Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, який нею був уточнений, посилаючись на те, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який16.09.2015 року було розірвано. Від шлюбу з відповідачем мають доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Вона, позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню дітей, у зв'язку з чим була вимушена залишити дітей зі своїми батьками і працювати за кордоном, а саме в Російській Федерації. Діти часто хворіють на застудні захворювання, також син має захворювання колін та суглобів, а донька потребує обстеження черевної порожнини через часту коліку у животі. В кінці грудня 2016 року вона мала можливість вивезти дітей на консультацію до Російської Федерації до Московського науково-дослідного інституту та на відпочинок у м.Хімки Московської області, де вона мешкає та працює. Вона, позивачка, а також їх з відповідачем діти звертались до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за межі України, але відповідач відмовляє в надані такого дозволу, мотивуючи це тим, що діти можуть побачити світ після того як виростуть, а лікуватись можна і на території України. Вважає, що виїзд дітей за кордон, окрім лікування, ще вочевидь сприятиме розширенню світогляду дітей та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистостей. Враховуючи викладене, просить суд надати їй або її офіційному представникові дозвіл на оформлення виїзного документу дітям: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] для виїзду за межі України, а саме до Російської Федерації без дозволу (згоди) батька дітей [PERSON]; надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України до Російської Федерації на період з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року (на літні канікули) у її супроводі без згоди та супроводу батька дітей [PERSON] та зобов'язання її, позивачки зворотного повернення дітей до України до 31.08.2017 року; допустити негайне виконання рішення суду; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала у повному обсязі та додатково пояснила, що вона щоб мати змогу утримувати неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] вимушена залишати їх зі своїми батьками в м.Рубіжне та виїздити до Російської Федерації на заробітки, де під час перебування за кордоном проживає зі своїм цивільним чоловіком у м. Хімки Московської області. Тобто вона приблизно 20 днів на місяць знаходиться в Російській Федерації, де працює без оформлення трудових відносин, а приблизно 10 днів на місяць перебуває в м.Рубіжне, приїздить до дітей. Чоловік, з яким вона проживає в м.Хімки та перебуває у фактичних шлюбних відносинах, знайомий з її дітьми, постійно спілкується з ними в мережі Інтернет за допомогою програми «Skype». Її цивільний чоловік запрошує її дітей приїхати разом з нею до Російської Федерації. Вони з цивільним чоловіком мають постійний дохід, орендують квартиру, тому можуть забезпечити проживання, лікування та відпочинок [PERSON] та [PERSON] в Російській федерації. Через те, що діти часто хворіють, вона за власний кошт має намір та змогу лікувати дітей в Російській Федерації. Так, на літніх канікулах вона матиме змогу відвезти дітей на консультацію до лікарів у Російській Федерації, де її син вже лікувався в 2014 році, оскільки вони з відповідачем та їх дітьми проживали в Російській Федерації з червня 2014 року по червень 2015 року. Вважає, що зможе не тільки оздоровити дітей в Російській Федерації. Такий виїзд надасть можливість дітям відпочити, розширить їх світогляд. Вона уточнила позовні вимоги та просить надати дозвіл на виїзд дітей саме на літні канікули, щоб не відволікати дітей від учбового процесу. Зобов'язується привезти дітей до України до 31.08.2017 року. На її думку, виїзд дітей за кордон жодним чином не порушить права відповідача як батька дітей. Вона просить надати дозвіл на виїзд дітей на літні канікули, але це не означає, що діти весь цей час будуть знаходитись в Російській Федерації, в будь-який час вона зможе привезти дітей до України. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідачка дійсно зверталась до нього з питання надання дозволу виїзду їх неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] за кордон. Їх син [PERSON] також звертався до нього з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон та казав, що хоче туди поїхати, але він, відповідач відмовив. Він не надає такий дозвіл, оскільки не впевнений, що його дітей в Російській Федерації не образять, діти зможуть вчасно повернутися до України або взагалі, що позивачка привезе дітей з Російської Федерації. На його думку, лікувати дітей можна і в Україні. Також вважає, що позивачка не надала жодних доказів тому, що зможе забезпечити належні умови для проживання, лікування та відпочинку дітей в Російській Федерації. Він, відповідач сам не може повезти дітей до Російської Федерації та у разі необхідності не зможе їх звідти забрати, оскільки не має на це коштів та є інвалідом 2 групи. