Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивачка 03.04.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, суми боргу за позикою, трьох відсотків річних, обґрунтував свої вимоги тим, що вона познайомилася із відповідачем під час роботи у якості голови об`єднання громадян «Івушка» у смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області. Відповідач допомагав їй у проведенні інвентаризації об`єктів нерухомості, що знаходяться на території бази відпочинку. У березні 2014 року, відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому у борг 3000 доларів США. Позивач надала зазначену суму коштів відповідачу 05.04.2014 року, про що під час отримання коштів, відповідач склав розписку про отримання коштів. Оскільки дата повернення боргу у розписці вказана не була, за вимогою позивача відповідач кошти не повернув. Тому, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду. Справа на підставі авто розподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О. та ухвалою суду від 04.04.2017 року провадження у справі було відкрито. На підставі Указу Президента України № 417/2017 від 14 грудня 2017 року про призначення судді Погрібного Сергія Олексійовича на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний автоматизований розподіл згідно розпорядження від 18.12.2017 року. Після повторного авторозподілу вказана справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 13.12.2017 року та на підставі ухвали суду від 18 грудня 2017 р. прийнята до розгляду з призначенням підготовчого засідання на 12.02.2018 року. До суду 12.02.2018 року надійшов відзив на позов від представника відповідача - [PERSON] (по ордеру серії ОД №323704 від 09.02.2018 року), згідно якого позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Посилався на те, що позивачка вводить суд в оману, жодних відносин позики між ними не виникало, фактично між позивачем та ним було укладено усний договір про надання послуг з оформлення (виготовлення) технічних паспортів на нерухомість - на будиночки (54 технічних паспорта), розташовані на базі відпочинку «Івушка». Після проведення відповідних робіт відповідачем було складено розписка від 05.04.2014 року та отримані кошти у розмірі 3000 дол. США за виконану роботу, а саме за організацію по виготовленню технічних паспортів на будиночки. Отже, розписка є лише доказом виконання ним своєї роботи. При цьому розписка не містить жодних посилань як на обов`язок повернення коштів, так і на строк виконання зобов`язання з повернення коштів. Із тексту розписки не вбачається отримання відповідачем коштів від позивача саме у борг, тобто вона не відповідає вимогам закону щодо істотних умов договору та не свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин саме позики. 12.02.2018 року розгляд справи за клопотанням сторін був відкладений на 19.03.2018 року. 19.03.2018 року, 16.05.2018 року розгляд справи відкладався: першого разу - у зв`язку з неявкою сторін, другого разу - у зв`язку з зайнятістю судді у розгляді іншої справи. Ухвалою суду від 02.07.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 01.11.2018 року. У звязку з неявкою сторін 01.11.2018 р. розгляд справи був відкладений на 18.12.2018р.. У судовому засіданні 18.12.2018 року суд заслухав пояснення свідка [PERSON] , розгляд справи був відкладений на 19.02.2019 року. У зв`язку з зайнятістю судді у розгляді іншої справи 19.02.2019 року розгляд справи був відкладений на 13.03.2019 року. У судове засіданні 13.03.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача надав до суду письмову заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача надав до суду письмову заяву, згідно якої просив справу розглядати без його участі. Проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 22.03.2019 року. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи встановлено, що згідно розписки від 05 квітня 2014 року, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні 18.12.2018 року, [PERSON] отримав у борг у [PERSON] . 3000 доларів США за виконану роботу по виготовленню технічних паспортів на базу відпочинку «Івушка». У ході судового розгляду була допитана у якості свідка [PERSON] , яка повідомила, що знала [PERSON] , який раніше неодноразово звертався за різними питаннями до ТОВ «Юридично-консультаційний центр «Правопроект», де вона працювала директором. Але за якими конкретно питаннями він звертався вона зараз не пам`ятає. Суд вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів, які б свідчили, що спірна розписка від 05 квітня 2014 року складена як доказ укладення договору позики. Із змісту розписки не вбачається отримання відповідачем грошових коштів від позивача саме у борг, оскільки розписка не містить зобов`язання про повернення коштів, строк повернення, що вказує на недосягнення між сторонами всіх істотних умов договору позики. Відповідно до тексту розписки Відповідач за цією розпискою гроші у борг у Позивача не брав, а розписка була написана як результат наданих послуг Відповідача з організації виготовлення технічних паспортів на базу відпочинку «Івушка». Про існування між Позивачем та Відповідачем відносин із надання послуг по виготовленню технічних паспортів Позивачка сама зазначила у позовній заяві. Окрім цього в матеріалах справи наявні копії технічних паспортів на окремі будівлі на базі відпочинку «Івушка». Таким чином, на думку суду розписка не відповідає вимогам закону та не свідчить про наявність між сторонами договору позики. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно Постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, №6-1967цс15 було викладено правову позицію ВСУ, про наступне: розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Спірна розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення. Також, розписка, складена 05.04.2014 року, та з неї вбачається, що 05.04.2014 відповідач отримав від позивача 3 000 тисячі доларів США за виконану роботу по виготовленню технічних паспортів на базу відпочинку «Івушка». Отже, зазначена розписка підтверджує наявність між сторонами правовідносин іншого характеру, а саме відносин з надання послуг. Також, посилання позивача на лист із вимогою повернути кошти протягом 30 днів, не приймаються судом, оскільки, лист був надісланий «ЮКЦ Правопроект». Таким чином, відповідачу вимога про повернення коштів не надсилалася. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яки з суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із проявів принципу диспозитивності (ст..13 ЦПК України) у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, здійснюючі права передбачені ст.. 42, 43 49 ЦПК України. За положеннями ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Отже, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed