Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], посилаючись на те, що їм на праві приватної власності належить вказаний будинок. У належному їм будинку зареєстрований відповідач, однак з моменту реєстрації відповідач в будинку не проживає, його речей в ньому не має. На теперішній час позивачі не можуть в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним будинком, а тому вимушені звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В судове засідання позивачі не з'явилися, від їхнього представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, судова повістка надсилалась йому за його місцем реєстрації та за фактичним місцем знаходження, а саме: Запорізьке СІЗО, де згідно розписки [PERSON] 09.01.2019 отримав повістку про виклик до суду, ухвалу про відкриття провадження по справі та копію позову з доданими документами. Однак відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк суду не надано, будь-яких клопотань не надіслав. Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. На підставі договору дарування будинку від 29.12.2003 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивачам на праві приватної власності належить по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS]./а.с.8,9/ Так, судом встановлено, що відповідач зареєстрований у вищевказаному будинку, але не мешкає в ньому з червня 2012 року, що підтверджується актом про непроживання від 19.09.2018./а.с.12/ У зв'язку з реєстрацією відповідача у належному позивачам будинку, останні не можуть в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном. Крім того, комунальні послуги за проживання в будинку нараховуються на усіх осіб, які зареєстровані в ній, а тому, позивачі вимушені сплачувати їх за свій рахунок. Відповідач є членом сім'ї позивачів, а саме: колишнім чоловіком їхньої племінниці, тому, згідно з чинним законодавством у даному випадку слід застосовувати вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, тобто, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності [PERSON] у будинку судом не встановлено. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Суд вважає, що позивачами надано достатньо доказів на підтвердження того факту, що відповідач з червня 2012 року не проживає за місцем реєстрації без поважної на те причини. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає у будинку [ADDRESS] понад один рік, тому він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved