Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування частиною житлового приміщення по [ADDRESS]; судові витрати залишити за позивачами, мотивуючи свої вимоги тим, що вони є співвласниками будинковолодіння по [ADDRESS]; на даний час у даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який у ньому не проживає, своїх речей не зберігає, комунальні послуги не оплачує, однак у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим створює позивачам як власникам житла перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном (житлом), що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивачів [PERSON] не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням у пресі (газета «Вінниччина», 17 жовтня 2014 року, № 81), а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача у своєму клопотанні не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін ґрунтуються на вимогах ст. ст. 8, 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України, її норми є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності № 2763 на частину домоволодіння від 14.08.2008 року, виданого на підставі рішення виконкому Староміської районної Ради народних депутатів від 13.08.1986 року № 264 замість договору купівлі - продажу, посвідченого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 12.06.1985 року за №2-754, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 19/100 часток домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на 19/100 часток домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS], зареєстровано КП «ВООБТІ» 21.08.2008 року і записано в реєстрову книгу № 111, за реєстровим № 590. Позивач [PERSON] є власником 19/200 часток будинковолодіння, розташованого в [ADDRESS] на підставі рішення Третейського суду м. Вінниці від 01.09.2008 року. Право власності [PERSON] на 19/200 часток домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS], зареєстровано 04.09.2008 року КП «ВООБТІ» і записано в реєстрову книгу за № 111, за реєстровим № 590. Як вбачається з ухвали апеляційного суду Вінницької області від 26.01.2012 року, яка була залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у цивільній справі № 2-2/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], КП «ВМБТІ», треті особи: Вінницька міська рада, виконавчий комітет Вінницької міської ради, третейській суд в особі Стороженка Сергія Серафімовича про поділ майна, визнання права власності на будинковолодіння, скасування рішення третейського суду від 01.09.2008 року, скасування реєстрації даного рішення та визнання недійсним реєстраційного посвідчення, було змінено нумерацію будинку по [ADDRESS] на № 30, а тому дана обставина в силу вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. На даний час у будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], який є сином колишнього чоловіка позивача [PERSON] - [PERSON] (шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 07.09.2005 року, яке набуло законної сили), що підтверджується довідкою квартального комітету «Привокзальний» від 29.08.2014 року № 648 та адресною довідкою від 17.09.2014 року. Однак, у даному будинку відповідач [PERSON] ніколи не проживав та не проживає (підтверджується довідкою квартального комітету «Привокзальний» від 29.08.2014 року № 648), проте у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, чим створює позивачам як власникам житла перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном (житлом). Суд бере ці докази до уваги, оскільки вони зібрані з дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оспорюються. Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судові витрати залишити за позивачами за їх клопотанням.

Outcome: approved