Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивачка 06 червня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду із даним позовом (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період зареєстрованого із відповідачем шлюбу разом із чоловіком придбали квартиру №253 в буд. №3-в на ж/м Комунар в м.\~Дніпрі. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом у вказаній квартирі, але наприкінці 2016 року відповідач змусив позивачку піти із спірної квартири, що викликало між сторонами непорозуміння з приводу поділу майна подружжя та необхідність звернення до суду за захистом порушеного права. Посилаючись на доводи позовної заяви, позивачка просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя між сторонами а саме: квартиру №253 в буд. №3-в на ж/м Комунар в м.\~Дніпрі, визнавши за нею право власності на ? частину квартири та припинивши право спільної сумісної власності сторін на квартиру. Позивачка в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні обставин позову не визнав, проти задоволення вимог позову заперечував у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на доводи та докази щодо фактичного придбання квартири за подаровані батьком кошти, належності квартири йому на праві особистої власності, згоди та освіченості позивачки при укладенні договору купівлі продажу із умовами оплати та безпідставність пропуску позивачкою строку позовної давності за зверненням до суду із вимогами. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст рішення складений 12 вересня 2017 року. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист її майнових прав та інтересів, повязаних із поділом майна колишнього подружжя шляхом набуттям права власності на частину майна. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно о ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. У відповідності до п. 2,3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що 23 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с.4), який на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2013 року розірвано (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.5,6). На підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2012 року [PERSON] придбав квартиру №253 в буд. №3-в на ж/м Комунар в м.\~Дніпрі (а.с.25-26). На момент укладання угоди нотаріально посвідченою заявою [PERSON] підтвердила свою обізнаність із тим, що квартира придбана на грошові кошти подаровані її чоловіку на підставі договору дарування від 17.05.2012 року в сумі 304\~000,00 грн. (а.с.24) та належатиме останньому на праві особистої власності (а.с.33). Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Аналогічно нормами сімейного законодавства встановлено трирічну позовну давність для вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності розлученого подружжя (ч.2 ст.72 СК України). Отже, якщо один з подружжя вважає, що його право було порушено, він може звернутися до суду за захистом цього права, але не пізніше, ніж через три роки. У такому разі позовна давність обчислюється з дня, коли один з подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права власності, оскільки за загальним правилом згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг по\-зовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України). Згідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позивач звернувшись до суду із вимогами про поділ майна подружжя, будучи у повному обсязі обізнана як у 2012 році із умовами купівлі-продажу спірної квартири та навіть після розірвання шлюбу із 27 листопада 2013 року як могла дізнатися про порушення свого права як власника квартири так і впродовж строку позовної давності вжити заходів щодо захисту свого права, але своєчасно не скористалася своїм правом. Тому у задоволенні її позову до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності, слід відмовити, у звязку із пропуском позивачкою строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. Крім того, із позивачки належить стягнути на користь держави недоплачений нею судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed