Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування вартості майна, набутого без достатньої правової підстави, повернення майна. В обгрунтування своїх позовних вимог вказала, що постійно проживає в [INFO], який належав її матері [PERSON] частиною належної їй земельної ділянки шириною 1м вздовш всієї довжини двору, а [PERSON], в свою чергу, взамін залишає [PERSON] існуюче покриття двору, виготовлене з шахтної затяжки та конструкцію теплиці, виготовленої з металевого швелеру № 10 та труби металеві діаметром 108 мм, довжиною 2 м в кількості 10 шт. В березні 2010 року на виконання домовленості відповідач переніс на своє подвір»я швелер, з якого була виготовлена теплиця, однак відмовився передати їй частину земельної ділянки, тобто не виконав домовленість зі своєї сторони. Отже, відповідач без достатніх правових підстав набув швелер в кількості 22 штуки довжиною 1,70 м. кожна, загальною довжиною 37,40 погонних метрів, покриття двору з шахтної затяжки загальною площею 92 кв.м. та труби металеві загальною площею 20 м. Оскільки швелер приведено в непридатність, а покриття двору та труби неможливо демонтувати без їх пошкодження то, в даному випадку, підлягає стягненню вартість вказаного майна в сумі 23228,30 грн., яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Також, у зв»язку з тим, що у відповідача без законних на то правових підстав знаходиться дерев»яний стіл вартістью 300 грн., просить зоов»язати відповідача його повернути на її користь. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позовні вимоги визнав частково та пояснив, що факт знаходження у нього дерев»яного столу вартістю 300 грн. не заперечує та згоден його повернути позивачці. Позовні вимоги в частині стягнення з нього вартості швелеру , покриття двору та труби, не визнав , просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що йому відомо про те, що між його тіткою [PERSON]С та [PERSON], яка раніше проживала в будинку, дійсно була якась домовленість про умови користування прибудинковою територією, проте про умови такої домовленості йому невідомо, угоду таку не бачив. В 2010 році він придбав житловий будинок, що розташований в Красноармійьському районі с. Красний Лиман, вул. Кантемирова, 187. [PERSON] зверталась до Рівненської сільської ради щодо встановлення меж земельної ділянки, комісією не було виявлено порушень меж земельної ділянки користувачів домоволодінь № 185 та № 187. Не заперечує наявність на території його домовлодіння покриття двору, на яке посилаються позивачка, проте вважає себе його власником згідно договору купівлі-продажу. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] фактично проживає в житловому будинку № 185 в с. Красний Лиман Покровського району по вул. Кантемірова, зареєстрована [INFO]. Відповідач по справі є власником житлового будинку № 187, що розташований по в с. Красний Лиман, вул. Кантемирова ( а.с. 54). В судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем дійсно виникали спори з приводу користування земельними ділянками, мережами водопостачання.( а.с. 59,60). Предметом даного спору є стягнення вартості безпідставно набутого майна швелеру, покриття двору та труби, яке перебуває у користуванні відповідача по справі. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачкою надано мирову угоду, укладену між її матір»ю [PERSON] та попереднім власником відповідача [PERSON] щодо порядку користування земельноюділянкою. Відповідач заперечивши проти позовних вимог, вказує на те, що, по-перше, умови такої угоди йому не відомі, по-друге, при укладенні договору купівлі-продажу не було оговорено з попереднім власником щодо будь-яких обмежень порядку користування земельною ділянкою , яка знаходиться на території його домоволодіння. Згідно акту про встановлення меж земельної ділянки від 24.05.2016 року, який був складений комісією Рівненської сільської ради за зверненням позивачки, порушень меж земельних ділянок користувачів домоволодінь № 185 та № 187 комісією не виявлено ( а.с. 59). За правилом частини другої\~статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічну норму містила і\~стаття 30 ЗК України\~1990 року. Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Правовідносини, на які посилається позивачка по справі- наявність домовленості між її матір»ю та поперднім власником житлового будинку № 187 по вул. Кантемирова, [PERSON] щодо порядку користування чужою земелью ділянкою регулюються нормамим ЗК, якими встанолюються право та зміст земельного сервітуту, зокрема главою 16 ЗК України. Відповідно до ст.98 ЗК України земельний сервітут-це право власника або коритсувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою або її частинами. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Такий договір підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі- продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено. В даному випадку, мирова угода, на яку посилається позивачка, як на підтвердження наявності договору між [PERSON] та [PERSON] щодо встановлення земельного сервітуту , зокрема щодо встановлення порядку та умов користування чужою земельною ділянкою, суд не приймає до уваги в якості доказу, оскільки порушено порядок укладення такого договору, передбачений вищезазначеними нормами права. Загальні підстави для виникнення зобов»язання у зв»язку з набуттям , збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормамим глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Отже, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 02.10.2013 року в справі за № 6-88 цс13, та від 24.09.2014 року за № 6-122 цс14. Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.03.2010 року, житловий будинок № 187 по вул. Кантемирова , розташований на земельній ділянці площею 0,1811 га, що належить Рівненській сільській раді Красноармійського району. На означеній земельній ділянці знаходиться: житловий будинок, позначений на плані літ.А1. загальною площею 41,6 кв.м.,житловою 15,6 кв.м., житловою площею 15,6 кв.м., інші побудови: Б1-сарай; В1-вбиральня, Г-1 навіс, Д1-яма вигрібна, Н1-огорожа. Третіх осіб, членів сім»ї власника нерухомого майна та дітей, за якими зберігається право користування житлом, які б могли пред»явити свої вимоги щодо права власності або користування цим житлом не має. Відповідно до ч.1\~ст.3 ЦПК України( який діяв на момент звернення позивачки) \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, позивач у даній справі мав довести, що спірне майно, вартість якого вона просить стягнути з відповівдача по справі, належить їй на праві власності. Разом з тим, жодного доказу на підстодежння вказаної обставини суду не надано. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідач набув майно- швелер, покриття двору з шахтної затяжки за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, шляхом укладення з [PERSON] договору купівлі продажу житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Кантемирова, 187 в с. Красний Лиман Покровського району, порушення меж земельних ділянок користувачів домоволодіння № 185 та № 187 не встановлено, жодного доказу щодо укладення між попереднім власником житлового будинку [PERSON] та [PERSON] договору щодо встановленого земельного сервітуту, так само як і належність спірного майна на праві власності позивачці , і як наслідок порушення її прав, суду не надано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповівдача на користь позивачки вартості безпідставно набутого майна у розмірі 23228,30 грн. Що стосується частини позовних вимог щодо зобов»язання відповідача повернути позивачці надвірний дерев»яний стіл розміром 1х5 метрів в натурі, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи той факт, що позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги про витребування майна надвірного дерев»яного столу розміром 1х5 метрів з чужого незаконного володіння, відповідача по справі, який, в свою чергу визнав позовній вимоги в цій частині в повному обсязі, суд ,враховуючи вищезазначені норми права приходить до висновку про наявність підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8,12 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved