відтак є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. На момент розгляду справи у суді сторони не дійшли згоди щодо поділу такого майна. Звернувшись до суду із позовом [PERSON] не просить суд здійснити розподіл такого майна між сторонами, а просить лише визнати його об`єктами спільної сумісної власності та стягнути грошову компенсацію Ѕ його вартості. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 цього Кодексу майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд відмічає, що [PERSON] просить суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі ст. 364 Цивільного кодексу України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації на належну їй частку у спільному майні подружжя. Разом із тим, суд наголошує, що примусове припинення права власності можливе лише згідно з ст. 365 Цивільного кодексу України, тобто за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте, позивачка такі кошти не внесла. Враховуючи на вищевикладене щодо цієї частини позовної вимоги, суд прийшов переконання, що автомобіль марки «Jaguar X-TYPE», меблі та побутову техніку необхідно визнати об`єктом спільною сумісною власність сторін та за сторонами потрібно визнати по Ѕ ідеальної частки на автомобіль марки «Jaguar X-TYPE» без його реального поділу та по Ѕ ідеальні частки на меблі та побутову техніку, залишивши майно у спільній частковій власності сторін, а у частині вимоги припинення права спільної сумісної власності на цей автомобіль у позивача та стягнення з відповідача Ѕ вартості зазначеного автомобіля, а також стягнення Ѕ вартості меблів та побутової техніки відмовити за відсутністю правових підстав. Щодо частини позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Citroen DS» та стягнення з відповідача Ѕ вартості зазначеного автомобіля, суд прийшов наступного. 25 лютого 2013 року відповідачем [PERSON] придбано автомобіль марки «Citroen DS» за ціною 241900,00 грн, що підтверджено довідкою-рахунком № [NUMBER] , де покупцем вказано відповідача. Право власності зареєстровано 26.02.2013 за відповідачем / Том 2, арк. спр. 9, 13/. Суму грошових коштів у розмірі 98695,20 грн на купівлю вказаного автомобіля відповідач отримав за кредитним договором № 1/1340699, строком користування з 26.02.2013 по 25.02.2015. Тобто договір був укладений в інтересах сім`ї з метою подальшої купівлі автомобіля. Зобов`язання за вказаним договором були виконані / Том 2, арк. спр. 2-8, 25/. 21 січня 2015 року автомобіль отримав технічні пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди під керуванням позивачки, що підтверджено матеріалами справа про адміністративне правопорушення № 466/538/15-п Шевченківського районного суду м. Львова та рядом експертних досліджень, долучених до матеріалів справи. Так, суд установив, що 27 березня 2015 року спірний автомобіль відчужений та 01 квітня 2015 року перереєстрований на нового власника, що підтверджено довідкою-рахунок № 983917 та листом органу внутрішніх справ /Том 2, арк. спр. 26, Том 1, арк. спр. 238/. Відповідно до правової позиції викладеної у п. п. 23, 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен установити факт перебування у подружжя майна, набутого ними у шлюбі, яке підлягає поділу, що повинен бути доказано сторонами у відповідності до ст. ст. 78-80 ЦПК України. Відсутність спірного майна у власності сторін на час розгляду і вирішення справи по суті вказує на неможливість його поділу без попереднього з`ясування низки питань, які стосуються факту та правомірності відчуження третім особам. Отже, вирішенню спору про поділ спірної квартири має передувати з`ясування питання про законність її вибуття з власності колишнього подружжя. Встановлення обставин правомірності набуття третьою особою у власність спірної квартири можливе лише за участі у справі нового власника як співвідповідача. Залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється судом першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання (частина перша статті 51 ЦПК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року № 369/2397/17. Таким чином, суд прийшов переконання, що у такій частині позовної вимоги необхідно відмовити повністю, адже автомобіль вибув із власності колишнього подружжя, перебуває у власності нового власника, який не був залучений до справи як співвласник, а суд не наділений таким процесуальним правом самостійного залучення співвідповідача самостійного цього зробити не може, у зв`язку із чим не встановлено ряду питань, які можливо встановити лише за його участі, а тому у такій частині позовних вимог необхідно відмовити повністю. Щодо частини позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя мотоцикл марки «ВМW K 1600 GTL», припинення права спільної сумісної власності на цей автомобіль у позивача та стягнення з відповідача Ѕ вартості зазначеного автомобіля, суд відмічає. Суд установив, 26 грудня 2012 року між Приватною фірмою «Христина» та [PERSON] укладено контракт № 13-02Х, згідно з яким продавець зобов`язується поставити та передати покупцеві мотоцикл марки «ВМW K 1600 GTL». Цього ж дня, аналогічний контракт був укладений із відповідачем на придбання аналогічного майна. В той же час у 2013 році було придбано у приватній фірмі «Христина» лише один мотоцикл, умови договору були виконані покупцем [PERSON] . У зв`язку із неможливість здійснення реєстрації мотоцикла на цю громадянку з причин відсутності у неї відмітки в паспорті про реєстрацію місця проживання, договір було переоформлено на гр. [PERSON] . Дані обставини підтверджено листом Приватної фірми «Христина» від 01.03.2016 № 24 та відміткою у паспорті громадянки України [PERSON] /Том 1, арк. спр. 134, 167/. Такі обставини приймаються судом до уваги. Щодо аргументів позивача про придбання такого мотоцикла за спірні кошти сторін, то суд оцінює критично, адже у відповідності до ст. ст. 78-80 ЦПК України не довела вказаних обставин, а тому у такій позовній вимозі необхідно відмовити. Щодо частини позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири та визнання права власності на Ѕ квартири, суд прийшов наступного. Суд установив, що відповідачем [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Ця квартира належить [PERSON] на праві приватної власності. Дані обставини засвідчено свідоцтвом про право власності на квартиру№ [NUMBER] від 11 вересня 2008 року, яке видано на підставі наказу управління комунальної власності від 11.09.2008 № 1769-Ж-Л /Том 1, арк. спр. 19/. Таким чином, право власності набуто відповідачем на квартиру за час шлюбу. Дана обставина сторонами також не оспорюється, а тому приймається до уваги. Однак, аналізуючи законодавчі положення щодо набуття права спільної сумісної власності суд відмічає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (ст.60 СК України). Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15. Разом із тим, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 62 цього Кодексу якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Повертаючись до матеріалів справи, суд установив, що квартира була придбана за особисті кошти відповідача [PERSON] на підставі договору від 07 жовтня 2002 року № 3/25 участі у будівництві житлового будинку на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини підтверджено зазначеним договором, договором від 04 липня 2005 року щодо будування квартири, загальна вартість якої 312732,00 грн, актом прийому-передачі квартири від 02.02.2007, актом звірки взаєморозрахунків від 02.02.2007 у якому зазначено, що [PERSON] повністю розрахувався за договором від 04.07.2005 / Том 2, арк. спр. 117-122/. Таким чином, суд прийшов переконання, що оплата повної вартості спірної квартири у розмірі 312 732,00 грн відбулась особисто [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] , а після реєстрації шлюбу відповідачем отримано свідоцтво про право власності на неї. Згідно з висновку 2556/3223 судово будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 18 грудня 2017 року ринкова вартість квартири станом на момент проведення експертизи становить 7 029 962,00 грн, в приміщенні квартири проводились (фактично виконані) ремонтні роботи по її оздобленню і облаштуванню , вартість заміщення ремонтно-будівельних робіт станом на кінець 2010 року становить у розмірі 333706,00 грн, а станом на 2017 рік становить у розмірі 862 880,00 грн. Дослідження проводилось метою візуального огляду, співставлення результатів огляду з документами, наявними у справі, проведення окремих обмірів, дослідження ринку нерухомості з подальшим проведення розрахунків /Том 3, арк. спр. 14-23/. Тобто, за період з 30.05.2007 року (внесення останнього платежу за квартиру відповідачем [PERSON] ) по 18 грудня 2017 року (момент проведення експертизи) збільшилась цінність спірної квартири з 312 732 грн до 7 029 962,00 грн, тобто в 22 рази. Попри те, суд відмічає, що за загально відомою інформацією таке подорожчання квартири не є тенденцією загального подорожчання майна в регіоні та інфляційних процесів. Повертаючись до положень ст. 62 Сімейного кодексу України, суд зазначає, що доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне її особистих затрат. Аналогічна правова позиція викладена у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Таким чином, враховуючи, що сторонами не доведено обставину збільшення вартості квартири за особисті затрати кожного із них у відповідності до ст. ст. 67-81 ЦПК України, а тому суд прийшов переконання, що спірна квартира істотно збільшилась у вартості за рахунок спільних трудових та грошових коштів колишнього подружжя, а відтак суд прийшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині спірної квартири, без її реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін, а позовну вимогу у цій частині задовільнити повністю. Щодо аргументів позивачки щодо врахування при поділі майна наявність неповнолітньої дитини, яка проживає із нею, суд прийшов переконання, що відсутні підстави відступу від рівності часток кожного із подружжя, оскільки не встановлено жодної обставини, передбаченої ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у главі 8 Сімейного кодексу України (право спільної сумісної власності подружжя). Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача щодо поділу майна подружжя підлягає захисту, шляхом задоволення позову частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подані позову до суду сплачено судовий збір у сумі 3654,00 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір сумі 1827,00 грн.

Outcome: partial