Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд визнати недійсним іпотечний договір згідно якого передано в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому позивачка посилається, на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину. Позивачці стало відоме, що вказана квартира перебуває в іпотеці, але вона ніяких договорів не укладала, на підставі наведеного просить визнати недійсним іпотечний договір. У судове засідання позивачка не з`явилась, про час слухання справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача у судовому засіданні просила провести слухати справу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Також, представник відповідача надав відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.09.2016 року, виданого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивачкою не надано жодних доказів того, що був укладений будь-який договір іпотеки щодо квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивача не вказує, який саме вона оскаржує договір (від якої дати, між ким він укладався та інше), також не надає докази того, що загалі укладався договір іпотеки в забезпечення будь-якого кредитного договору. З наданих представником відповідача письмових пояснень вбачається, що договір не укладався, а тому він не може бути визнаний недійсним. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно положень ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. На підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що визнання недійсним правочини можливо при відповідних обставинах, серед яких важливим є факт укладання правочину. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачкою докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин викладених у позові, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed