Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання за ними права на приватизацію кімнати № 159 в гуртожитку за адресою м. Львів, вул. Зелена, 107 та зобовязання ЛРА ЛМР вчинити належним чином усі необхідні дії щодо вирішення у встановленому законом порядку питання про передачу [PERSON] та [PERSON] в порядку приватизації у приватну власність кімнати № 159 в гуртожитку за адресою м. Львів, вул. Зелена, 107. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що зареєстровані та фактично проживають за згаданою вище адресою. Зокрема, [PERSON] зареєстрована з 21.07.1988р., а [PERSON] з 05.12.2005р. З метою реалізації права на житло шляхом приватизації займаної кімнати звернулись до відповідача з відповідною заявою, однак отримали відмову у звязку з відсутністю належно оформленого ордеру. Таку відмову вважають незаконною, оскільки у встановленому законом порядку набули право користування кімнатою № 159 гуртожитку за адресою м. Львів. вул. Зелена, 107. Так, ордер № 55 від 15.04.1988р. видано Трестом «Львівпромбуд» покійному чоловіку позивача [PERSON] [PERSON], який помер 23.02.2001р. Згідно цього ордеру, право на вселення надавалось [PERSON]М, та членам його сімї з трьох чоловік. Такий ордер видавався на підставі розпорядження Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 142 від 18.04.1986р. Для отримання належно засвідченої копії ордеру звернулись в ЛКП «№500» проте отримали відповідь, що ордер на кімнату № 159 в гуртожитку за адресою м. Львів, вул. Зелена, 107 та інші документи, які є підставою для вселення та реєстрації від попереднього власника не передавались. Так само, відсутній в архівному відділі Львівської міської ради, внаслідок чого позбавлені можливості надати ордер чи його належно засвідчену копію. Правомірність проживання в кімнаті підтверджується рядом інших документів, тоді як законодавство встановлює вичерпний перелік підстав для відмови в приватизації квартири, які на спірні правовідносини не поширюються. Тому, просили визнати за ними право на приватизацію та зобовязати відповідача вчинити всі необхідні для цього дії. Ухвалою від 24.11.2017р. відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. До початку розгляду справи по суті, 12.02.2018р. позивачі подали до суду заяву про уточнення позовних вимог, до якої долучили докази направлення такої заяви відповідачу. Просять визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування житловою кімнатою № 159 в гуртожитку за адресою м. Львів, вул. Зелена, 107 та зобовязати ЛРА ЛМР укласти з [PERSON] договір найму житла кімнати № 159 в гуртожитку за адресою м. Львів, вул. Зелена, 107 з зазначенням члена сімї [PERSON] В обґрунтування цієї заяви покликаються на те, що право користування жилим приміщенням виникає на підставі договору найму жилого приміщення, укладення якого віднесено до компетенції відповідача, тоді як вони на законних підставах проживають у даному помешканні. Повноважний представник відповідача надав суду відзив до позовної заяви, який в судовому засіданні 17.04.2018р. також надано на ознайомлення позивачу [PERSON], яка одночасно, згідно належної довіреності від 03.04.2018р. представляє інтереси позивача [PERSON] Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки позивач не надала належним чином завіреної копії ордеру на вселення. В подальшому, позивач [PERSON] надала копію розпорядження № 142 від 18.04.1984р., згідно якого неможливо встановити осіб, яким надавалось право на вселення. Крім того, будинок № 107 на вул. Зеленій у м. Львові переданий на обслуговування ЛКП «№500» у 2007р., проте архівні картки щодо надання кімнат у гуртожитку та реєстрації в ньому місця проживання мешканців не були передані в ЛКП попереднім власником. Оскільки договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі лише на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер, у районної адміністрації відсутні підстави для укладення з позивачем [PERSON] договору житлового найму. Тому, в задоволенні позову просить відмовити. Відповіді на відзив не надходило. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка одночасно, згідно належної довіреності від 03.04.2018р. представляє інтереси позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Додатково пояснила, що не була обізнана про статус будинку, який на даний час є житловим, а не гуртожитком. Не заперечує проти ухвалення рішення про визнання права користування житловим приміщенням, а не гуртожитком і про зобовязання укласти договір найму житлового приміщення, однак відповідного уточнення не подавала. Крім того, позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Повноважний представник відповідача згідно належної довіреності від 04.01.2018р. [PERSON] в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, які наведено у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що розпорядженням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 142 від 18.04.1986р., належним чином засвідчена архівна копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.11) надано дозвіл на поселення і постійну прописку працівників Головльвівпромбуду в сімейні гуртожитки згідно спеціального ордеру, який видається на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету будівельної організації. Згідно додатку № 2 до цього розпорядження (а.с.12), дозвіл на поселення і постійну прописку надано в сімейний гуртожиток № 107 на вул. Зеленій у м. Львові. Відповідно до ордеру № 55 від 15.04.1988р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.9), такий видано [PERSON], сімя якого складається з трьох чоловік, на право заселення кімнати-кухні загальною площею 18,0 кв.м. в окремій квартирі № 159 в будинку № 1078 на вул. Зеленій. Вказаний ордер видано у відповідності до згаданого вище розпорядження на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету № 6 УПКТ. Склад сімї дружина [PERSON] 1963р.н. та син [PERSON], 1987р.н. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сімї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Одночасно, в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано про те, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Згідно положень ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації особи в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сімї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сімї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.21), основний квартиронаймач [PERSON] помер 23.02.2001р. Позивач [PERSON], відповідно до копії свідоцтва про одруження (а.с.10), була його дружиною. Згідно відповідної відмітки в паспортах позивачів (а.с.5-6, 7), що також підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки (а.с.15). Позивач [PERSON] зареєстрована в квартирі № 159 на вул. Зеленій, 107 у м. Львові з 21.07.1988р., позивач [PERSON] з 05.12.2005р. Як вбачається з [PERSON] ЛКП «№ 500», зі слів сусідів позивачі фактично проживають за адресою [INFO]. Вказане в сукупності свідчить про те, що позивачі, які були членами сімї основного квартиронаймача і які вселились у спірне приміщення у встановленому законом порядку набули права користування ним, адже за наведених вище обставин це житло слід вважати постійним місцем проживання останніх. В такому випадку, відповідно до ст. 106 ЖК України позивач [PERSON] вправі вимагати визнання її основним квартиронаймачем та укладення з нею відповідного договору, а оскільки в адміністративному порядку неможливо укласти договір найму через відсутність оригіналу ордеру на вселення та відповідно, неможливості подання належним чином засвідченої копії, про що зазначено в листі ЛРА ЛМР від 25.05.2017р. (а.с.14), право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права користування та зобовязання відповідача укласти договір житлового найму. Оскільки на даний час статус гуртожитку № 107 на вул. Зеленій у м. Львові змінено на житловий будинок, що випливає зі змісту ухвали ЛМР № 463 від 28.12.2006р. (а.с.40), право користування належить визнати не відносно кімнати в гуртожитку, а відносно квартири у будинку. Так само, належить зобовязати відповідача укласти договір житлового найму відносно квартири, а не кімнати в гуртожитку. Тому, позов належить задовольнити частково. На підставі наведеного та

Outcome: partial