Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивачка 31.10.2017 року звернулась до суду із даною позовною заявою. В її обґрунтування послалась на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 10.07.2015 року. Від подружнього життя у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Протягом останніх 7 місяців проживають окремо, оскільки не бачать майбутнього у їхніх відносинах. Між ними часто виникають сварки. Збереження сімї та подальше перебування у шлюбі неможливе. Тому просить розірвати шлюб між ними. Також зазначила дочка проживає із нею, про що нею з відповідачем досягнуто домовленості. Питання про поділ майна буду вирішуватись в позасудовому порядку. Дочка знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно не надає кошти на дитину та на її утримання, матеріально їй та дочці не допомагає. Просить стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви та до досягнення повноліття та кошти на її утримання у розмірі у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною трьох річного віку. Крім того просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. 27.11.2017 року в судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач позов визнав частково. Не визнав позовні вимоги в частині стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку. Пояснив, що остання має спільні кошти після весілля, якими розпоряджається. 27.11.2017 року оголошувалась перерва для долучення сторонами доказів. 21.12.2017 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що Вказав, що згідний на розірвання шлюбу та сплату аліментів на дочку у розмірі 1/4 частини свого заробітку. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини не згідний, так як позивачка не потребує матеріальної допомоги. Зокрема зазначив, що остання має у власності транспортний засіб та земельну ділянку в смт.Східниця Львівської області, а також кошти на банківському рахунку у розмірі 40000 грн., які були подаровані на їхнє весілля, якими розпоряджається самостійно. Крім того вказав, що добровільно надавав кошти на утримання дитини. Також він навчається у Національному університеті водного господарства та природокористування, навчання є платним. Тому просить відмовити у частині вимог про стягнення з нього коштів на утримання дружини. Представник відповідача вказав, що його довіритель визнає позов частково. Згідний на розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дочку у розмірі ? частини всіх видів його заробітку. В решті вимог просив відмовити у задоволенні позову. 21.12.2017 року позивачка подала суду клопотання, в якому вказує, що зменшує позовні вимоги і в частині стягнення коштів на її утримання вимоги не підтримує. В судовому засіданні просила задовольнити позов в частині вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дочку. Вислухавши пояснення учасників, оглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Сторони з 10.07.2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-СГ №255221, виданим виконавчим комітетом Гірницької селищної ради м.Червоноград Львівської області, актовий запис №18. Від подружнього життя у сторін 21.06.2016 року народилась дочка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії 1-СГ №235226. Судом встановлено, що сторони шлюбних стосунків не підтримують, спільного сімейного господарства не ведуть, подальше перебування у шлюбі буде суперечити їх інтересам. Наведене дає підстави вважати, що сімя сторін розпалась остаточно. Крім того, судом встановлено, що дитина проживає з позивачкою та фактично перебуває на її повному утриманні. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно \~із п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України\~позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач погоджується на розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів, суд приходить до переконання, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. Окрім цього з врахуванням положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати по справі.

Outcome: approved