Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] 14.04.2016 р. звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Після доповнення позовних вимог 30.05.2017 р. просила також визначити місце проживання малолітнього сина з нею. Відповідач за первісним позовом [PERSON] 25.11.2016 р. подав до суду зустрічний позов про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Ухвалою суду від 09.12.2016 р. обидва позови обєднані в одне провадження, до участі в справі залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача за зустрічним позовом. Первісний позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося, на протязі пяти років вони разом не проживають, не підтримують один одного ні матеріально, ані морально. У звязку з неможливістю примирення та збереження сімї просила шлюб розірвати та визначити місце проживання малолітнього сина з нею. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що на даний час відповідачка перебуває за кордоном, а діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають з її матірю по вул. Довга, 26/55 в м. Івано-Франківську. Вважає, що проживання дітей у матері відповідачки негативно впливає на їхнє виховання, здоровя, умови проживання дітей вкрай негативно впливають на їх розвиток. Матір відповідачки постійно принижує його, часто не допускає до дітей, чинить перешкоди у спілкуванні з ними. Він відвідує дітей, ходить в школу, допомагає матеріально. Він проживає зі своєю матірю по вул. Квіткова, 15 в с. Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області у новому житловому будинку, має добрий заробіток, має бажання та можливість дати дітям добру освіту та забезпечити їх добробут в Україні. Просив визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком. Представники позивачки за первісним позовом у судовому засіданні підтримали вимоги за цим позовом і просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали і пояснили, що малолітній син сторін [PERSON], як і неповнолітня [PERSON], з народження проживають [INFO]; на даний час [PERSON] працює за кордоном, щоб належно матеріально забезпечити дітей, діти проживають з бабусею [PERSON], якій [PERSON] надала повноваження на вчинення усіх необхідних дій для догляду та піклування над дітьми; немає жодних перешкод у спілкуванні батька з дітьми, останній відвідує дітей, допомагає матеріально. Просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом у судовому засіданні частково визнав цей позов, погодився на розірвання шлюбу, заперечував щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матірю, посилаючись на те, що остання перебуває за кордоном, тому краще, щоб син проживав з ним, щоб за ним був належний контроль; свій зустрічний позов підтримав і просив його задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не зявилась, у поданій суду заяві просила справу розглянути без її участі, враховуючи позицію, викладену у висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 06.04.2017 р. № 245. Вислухавши пояснення сторін, показання неповнолітнього свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 21 листопада 2002 р., у шлюбі народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], який є малолітнім. Стосунки, що склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу. За таких обставин, коли подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, інтересам дітей сторін, що мають істотне значення, суд вважає, що шлюб слід розірвати, залишивши позивачці шлюбне прізвище. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст.157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.3 цієї статті той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч.1 ст.161 СК України, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що діти сторін з народження проживають та зареєстровані у [INFO], однією із співвласників якої є неповнолітня [PERSON] [PERSON]. Остання у судовому засіданні підтвердила, що з батьком у неї хороші стосунки, що надалі вона буде проживати за вказаною адресою з братом і бабусею, поки мама перебуває за кордоном. Малолітній син сторін [PERSON] навчається в Івано-Франківській ЗОШ № 13, разом зі старшою сестрою відвідує студію іноземних мов «Долоньки» та відвідує секцію плавання. На даний час, поки позивачка за первісним позовом працює за межами України, малолітнім [PERSON] та неповнолітньою [PERSON] Мирославою-Надією опікується бабуся [PERSON], з якою діти проживають з народження. Батько [PERSON], який проживає окремо, приймає участь у вихованні дітей, відвідує школу, спілкується з дітьми, допомагає матеріально. Останній підтвердив у судовому засіданні, що йому не чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми. Суд вважає необґрунтованим посилання позивача за зустрічним позовом на те, що проживання дітей у матері відповідачки негативно впливає на їхнє виховання, здоровя, що умови проживання дітей вкрай негативно впливають на їх розвиток. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин сторона не надала. Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, а ч.1 ст.12 передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. При вирішенні даного спору суд у відповідності з вимогами ст.ст. 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Про це зазначено у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року). З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини щодо відсутності перешкод у спілкуванні батька з малолітнім сином, щодо того, що у найкращих інтересах малолітнього сина сторін буде залишення його у тому середовищі, де він ріс з народження, яке є благополучним, безпечним, спокійним, стійким, у якому він перебуває разом зі своєю старшою сестрою, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матірю. При цьому суд враховує висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 06.04.2017 р. № 245 (а.с.81-84), який вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матірю. При вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дитини, її особисту прихильність до кожного з батьків. З урахуванням викладеного, виходячи з інтересів малолітнього сина сторін, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісної позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю та відмову у задоволенні зустрічного позову. На підставі наведеного, відповідно до ст.18 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р, ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст.ст. 110, 112, 153, 157, 160, 161 СК України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року),

Outcome: approved