Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивачка 21 квітня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (а.с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 02 березня 2012 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин з жовтня 2015 року, а також, наголошуючи на тому, що причиною розпаду родини є різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та довіри, зловживання відповідачем наркотичними речовинами, що суперечить інтересам сторін, у зв'язку із чим, позивачка була вимушена звернутись до суду із даним позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини. Позивачка у судове засідання не з'явилась. Про день час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Прізвище після розірвання шлюбу залишити без змін (а.с.13). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.14). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що згідно актового запису №11, складеного 02 березня 2012 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Позивач та відповідач втратили один до одного почуття взаємної поваги, любові, дружби та взаємодопомоги. Сторони з жовтня 2015 року не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не мають намірів щодо підтримання шлюбних відносин. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я сторін існує формально і розпалася остаточно, примирення сторін є не можливим, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Щодо вимог позивачки про визначення місце проживання сина [PERSON], [INFO], суд приходить висновку у необхідності відмовити у задоволенні даних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У відповідності зі ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, суд зауважує, що позивачкою не зазначено жодних обґрунтувань у підтвердження наявності спору між сторонами щодо місця проживання сина, не надано жодних доказів у підтвердження своїх вимог, тому суд вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачкою при подачі позову було сплачено судовий збір, і її вимоги задоволені, з відповідача належить стягнути на користь позивачки судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial