Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який мотивують тим, що на підставі ордеру №1774 від 20.07.1993 р. [PERSON] на родину з 4-х осіб (він, дружина [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON]) була надана квартира [ADDRESS], яка знаходилася в ЖБК №364 «Автомобіліст-14». Пай за квартиру був виплачений ними у період шлюбу в листопаді 1993р., у зв'язку з чим вони набули вказану квартиру у спільну сумісну власність. На той момент для набуття права власності не потребувалось здійснення реєстрації відповідного права. В 2018р. вони звернувся до реєстраційної служби з метою державної реєстрації права власності, надавши довідку ОСББ «Автоднєпр» про внесення паю за квартиру, однак отримали відмову з посиланням на те, що ЖБК №364 «Автомобіліст-14», в якому була надана квартира, припинив свою діяльність в результаті реорганізації в ОСББ «Автоднєпр» і відсутні документи, на підставі яких можливо здійснити державну реєстрацію права власності. У зв'язку з цим відповідно до ст.392 ЦК України вони змушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності на вказану квартиру в рівних частках. Позивачі в судове засідання не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують повністю, просять його задовольнити. Представник відповідача - ОСББ «Автоднєпр» в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає повністю, просить його задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вказаних осіб за наявними у справі доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню за такими підставами. Суд встановив, що на підставі ордеру №1774 від 20.07.1993р. позивачу [PERSON] як члену ЖБК «Автомобіліст-14» на родину з 4-х осіб (він, дружина [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON])була надана в користування квартира [ADDRESS]. Згідно рішення Запорізької міської ради №225/1 від 26.05.2008р. ЖБК №364 «Автомобіліст-14» реорганізовано в ОСББ «Автоднєпр» шляхом злиття з ЖБК №363 «Дніпроспецсталь-14» і припинило свою діяльність з 23.10.2008р. Згідно довідки ОСББ «Автоднєпр» б/н від 05.09.2018р. позивач [PERSON] був членом ЖБК №364 «Автомобіліст-14» і виплатив свій пай за квартиру в розмірі 6336357 українських карбованців в листопаді 1993р. Позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 03.07.1975р. по теперішній час. При вирішенні даної цивільної справи суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття позивачами права власності на нерухоме майно виникли до 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.),Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст. 86,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», положення ст.15 зазначеного Закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року (дата введення в дію Закону України «Про власність»). Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'юУкраїни. Згідно зст.22 КпШС України (чинною на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Отже, у сімейному законодавстві на час виникнення спірних правовідносин діяла презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком. Згідно з ст.328 ЦК України, який набув чинності з 01.01.2004р. і діє на момент розгляду справи, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.372 ЦК України, ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.3 ст.384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З'ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що квартира №64 будинку № 20 по вул.Калнишевського м.Запоріжжя є спільним сумісним майном подружжя [PERSON], оскільки придбана шляхом її викупу в ЖБК в 1993р. в період зареєстровано шлюбу між позивачами, незалежно від того, на кого було оформлено право власності і хто був членом кооперативу. При цьому, частки подружжя в спільному майні є рівними, тобто кожному належить по ? частині вказаного майна. Відповідно до діючого на той час законодавства після викупу квартири позивачі стали її власниками, державна реєстрація права власності не вимагалась. Факт внесення викупу за квартиру підтверджується довідкою ОСББ «Автоднєпр», який є правонаступником ЖБК №364 «Автомобіліст-14», а також не заперечується представником відповідача. Разом з тим, на даний момент право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і у зв'язку з бажанням розпорядитись належним майном позивачі звернулися до державного реєстратора, однак отримали відмову, що свідчить про порушення (невизнання) їх права власності і є підставою для звернення до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що порушене право позивачів на підставі ст.15,16 ЦК України підлягає захисту шляхом визнання за ними права власності на зазначене майно в рівних частках. Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved