Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до відповідачів в якому просили: визнати недійсним рішення Зміївської міської ради Харківської області № 13 від 30.08.2012 року «Про затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS]»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 917810, виданий 23.10.2012 року на ім'я [PERSON], а також визнати недійсним акт погодження меж земельної ділянки (без дати). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. За вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку, площею 0,1243 га. По сусідству з ними розташований будинок [ADDRESS], що належить [PERSON], якою на даний момент оформлене право власності на земельну ділянку. При виготовленні технічної документації із землеустрою, відповідачем [PERSON] не було погоджено межі земельної ділянки з ними як користувачами суміжної земельної ділянки. В акті погодження меж земельної ділянки зазначено, що [PERSON] відмовився, інший співвласник [PERSON] взагалі до акту не включений. На підставі фіктивного акту погодження меж земельної ділянки Зміївською міською радою Харківської області прийнято рішення про затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою, і остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. При цьому розмір земельної ділянки переданої у власність [PERSON] перевищено і захоплено частину земельної ділянки якою користуються позивачі. Вважають, що прийнятим Зміївською міською радою Харківської області 30.08.2012 року рішенням № 13 порушуються їхні права як землекористувачів. В судовому засіданні позивачі позов підтримали з наведених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що права позивачів жодним чином не порушено, оскільки згідно технічного паспорта від 04.06.1992 року та договору дарування від 02.12.2004 року розмір земельної ділянки, якою користуються позивачі становить 1000 кв.м., а не 1246 кв.м. як вони зазначають. Рішенням виконавчого комітету Зміївської міської ради від 26.05.1971 року домоволодіння по [ADDRESS] було розділено на два рівних домоволодіння [ADDRESS] та [ADDRESS]. Ширина домоволодінь по червоній лінії складала по 18,6 м. На сьогоднішній день ширина домоволодіння позивачів складає 19,17 м., і вона була збільшена саме за рахунок землі [PERSON] Згідно кадастрового плану, загальний розмір обох земельних ділянок станом на 05.05.2011 року склав 0,1964 га. При цьому розмір земельної ділянки [PERSON] - 0,0937 га., а позивачів 0,1027 га. Також представник зазначив, що приватизація земельної ділянки [PERSON] здійснювалась відповідно до вимог чинного законодавства, а сам по собі факт відмови одного із суміжних землекористувачів в погодженні меж земельної ділянки не може бути підставою для відмови в затвердженні технічної документації. Представник відповідача Зміївської міської ради Харківської області - Борко А.С. проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що спірне рішення Зміївської міської ради Харківської області прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства та в межах повноважень. Права позивачів жодним чином не порушено, оскільки це останні в різні часи самовільно захоплювали частину земельної ділянки [PERSON], що було встановлено комісіями при виїзді на місце та БТІ. Крім того зазначив, що будь-яких рішень щодо передачі у власність або у користування [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] Зміївською міською радою Харківської області не приймалось. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, просили про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до цього Кодексу. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом (ст. 40 Земельного кодексу України). Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (ст. 81 Земельного кодексу України). Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання громадян, зацікавлених в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Після отримання погодженого проекту землеустрою (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Як вбачається зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 22 Земельного кодексу України 1990 року передбачалось, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Аналогічне положення містила і ст. 20 Земельний кодексу України 1970 року. Судовим розглядом встановлено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 6-10). Дане домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 1000 м.кв., що підтверджується договором дарування від 02.12.2004 року та технічним паспортом від 04.06.1992 року (Т. 1 а.с. 18-24). Відповідачу [PERSON] на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.02.1973 року (Т. 1 а.с. 122). Рішенням виконкому Зміївської міської ради Харківської області № 171 від 26 травня 1971 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» (Т. 1 а.с. 27), домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] належне [PERSON] було розділено на два самостійних жилих будинки [ADDRESS] та [ADDRESS]. При цьому земельну ділянку площею 2492,0 м.кв. також розділено порівну по 1246,0 м.кв. Згідно схематичного плану земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS], їх ширина по червоній лінії складала по 18,6 м. (Т. 1 а.с. 125). Як зазначили позивачі, межа їхньої земельної ділянки з суміжною земельною ділянкою [ADDRESS] ніколи не змінювалась та жодних спорів щодо її визначення вони не мають. Також сторони підтвердили, що розмір обох земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] декілька разів зменшувався за рахунок скорочення їх довжини, загальна ширина при цьому залишалась незмінною. З метою визначення меж земельних ділянок [PERSON] було замовлено у ФОП [PERSON] кадастровий план земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS]. Згідно вказаного кадастрового плану землеволодіння, розмір земельної ділянки [ADDRESS] склав 0,0937 га., при цьому ширина ділянки по червоній лінії склала 19,46 м. Розмір земельної ділянки [ADDRESS] склав 0,1027 га., ширина ділянки по червоній лінії склала 19,17 м. (Т. 1 а.с. 128). Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та підтвердив представник відповідача Зміївської міської ради Харківської області, збільшення ширини земельної ділянки [PERSON] відбулось за рахунок проходу між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS]. Збільшення ж земельної ділянки [ADDRESS] відбулось за рахунок земельної ділянки [ADDRESS]. Зазначені факти також підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є донькою відповідача [PERSON] Розглянувши графічні матеріали, виконані ФОП [PERSON], Зміївська міська рада Харківської області своїм рішенням № 16 від 27.09.2011 року надала дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0937 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Проект землеустрою було виготовлено ТОВ Консультаційний сервісний центр «Гудвіл» на підставі заяви [PERSON] від 20.01.2012 року (Т. 1 а.с. 131). Згідно кадастрового плану земельної ділянки, розробленого ТОВ Консультаційний сервісний центр «Гудвіл», розмір та конфігурація земельної ділянки [ADDRESS] аналогічні раніше встановленим ФОП [PERSON] (Т. 1 а.с. 136). Як вбачається з акту погодження меж земельної ділянки від 06.03.2012 року (Т. 2 а.с. 57) та підтверджується актом про відмову у погодженні межі земельної ділянки (Т. 1 а.с. 133) [PERSON] відмовився від погодження межі земельних ділянок[ADDRESS] та [ADDRESS]. Земельна ділянка [ADDRESS] була виділена в натурі, що підтверджується актом прийомки-передачі межових знаків від 06.03.2012 року (Т. 1 а.с. 132) та кресленням перенесення меж земельної ділянки в натуру (Т. 1 а.с. 135). Рішенням Зміївської міської ради Харківської області № 13 від 30.08.2012 року [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,0937 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 29), та останньою 02.10.2012 року отримано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯМ № 917810 (Т. 1 а.с. 30). Таким чином, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено факт зменшення їхньої земельної ділянки [ADDRESS] у зв'язку з передачею у власність [PERSON] земельної ділянки [ADDRESS] в тих розмірах та конфігурації, які вказані в державному акті серії ЯМ № 917810. Зазначений факт також підтверджується листом Зміївської міської ради Харківської області № 0221/р-124 від 12.05.2011 року (Т. 1 а.с. 138) та актом обстеження земельної ділянки від 18.03.2011 року (Т. 2 а.с. 16). Крім того суд зазначає, що позивачами взагалі не надано належних доказів, що підтверджують їх право користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а також доказів про виділення зазначеної земельної ділянки в натуру, що є необхідною умовою набуття права користування земельною ділянкою. Також, судом при вирішенні справи взято до уваги наступне. Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими для виконання на відповідній території. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Слід зазначити, що спірне рішення Зміївської міської ради № 13 від 30.08.2012 року прийняте в межах повноважень, наданих п. «б» ст. 12, ст. 118, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України. Враховуючи вказане, суд зазначає, що оскаржуване позивачем рішення Зміївської міської ради № 13 від 30.08.2012 року є саме ненормативним правовим актом індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, не містить загальнообов'язкових правил поведінки, стосується прав та обов'язків конкретних чітко визначених у рішенні суб'єктів, яким вони адресовані - [PERSON], а відтак, жодним чином не впливає на права та обов'язки позивачів. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачами не було доведено факту порушення їхніх прав та інтересів в зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення та законності вимог. У зв'язку з чим суд вважає позов необґрунтованим, не підтвердженим матеріалами справи, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Сам по собі факт неузгодження меж земельної ділянки між позивачами та [PERSON] не може бути підставою для визнання недійсними як самого акта погодження меж земельної ділянки так і оскаржуваного рішення Зміївської міської ради Харківської області, а відтак і оскаржуваного державного акта на земельну ділянку. Покази свідка [PERSON] про те, що коли вона у 1987 році шпаклювала гараж позивачів то паркан від нього був розташований на відстані близько 1 м., судом при ухвалені рішення не приймаються, оскільки не містять будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed