Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивачка 08 жовтня 2014 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.10.1987 року по 14.04.2009 року. У період зареєстрованого шлюбу 26.08.1998 року придбали домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 6617. Після придбання житла сторони проживали в будинку, але після розірвання шлюбу в домоволодінні залишився проживати син позивачки [PERSON], який був зареєстрований за спірною адресою. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за позивачкою визнано право власності на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. 18.09.2014 року позивачка звернулася із заявою про реєстрацію права власності на ? частину домоволодіння, однак їй було відмовлено у зв'язку з тим, що заявлене право вже зареєстровано на підставі договору дарування. Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач [PERSON] після рішення апеляційного суду по справі про поділ майна подружжя подарував спірне домоволодіння своїй дружині [PERSON]. Таким чином, дарування належної позивачу ? частини домоволодіння суперечить цивільному законодавству. Позивач просила визнати недійсним договір дарування ? частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] від 27.08.2014 року, за реєстровим № 908; стягнути судові витрати по сплаті судового збору та сплати правової допомоги. Позивач в судове засідання не з'явилася. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача надійшла письмова заява з проханням відкласти судовий розгляд, оскільки буде перебувати в іншому судовому засіданні. Однак, суд вважає, що клопотання відповідача не підлягає задоволенню, оскільки жодних доказів суду не представлено. Тому, враховуючи строки розгляду справи суд вважає, за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, належним чином повідомлених про дату та час розгляду справи. Співвідповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із користуванням ? частини домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 1987 року по 14 квітня 2009 року (а.с.19). Під час шлюбу ними було придбано домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 6617 (а.с.14). Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року, яке набрало чинності, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-9). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2013 року (а.с.71). В подальшому, згідно договору дарування від 26 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованому у реєстрі за № 902 [PERSON] подарував 1\\2 частину домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] (а.с.63). Згідно договору дарування від 27 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованому у реєстрі за № 908 [PERSON] подарував іншу 1\\2 частину домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] (а.с.64). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У п. 4 ст. 722 ЦК України вказано, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. Згідно до вимог ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Так, згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 24 вересня 2014 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на ? частину спірного майна, оскільки реєстратором було встановлено, що заявлене право вже зареєстровано за іншою особою на підставі договорів дарування (а.с.15). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що [PERSON] при укладенні договору дарування від 27 серпня 2014 року, незаконно розпорядився власністю [PERSON] та подарував належну їй ? частину спільно нажитого під час шлюбу домоволодіння [ADDRESS] [PERSON], і тому вважає, що вказаний договір дарування має бути визнаний недійсним та вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. та витрат на отримання правової допомоги в розмірі 3480 грн., які підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями, а загалом 3723,60 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved