Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Територіальної громади в особі Синельниківської міської ради, третя особа : Управління житлово-комунального господарства комунальної власності Синельниківської міської ради про визнання права на приватизацію квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] , разом зі своїм сином - [PERSON] , постійно проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Маючи намір приватизувати квартиру, в якій вона зареєстрована та постійно проживає, звернулася до органу приватизації - Синельниківської міської ради в особі Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності, з заявою щодо надання їй дозволу приватизувати житло. Нею був підготовлений повний пакет документів для приватизації квартири. 16.08.2021 року вона отримала листа щодо оформлення та передачі в приватну власність квартири на [ADDRESS] з відмовою у зв`язку з відсутністю в поданому пакеті документів ордеру на вселення в зазначене житло. Частиною 4 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію на квартири державного фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. На даний час в квартирі [ADDRESS] фактично проживає та зареєстрована вона разом зі своїм сином - [PERSON] , [INFO] . Вони не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Вважає, що відповідач безпідставно відмовляє їм в оформленні документів на приватизацію квартири, тим самим порушуючи їх права. Відсутність ордера не може бути причиною відмови в приватизації квартири. З 13.09.1989 року і до теперішнього часу власником будинку або його балансоутримувачем не пред`являлись претензії щодо незаконності мешкання в квартирі. Правомірність її вселення та членів її сім`ї не оспорюється самим відповідачем. Нею сплачується квартплата, кошти за природний газ, укладено договір з постачання електричної енергії, договір з ТДВ «Дніпрокомунтранс». У зв`язку з цим, позивачі просять визнати за ними право на приватизацію квартири [ADDRESS] . Позивачі до початку підготовчого судового засідання надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Будучі раніше допитаними в підготовчому судовому засіданні, пояснили, що в квартирі [ADDRESS] вони проживають з 1989 року. Їх зареєстрував в 1989 році [PERSON] .. Позивач пояснила, що їй не відомо, чи видавався ордер, вона ніколи не цікавилася тим, на підставі чого її чоловік - [PERSON] , 1949 року народження, отримав дану квартиру. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Представник третьої особи до початку підготовчого судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. З позовними вимогами згодна. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права ( ч.2 п.1 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно довідки КП «Синельниківське МБТІ Дніпропетровської області» № 692 від 17.06.2021 року, квартира [ADDRESS] , заінвентаризована за [PERSON] . Відповідно листа Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради № 853 від 16.08.2021 року, надісланого на ім`я [PERSON] , останню було повідомлено, що у наданому нею пакеті документів відсутня копію ордеру про надання жилої площі, що унеможливлює підготовку рішення органу приватизації про передачу у приватну власність квартири [ADDRESS] . У випадку відсутності та неможливості надання ордеру рекомендовано звернутися до суду. Згідно довідки Відділу реєстрації Синельниківської міської ради № 4900 від 27.10.2021 року, до складу зареєстрованих осіб в квартирі [ADDRESS] , входять : [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки № 4800 від 20.10.2021 року [PERSON] знято з реєстрації 13.07.1995 року. З довідки Управління ЖКГ та комунальної власності Синельниківської міської ради № 1154 від 29.10.2021 року вбачається, що квартира [ADDRESS] видавалась громадянину [PERSON] . Підставою видачі ордеру на житлове приміщення стало рішення виконавчого комітету №2 від 08.01.1987 року. Рішенням Синельниківського міського суду від 18.04.1995 року було визнано [PERSON] , втратившим право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Також, було встановлено, що позивачі проживають в спірній квартирі з 1986 року, ордер на яку був виписаний на ім`ї її чоловіка - [PERSON] , який також проживав з ними. З січня 1995 року він в даній квартирі не проживає. 08.01.1987 року на підставі рішення виконавчого комітету Синельниківської міської ради №2 від 08.01.1987 року [PERSON] було видано ордер № 669 на жиле приміщення за адресою : [ADDRESS] . Склад сім`ї : [PERSON] . Частиною 1 ст.345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Статтею 3 ч.1 п.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно вимог ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом передачі квартир (будинків) у власність громадян на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. 17, 18 Положення Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, який затверджений наказом Міністерства з питань жилого-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.1.2010 року №109/17404, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації та подає такі документи: оформлену заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідку про склад сім`ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі (копію договору найму жилої площі у гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Згідно із частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»; далі - Закон № 500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI, частина друга статті 2 Закону № 2482-XII). Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання. Отже, участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Як свідчать матеріали справи, позивачі протягом тривалого часу проживають та зареєстровані за адресою : [ADDRESS] , на час видачу ордеру [PERSON] також проживали з ним та являлися членами його сім`ї, а тому набули право на отримання житла у приватну власність. Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. В своєму рішенні від 26.08.2015 року у справі №6-6875св15 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що «…Згідно із ч. 1 ст. 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом. Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. За змістом ст.2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Указана норма містить вичерпний перелік об`єктів, які не підлягають приватизації. За її змістом не підлягають приватизації квартири (кімнати, будинки), в тому числі, й віднесені у встановленому порядку до числа службових. Частинами 4,5 ст. 5 Закону передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Статтею 8 Закону встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина..». Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, з матеріалів цивільної справи встановлено, що позивачі по справі з часу видачі ордеру постійно проживають та є зареєстрованими в спірній квартирі, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, як законно обґрунтовані, підтверджені документально та визнані відповідачем й третьою особою - органом приватизації. Підстав, які б перешкоджали позивачам реалізувати своє право на приватизацію спірного житла, судом не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved