Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що у лютому 1998 року вона познайомилася з відповідачем [PERSON] та починаючи з листопада 1998 року стали проживати однією сім»єю без реєстрації шлюбу у будинку її батьків по [ADDRESS], були пов»язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільні права та обов»язки. На час їхнього знайомства, відповідач уже був інвалідом третьої групи загального захворювання, мав хворобливий стан, що потребувало посиленого догляду та постійного лікування, а відтак і операційні втручання, які зокрема було проведено у 2008 та 2013 роках. За час їх спільного проживання вони придбали певне майно за спільні кошти, а також за кошти, які вона отримала від продажу у 2001 році в м. Мукачево власної двохкімнатної квартири, легковий автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON» вартість якого складає 290507,86 грн. 01 квітня 2015 року відповідач забрав спірний автомобіль та заявив, що він йде з дому у власний житловий будинок в с. Голубине, де буде проживати у сім»ї своєї племінниці. На її пропозицію мирним шляхом в позасудовому порядку вирішити питання щодо поділу спільно придбаного автомобіля, відповідач відреагував скептично та проявив небажання дане питання вирішувати. А тому просить встановити юридичний факт проживання однією сім»єю [PERSON] та [PERSON] в період з листопада 1998 по 01 квітня 2015 року, визнати об»єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль типу «HYUNDAI TUCSON», модифікації - комбі-В, ідентифікаційний номер - [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], об»єм двигуна [NUMBER], рік випуску 2005 та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля. У судовому засіданні позивачка підтримала позов, просила такий задовольнити. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні також просила позов задовольнити, між тим у судових дебатах у зв»язку з відчуженням автомобіля просила виплатити позивачці половину вартості автомобіля. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, оскільки вказує, що гроші на автомобіль заробив самостійно, визнав, що проживав разом з позивачкою з листопада 1998 року по 01 квітня 2015 року. Однак вони коли сварилися, то один-два тижні в році жили окремо. Бюждет сім»ї вели разом, всі зароблені гроші знаходилися у позивачки, разом купляли техніку та інші речі для спільного користування, вели спільне господарство. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, оскільки це було волевиявлення її брата подарувати їй автомобіль. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є сусідами позивачки, сторони були ідеальною сім»єю, більше 15 років проживали разом до весни 2015 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачка є її сестрою. Остання проживала разом з відповідачем однією сім»єю з листопада 1998 року до 01.04.2015 року, пара жила нормально. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є племінником позивачки, така разом з відповідачем проживала однією сім»єю більше 15 років, вели спільне господарство. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивачка є його сестрою, остання проживала постійно біля 17 років з відповідачем, цього року останній пішов з сім»ї. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного подружнього проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю разом з листопада 1998 року по 01 квітня 2015 року, в цей час вели спільний бюджет, проводили спільні витрати, купляли різне майно в інтересах сім»ї, що визнано відповідачем [PERSON] Згідно КпШС Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, не передбачено можливості встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року застосовуються положення КпШС. А тому позов в частині встановлення факту проживання однією сім»єю з відповідачем в період з листопада 1998 року по січень 2004 року до задоволення не підлягає, оскільки відсутні правові підстави для встановлення такого факту, так як Кодекс про шлюб та сім»ю Української PCP не містив норму, аналогічну за змістом ст. 74 СК України. Також встановлено, що [PERSON] у 2010 році купив автомобіль марки «HYUNDAI TUCSON». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а відповідно до п. 3 зазначеної статті, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу але за кошти, які належали їй, йому особисто. Доказів, що [PERSON] придбав вказаний автомобіль за особисті кошти останній суду не надав. Разом з тим, між подружжям у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки. Як встановлено у судовому засіданні 28.04.2015 року Свалявським Центром ДАІ 2103 даний автомобіль перереєстовано по довідці рахунок [NUMBER] від 28.04.2015 року на [PERSON]. Згідно з роз'ясненнями п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Безпідставним у такому випадку є визнання спірного автомобіля об»єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки такий автомобіль відчужений на користь третьої особи ([PERSON].), тобто вибув з їх власності. Крім того, оскільки автомобіль відчужений [PERSON] іншій особі, право власності на 1/2 його частину визнане за позивачкою бути не може. Між тим, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог (ст. 11 ЦПК). До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (ст. 31 ЦПК), чого позивачкою зроблено не було, а тому прохання представника позивачки, висловлене у судових дебатах, щодо стягнення з відповідача 1/2 частини вартості автомобіля судом не розглядається. Що стосується судових витрат на правову допомогу: Відповідно до п. 48 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року № 7 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати на правову допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки судові витрати по оплаті правової допомоги позивачкою документально не підтверджені, а тому стягненню з відповідача (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог) не підлягають.

Outcome: partial