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях проти позову, та додатково суду пояснила, що неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачкою. Позивачка дійсно зверталась до відповідача з питання надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон, але відповідач їй в цьому відмовив, оскільки позивачка може вивезти дітей до Російської Федерації і не повернутись до України. У відповідача наявні обґрунтовані підстави так вважати, оскільки знайомий позивачки телефонував відповідачу і казав, що син сторін [PERSON] може навчатись в Російській Федерації. Коли вона, представник відповідача вітала сина сторін [PERSON] з днем народження в грудні 2016 року, то хлопчик сказав, що йому не потрібні подарунки, а потрібен дозвіл батька на його виїзд з матір'ю до Російської Федерації. Вона, представник відповідача відповіла хлопчику, що з цього питання йому потрібно звертатись до батька. Окрім того, сторона відповідача не вбачає необхідності вивозити дітей до країни агресора - Російської Федерації, з якою Україна перебуває у стані озброєного конфлікту, відносно якої з мотивів безпеки може бути введено візовий режим, обмеження на виїзд та в,їзд, проведення арештів громадян України та території Росії. Позивачка не надала доказів на підтвердження необхідності проведення медичного обстеження та лікування дітей на території Російської Федерації. Також не надала доказів про свої доходи, про те, що зможе фінансово забезпечити проживання дітей на території Російської Федерації, зокрема, надати їм дах над головою. Також позивачка не має родичів на території Російської Федерації та місця проживання, тобто в разі настання надзвичайної ситуації діти можуть залишитись без нагляду, а відповідач через свій стан здоров,я, оскільки є інвалідом 2 групи, та фінансової неспроможності не зможе забрати дітей з Російської Федерації. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради в судовому засіданні пояснила, що з метою консультування неповнолітніх дітей у лікарів, їх оздоровлення, здійснення заходів, спрямованих на покращення фізичного, духовного і морального розвитку, виїзд за межі України до Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON], тимчасово, на період літніх канікул 2017 року, орган опіки та піклування Рубіжанської міської ради вважає доцільним, про що виключно в інтересах дітей складено відповідний висновок від 23.01.2017 року. Так, було встановлено, що неповнолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], де створені необхідні мови для проживання, виховання та розвитку дітей. Коли мати дітей відсутня, бо періодично виїздить на заробітки до Російської Федерації, діти знаходяться з бабусею [PERSON], дідусем [PERSON] та старшою сестрою [PERSON] Матеріально дітей забезпечує мати [PERSON], так як батько дітей [PERSON] має 2 групу інвалідності та аліменти на утримання дітей сплачує з пенсії. Неповнолітня дочка дітей [PERSON] відвідує дитячий садок, а неповнолітній син [PERSON] є учнем 9 класу. Між сином сторін [PERSON] та дочкою [PERSON] існує дуже тісний зв,язок, [PERSON] опікується своєю сестрою [PERSON]. Надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька жодним чином не звільняє позивачку від виконання батьківських обов,язків та відповідальності за вчинки та дії під час перебування неповнолітніх дітей за кордоном та повернення їх до України, про що [PERSON] було попереджено. 05.01.2017 року позивачка та її неповнолітній син [PERSON] приходили до Служби у справах дітей, де [PERSON] розповів, що звертався до свого батька [PERSON] з питання надання дозволу на виїзд до Російської Федерації. Батько відповів, що не впевнений, що він [PERSON] повернеться до України, а коли йому виповниться 16 років, то може їхати куди захоче. [PERSON] також повідомив, що його молодша сестра [PERSON] теж дуже хоче поїхати з мамою до Російської Федерації. На запитання про те, де [PERSON] та його сестра [PERSON] будуть жити у тому разі, якщо поїдуть з матір,ю до Російської Федерації, хлопчик відповів, що знає про те, що його мати живе в Російській Федерації з чоловіком на ім,я [PERSON], з яким він та його сестра [PERSON] знайомі, оскільки постійно спілкуються у Інтеренеті за допомогою «Skype». Хлопчик також повідомив, що цей чоловік передає через [PERSON] йому та його сестрі [PERSON] подарунки, запрошує їх в гості до Російської Федерації. За допомогою програми «Skype» [PERSON] бачив квартиру, в якій разом з дядьком [PERSON] проживає мама, коли їздить до Російської Федерації на заробітки. [PERSON] також повідомив, що він розмовляє з дядьком [PERSON] майже кожного дня на різні теми, зокрема, про навчання. Коли мати в Російській Федерації знаходиться на роботі, а дядько [PERSON] вдома, то останній може зателефонувати йому, [PERSON] і запитати чи повернулась з дитсадка [PERSON], проконтролювати чи прийняв він, [PERSON] ліки чи вітаміни. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16.09.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11) Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвами про народження (а.с. 12,13) Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 12.12.2016 року, син [PERSON] та дочка [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідач [PERSON] проживає окремо. Неповнолітній син сторін [PERSON], 2001 року народження навчається в 9 класі Рубіжанської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №10 Рубіжанської міської ради (а.с.63), має захворювання нижніх кінцівок (а.с.14-15). Неповнолітня дочка сторін [PERSON], 2011 року народження, відвідує Комунальний дошкільний заклад (ясла-садок) комбінованого типу №9 «Дельфін» з 07.09.2015 р., в тому числі з 15.03.2016 р. -групу для дітей з порушенням мовлення (а.с.59) Як встановлено у судовому засіданні, позивачка має намір організувати для дітей поїздку на період літніх канікул 2017 року для медичного обстеження, лікування, оздоровлення та відпочинку до Російської Федерації. Неповнолітні діти сторін, які проживають з матір'ю та мають між собою тісний зв'язок як брат та сестра, мають бажання поїхати з матір'ю до Російської Федерації, з приводу чого як позивачка, так і діти сторін звертались до відповідача з метою отримання дозволу на таку поїздку. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно із ч. 7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст.141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Стаття 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст.155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей. Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, за своїм змістом вказані вище норми матеріального права свідчать про принциповість та пріоритетність інтересів дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою,при наявності у батьків прав та обов»язків щодо виховання дитини. Згідно вимог частини третьої ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в,їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред,явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач зазначила, що вона має намір та можливість виїхати до Російської Федерації разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] для проходження медичного обстеження, лікування, оздоровлення та відпочинку дітей, в той час як відповідач не бажає надавати дозвіл на виїзд їх дітей за кордон. Також позивачка зазначила, що вона вимушена періодично виїздити працювати до Російської Федерації, оскільки необхідно матеріально забезпечувати її неповнолітніх дітей. Працюючи в Російській Федерації, хоча і без оформлення трудових відносин, вона, позивачка отримує достатній постійний дохід, який в повній мірі дозволяє їй забезпечити поїздку дітей за кордон. Сторона відповідача в судовому засіданні заперечувала проти надання дозволу на виїзд дітей за межі України, посилаючись на те, що відповідач не має впевненості в тому, що позивачка разом з дітьми повернеться до України. Позивачка не надала жодних доказів про свої доходи, також доказів тому, що зможе забезпечити належні умови для проживання, лікування та відпочинку дітей в Російській Федерації, доказів щодо необхідності проходження лікування за межами України. Також сторона відповідача зазначила, що не вбачає необхідності вивозити дітей до країни агресора - Російської Федерації, з якою Україна перебуває у стані озброєного конфлікту. Позивачкою дійсно не надано доказів на підтвердження її доходів, доказів тому, що вона офіційно працевлаштована та має в Російській Федерації житло, в якому проживає на відповідній правовій підставі. А наданий позивачкою договір оренди житла, як зазначає позивач, укладений між власником житла та чоловіком, з яким вона, позивачка перебуває у фактичних шлюбних відносинах, не є належним та допустимим доказом того, що місцем проживання позивачки під час її перебування в Російській Федерації є вказане в даному договорі житло. Однак, суд зазначає, що відсутність офіційного місця проживання, працевлаштування в країні, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей, а також відсутність відомостей про доходи позивача, не може бути безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон у супроводі метрі без згоди та супроводу батька до конкретно визначеної країни на чітко визначений період. Окрім того, суд зазначає, що відсутні жодні обґрунтовані підстави вважати, що мати дітей, яка матеріально утримує неповнолітніх дітей, забезпечує їх житлом, харчуванням, тощо на території України, не створить всі необхідні умови для тимчасового перебування дітей сторін за кордоном, на що заперечуючи проти позову посилається сторона відповідача. При цьому доказів, які б ставили під сумнів доцільність перебування дітей в період літніх канікул у Російській Федерації у супроводі матері [PERSON] з метою лікування, оздоровлення та відпочинку дітей, матеріали справи не містять. А посилання сторони відповідача як на одну з підстав для відмови в задоволенні позову на введення візового режиму з Російською Федерацією, обмеження на виїзд та в'їзд, на проведення арештів громадян України та території Росії, а також на те, що позивач може залишитися за кордоном з неповнолітніми дітьми і не повернутись до України, не можуть бути підставою для відмови в позові про надання дозволу на тимчасовий виїзд, оскільки ґрунтуються на припущеннях та не обгрунтовані належними та допустимими доказами. До того ж, позивач просить надати дозвіл на виїзд дітей за кордон в її супроводі без згоди та супроводу батька під зобов'язання її, позивача зворотнього повернення дітей до України, а відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України і ст.14 ЦПК України, обов'язок по виконанню судового рішення поширюється і на позивача. При вирішенні виниклого між сторонами спору суд вважає за можливе взяти до уваги висновок, наданий Органом опіки та піклування Рубіжанської міської ради Луганської області від 23.01.2017 року щодо доцільності надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей сторін за межі України до Російської Федерації без згоди батька, згідно якого вказаний орган, провівши бесіду з неповнолітнім сином сторін [PERSON], 2001 року народження, беручи до уваги інтереси дітей, вважає за доцільне надання дозволу на виїзд неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до Російської Федерації з матір'ю [PERSON] без згоди батька на період літніх канікул 2017 року (а.с.84). Також суд враховує пояснення, надані представником органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради в судовому засіданні, зокрема, в тій частині, що в ході бесіди з неповнолітнім сином сторін [PERSON], було встановлено, що між неповнолітніми дітьми сторін [PERSON] та [PERSON] існує дуже тісний зв'язок. [PERSON] повідомив, що його молодша сестра [PERSON], як і він, теж дуже хоче поїхати з мамою до Російської Федерації. Він, [PERSON] та [PERSON] знайомі та спілкуються з чоловіком, з яким їх мати живе в Російській Федерації, коли їздить на заробітки. Отже, суд вважає, що в даному випадку реалізація можливості тимчасового виїзду неповнолітніх дітей сторін за межі України до Російської Федерації з метою відпочинку, оздоровлення та лікування дітей відповідатиме інтересам неповнолітніх та не суперечить вимогам закону. Таким чином, зазначені вище обставини справи та вимоги чинного законодавства, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей сторін, їх бажання на поїздку до Російської Федерації разом з матір,ю, бажання позивача забезпечити дітей медичним обстеженням, лікуванням та відпочинком, а також наявності виниклого між сторонами спору щодо дачі згоди відповідача на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей в зазначений позивачем період для лікування, оздоровлення та відпочинку за кордон, на думку суду свідчать про наявність підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей сторін у супроводі матері [PERSON] за межі України до Російської Федерації на термін з 01.06.2017 р. по 31.08.2017 р. без дозволу батька [PERSON] з обов'язковим поверненням цих дітей їх матір'ю в Україну до закінчення строку визначеного судом. Суд вважає, що лікування, відпочинок та оздоровлення дітей за межами території України в даному випадку є доцільним саме під час літніх шкільних канікул, що буде відповідати інтересам дітей і жодним чином негативно не вплине на успіхи дітей у навчанні. Суд також зазначає, що тимчасовий виїзд дітей за межі України на період літніх канікул не порушить права відповідача як батька на участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Також суд вважає за доцільне надати такий дозвіл на строк з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року, оскільки цей строк є розумним компромісом між інтересами позивача, яка хоче виїхати за кордон з дітьми, і правом відповідача мати можливість спілкуватися зі своїми дітьми. Суд ще раз звертає увагу на те, що надання такого дозволу перш за все відповідає інтересам дітей, оскільки виїзд дітей за кордон та проживання разом з матір'ю в період літніх канікул на думку суду відповідатиме найкращому забезпеченню прав та інтересів дітей,сприятиме, в тому числі і їх всебічному розвитку, та за таких умов буде досягнуто дотримання принципів, у тому числі, і міжнародних нормативно-правових актів, згода на обов,язковість яких надано Верховною Радою України. Питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу суду не потребує, у зв'язку із чим у задоволенні вимог щодо надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду дітей за кордон слід відмовити. В частині вимог про допущення рішення суду до негайного виконання суд також вважає за необхідне відмовити, адже негайне виконання рішення суду про дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків не передбачено Законом. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлені. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 35 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014р., якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Згідно з пунктом 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» інваліди ІІ групи звільнені від сплати судового збору. Відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с.89), тому є особою, яка у відповідності до п. 9 ч. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Отже, з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК та вищезазначених роз,яснень постанови Пленуму ВССУ на [PERSON], який є інвалідом ІІ групи, не може бути покладений обов'язок щодо відшкодування витрат позивача [PERSON], пов'язаних із розглядом цієї справи, а такі витрати мають компенсуватися за рахунок держави. Оскільки позов задоволено частково (задоволено одну вимогу із двох), при цьому понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 12.12.2016 року про сплату судового збору в сумі 551,21 грн., тому витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 275 грн. 60 коп. підлягають компенсації за рахунок держави шляхом зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у місті Рубіжному Луганської області повернути позивачу суму сплаченого судового збору в зазначеному судом розмірі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial