Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивачі звернулися з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначили, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.01.2001 року являються власниками домоволодіння, яке розташоване за адресою: будинок № 1, вул. Яменева, с. Мкитинці, м. ІваноФранківськ. Крім позивачів в даній квартирі зареєстровані дочка [PERSON], дочка [PERSON], онука [PERSON], правнука [PERSON] Позивач [PERSON] являється головою данного домогосподарства, на неї оформлені всі рахунки та номери щодо сплати комунальних послуг, за які вона регулярно сплачує. [PERSON] вже на протязі 5-ти останніх років не проживає в даному будинку, так як виїхала в 2012 році на роботу в Італію, і там постійно знаходиться, додому не приїжджає. Весь цей час відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою, не знялася з реєстрації, згоди на зняття з реєстрації в добровільному порядку отримати від відповідача неможливо, оскільки позивачам невідоме її місце проживання. У звязку з тим, що відповідач зареєстрована в даному будинку, позивачі не мають змоги отримати субсидію на оплату за житлово-комунальні послуги. Відповідач не зявляється в зазначеному будинку, житловим приміщенням не користується та не цікавиться, особистих її речей у будинку немає, поважності причин відсутності відповідача у будинку також немає. На підставі наведеного просили суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме будинком № 1 по вул. Ясеневій, с. Микитинці, м. Івано-Франківськ. Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явилися, суду подали заяви, за змістом яких підтримують позовні вимоги та просять розглянути справу за їх відсутності, позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом АВО № 820377 від 24.01.2001 року (а.с.5), позивачі [PERSON] та [PERSON] являються спадкоємцями в рівних долях житлового будинку № 1 по вул. Ясеневій, с. Микитинці, м. Івано-Франківськ , що підтверджується також і копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6). Відповідно до довідки № 110 про склад сімї від 19.02.2018 року, виданої Микитинецькою сільською радою Івано-Франківської міської ради, у будинку 1 по вул. Ясеневій в с. Микитинці, м. Івано-Франківськ зареєстровані громадяни: [PERSON], [INFO] (голова д/г), [PERSON], [INFO] (дочка), [PERSON], [INFO] (дочка), [PERSON], [INFO] (онука), [PERSON], [INFO] (онука), [PERSON], [INFO] (правнука) (а.с.7). Як вбачається з пояснень дочки [PERSON] [PERSON] відповідач на протязі 5-ти останніх років не проживає разом з позивачами, так як виїхала в 2012 році на роботу в Італію, і там постійно знаходиться, додому не приїжджає, житловим приміщенням не ористується, особистих її речей у будинку немає (а.с.24). Згідно акту № 22 від 26.04.2018 року складеного комісією Микитинецької сільської ради [PERSON], яка зареєстрована [INFO], м. Івано-Франківськ, не проживає за місцем реєстрації, у звязку з тривалим перебуванням за кордоном. Стосунків з родиною не підтримує, місце її проживання родині не відоме. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього звязку з конкретним місцем. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON], [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивачі, як власники будинку, позбавлені можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв'язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача [PERSON], яка понад рік не проживає за вказаною адресою. Домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власниками та відповідачем не було. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком № 1 по вул. Ясеневій в с. Микитинці, м. Івано-Франківськ. На підставі викладеного,

Outcome: approved