Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, про визнання права власності, поділ майна, припинення права на частку у спільному майні, посилаючись на те, що сторони є співвласниками квартири, частки якої належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, [PERSON] та відповідачу на праві спільної сумісної власності. [PERSON] просить визнати за нею право особистої приватної власності на частину квартири, оскільки остання була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу квартири, що належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. Крім того, [PERSON], просить відступити від засади рівності часток на квартиру, яка є спільної сумісною власністю, що набута під час шлюбу, оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитина, яка проживає разом із [PERSON], а також під час придбання квартири не виконав зобов'язання щодо реєстрації прав власності на дітей [PERSON] та [PERSON], які на той час були малолітніми, у зв'язку з чим вказане питання підлягало вирішенню у судовому порядку, що має істотне значення. Враховуючи, що частка відповідача у квартирі є незначною, відповідач має інше місце проживання у приватному будинку матері, спільне проживання з відповідачем неможливо через неприязні відносини сторін, вчинення бійок та сварок з боку відповідача, у зв'язку з чим позивачі вимушені проживати окремо, не сплата відповідачем протягом тривалого часу комунальних послуг, внаслідок чого має місце заборгованість, позивачі просять припинити право власності відповідача на його частку у квартирі, стягнути з [PERSON] компенсацію за його частку за мінусом вартості автомобіля, набутого в період шлюбу, який виділити у власність відповідачу. Добровільно відповідач спір вирішити не бажає, у зв'язку з чим позивачі були вимушені звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач позов визнав частково, а саме проти вимог про виділення останньому у власність автомобіля не заперечував, в задоволенні іншої частини позову просив відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивачів є надуманими, необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, відповідач не погодився із розміром компенсації за його частку у квартирі, від проведення експертизи щодо визначення вартості квартири та частки останнього відмовився. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.10.1991 року, який на підставі судового рішення розірвано 25.03.2015 року /а.с. 10, 85/. Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2013 року, яке набрало законної сили 15.01.2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін /а.с. 43-52/ встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва від 18.08.1994 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали у власність, шляхом приватизації 33/100 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору міни від 22.11.1997 року було здійснено обмін частки квартири на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору міни від 22.11.1997 року було здійснено обмін квартири на трикімнатну квартиру [ADDRESS] і [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали право власності на вказану квартиру в рівних долях. В подальшому за договором міни [PERSON], [PERSON], [PERSON] здійснили обмін квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], власниками якої були [PERSON], [PERSON], [PERSON], де в подальшому сторони стали проживали разом. 18.07.2001 року між відповідачем та ДП «Укрінвестбуд» Державного управління справами Президента було укладено інвестиційний договір № 24-КВ про участь у фінансуванні будівництва квартири [ADDRESS] на суму 184518 грн. З метою оплати за вказаним договором було здійснено продаж квартириквартиру [ADDRESS], грошові кошти передано відповідачу для здійснення інвестиційної оплати (далі - спірна квартира). 12.09.20001 року відповідач здійснив реєстрацію права власності за собою та отримав свідоцтво, яке в подальшому було частково оспорено. Згідно вказаного рішення, за [PERSON], [PERSON] було визнано право власності на 22/100 частки спірної квартири, які в подальшому були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 56 - 59/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], остання була відчужена за 20000 грн. /а.с. 39/. Згідно розписки фактична сума продажу квартири [ADDRESS] становила 106800 грн., що на час відчуження складало 20000 доларів США /а.с. 40/. Вказані обставини відповідачем не оспорювались. Враховуючи наведене, вбачається, що з боку [PERSON] в інвестування спірної квартири було внесено кошти від продажу квартири, третина якої належала останній на праві приватної власності в розмірі 35614 грн., за курсом НБУ на день продажу 536,98 грн. за 100 доларів США,тобто 6666, 66 доларів США. Відповідачем вказана обставина не оспорювалась. Згідно ст. 24 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Враховуючи наведене, [PERSON] за кошти, що належали останній на праві особистої приватної власності оплати 20/100 частини спірної квартири, у зв'язку з чим вимоги [PERSON], про визнання за останньої права особисто приватної власності на вказану частину спірної квартири є обґрунтованими. Таким чином, частка у спірній квартирі, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності становить 36/100. Згідно ст. 22 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить по 18/100 спірної квартири. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Малолітній син сторін проживає разом із [PERSON], у батьків останньої, що не оспорювалось сторонами. Згідно довідки про доходи [PERSON]. остання працює у Національному медичному університеті, заробіток за шість місяців становить 70729 грн. 55 коп. /а.с. 73/. Заробітна плата [PERSON] за період з липня 2014 року по грудень 2014 рік приблизно становить від 5170 грн. до 19117 грн. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік», дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2015 року - 1286 гривень, з 1 грудня - 1455 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2015 року - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень. Згідно рішення суду від 17.05.2013 року з відповідача на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] стягнуто аліменти, проте відповідач рішення суду не виконує аліменти не сплачує /а.с. 19 - 23/. Відповідач зазначив, що допомагає синові, проте згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказів суду не надав. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, за рішенням суду часткаспіввласникаможе бути збільшенаабозменшена з урахуваннямобставин, якімаютьістотнезначення. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від утримання дитини, аліменти не сплачує, суд вважає, що відповідачем не доведено, що для сина достатньо грошових коштів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування останнього. Таким чином є підстави для застосування положень ч. 3 ст. 70 СК України, тобто відступлення від засади рівності часток та визначення за відповідачем права власності на 12/100 частини квартири. Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно матері відповідача на праві власності належить будинок [ADDRESS] /а.с. 74/. Згідно витягів із загальновідомих мереж Інтернету вбачається, що вартість спірної квартири дорівнює 1900000 грн. /а.с. 24 - 27/. Відповідач не погоджуючись із визначеною позивача вартістю від проведення товарознавчої експертизи з метою визначення вартості відмовився. За таких обставин, суд вважає за можливе визначити вартість спірної квартири і розмірі оціненої позивачами. Таким чином, вартість частки відповідача у спірній квартирі становить 228000 грн. Учасниками процесу визнано та не оспорювалось сторонами, що в період шлюбу [PERSON] та відповідачем придбано у власність автомобіль марки «Ауді А 6», д.н.з. [NUMBER] /а.с. 59/, який [PERSON] просить виділити у власність відповідачу, проти чого останній не заперечував. Згідно витягів із загальновідомих мереж Інтернету вбачається, що вартість спірногоавтомобіля дорівнює 160000 грн. /а.с. 28, 29/. Зважаючи на наявність підстав для відступлення від засади рівності часток, зазначених вище, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини спірного автомобіля, а за відповідачем 1/3 частину, що складатиме 53333 грн. 24 коп. та виділити у власність відповідача останній. Зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування квартирою є неможливою, внаслідок чого позивачі тривалий час проживають окремо, що відповідачем не спростовано, відповідач має можливість проживати у будинку матері, який знаходить близько міста, в порядку поділу майна набутого за час шлюбу, відповідачу виділяється автомобіль, і останній матиме можливість безперешкодного пересування, суд приходить до висновку про можливість припинити права власності на частку відповідача у спірній квартирі. Таким чином, з наведеного вбачається, що з урахуванням виділу відповідачу у власність автомобіля компенсація, яка підлягатиме виплаті відповідачу за частку у спірній квартирі становить 121333 грн. 33 коп., яка [PERSON] внесена на депозитних рахунок суду /а.с. 127/. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійво висновку про те, що вимоги позивачів повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги є обґрунтованими, законними і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved