Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що з 1985 року працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №355-к від 14 травня 2020 року її було звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я виконуваній роботі за станом здоров`я. На час звільнення належна позивачці сума до виплати склала 21659,85 гривень, проте у день звільнення не була виплачена. Станом на день подання даної позовної заяви залишок невиплаченої [PERSON] заробітної плати складає 18362,43 гривень. Тому, відповідач зобов`язаний виплатити позивачці заборгованість із заробітної плати та його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, середньоденна заробітна плата позивачки становить 249,52 гривень, а затримка належних останньому сум при звільненні за період з 15 травня 2020 року по 16 липня 2020 року, включно, 43 робочих дні, отже розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день подачі позову складає 10729,36 гривень. Окрім того, незаконні дії відповідача щодо не своєчасного розрахунку з [PERSON] при звільненні, поставили останню у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило достойне забезпечення коштами її родину, привели до психологічних страждань та необхідності відшукувати інші джерела доходу для придбання, зокрема, продуктів харчування, одягу для своєї родини тощо. Тому, [PERSON] незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода в розмірі 10000,00 гривень. З огляду на викладене позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь: заборгованість із заробітної плати у сумі 18362,43 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 15 травня 2020 року по день ухвалення судом рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень; витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 17 липня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 23 вересня 2020 року (а.с. 13). Від відповідача на адресу суду 13 серпня 2020 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 17 липня 2020 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено з підприємства наказом №355-к від 14 травня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Станом на 06 серпня 2020 року заборгованість по заробітній платі за квітень 2020 року в розмірі 772,76 гривень та за травень 2020 року в розмірі 17589,67 гривень. За квітень 2020 року нарахована заробітна плата (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) в розмірі 959,95 гривень, належна до сплати складає 845,52 гривень. Заробітна плата сплачена: платіжним дорученням№75 від 22.05.2020 року в розмірі 2,38 гривень; платіжним дорученням №83 від 12.06.2020 року в розмірі 5,92 гривень; платіжним дорученням №151 від 23.06.2020 року в розмірі 3,82 гривень; платіжним доручення №91 від 26.06.2020 року в розмірі 60,64 гривень. За травень 2020 року нарахована заробітна плата (без урахування лікарняних з рахунок ФССУ) в розмірі 27039,32 гривень, належна до сплати складає 21659,85 гривень. Виплата здійснена платіжним дорученням №99 від 26.06.2020 року в розмірі 4070,18 гривень. Середньоденна заробітна плата за два місяці, що передуються звільненню складає: квітень 2020 року - л/н; березень 2020 року 4740,90 гривень. Окрім того, відповідач зазначає, що [PERSON] має довести та обґрунтувати позовні вимоги як щодо розміру, так і щодо того, у чому саме полягає заподіяна їй моральна шкода з боку відповідача, чи є причинно-наслідковий зв`язок між винними діями підприємства та моральними стражданнями, які перенесла позивачка. Однак, позивачка не надала жодних доказів, які б саме свідчили про перенесення ним моральних страждань та обґрунтування вимоги на виплату моральної компенсації у розмірі 10000,00 гривень. Відповідач зазначає, що ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» перебуває у вкрай важкому фінансовому становищі, за підсумками роботи за І півріччя 2020 року збитки підприємства склали 70537,00 гривень. Кредиторська заборгованість станом на 06 серпня 2020 року складає 1426217 тисяч гривень. Посилаючись на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 17). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 25 лютого 1986 року 13 грудня 1997 року та з 09 лютого 2009 року по 14 травня 2020 року працювала на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнена 14 травня 2020 року наказом № 355-к від 14 травня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] від 20 січня 1977 року (а.с. 8-10). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 06 липня 2020 року та №7090 від 06 серпня 2020 року [PERSON] дійсно працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та звільнена 14 травня 2020 року, згідно наказу №355-к від 14 травня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. За квітень 2020 року нарахована заробітна плата (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) в розмірі 959,95 гривень, належна сума до сплати складає 845,52 гривень. Виплата здійснена: - платіжним доручення №75 від 22.05.2020 року в розмірі 2,38 гривень (а.с. 31); - платіжним дорученням №83 від 12.06.2020 року в розмірі 5,92 гривень (а.с. 30); - платіжним дорученням №151 від 23.06.2020 року в розмірі 3,82 гривень (а.с. 32); - платіжним дорученням №91 від 26.06.2020 року в розмірі 60,64 гривень (а.с. 29). За травень 2020 року нарахована заробітна плата (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) в розмірі 27939,32 гривень, належна сума до сплати складає 21659,85 гривень. Виплата здійснена платіжним дорученням №99 від 26.06.2020 року в розмірі 4070,18 гривень. Станом на 06 липня 2020 року заборгованість по заробітній платі за квітень 2020 року в розмірі 772,76 гривень та за травень 2020 року у розмірі 17589,67 гривень. Середня заробітна плата [PERSON] становить 249,52 гривень. Середньомісячна заробітна плата - 5239,92 гривень (а.с. 11, 23). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 06 серпня 2020 року за підсумками роботи за перше півріччя 2020 року збитки підприємства склали 70537 тис. грн. Кредиторська заборгованість по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» станом на 06 серпня 2020 року складає 1426217 тис. грн. (а.с. 21). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнений з підприємства 14 травня 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з останньою не було проведено повного розрахунку всіх належних їй сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 249,52 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданих до суду довідок ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» від 06 липня 2020 року та №7090 від 06 серпня 2020 року, та підтверджено відповідачем у наданому суду відзиві, сума, яка належала позивачці на час звільнення становила 22505,37 гривень (845,52 гривень (нарахована та належна до сплати заробітна плата за квітень 2020 року) + 21659,85 гривень (нарахована та належна до сплати заробітна плата за травень 2020 року) = 22505,37 гривень), яка була частково сплачена підприємством згідно платіжних доручень №75 від 22.05.2020 року, №83 від 12.06.2020 року, №151 від 23.06.2020 року, №91 від 26.06.2020 року, №99 від 26.06.2020 року. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 18362,43 гривень (22505,37 грн. - (2,38 грн.+ 5,92 грн. + 3,82 грн. + 60,64 грн. + 4070,18 грн.) = 18362,43 грн.), тому, на виконання вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ці кошти підлягають стягненню з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивачки, а вимоги позову в даній частині - задоволенню. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 249,52 гривень, що підтверджується довідками Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 06 липня 2020 року та №7090 від 06 серпня 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивакою не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 15 травня 2020 року по день ухвалення рішення суду, а саме по 23 вересня 2020 року, включно, становить 22706,32 гривень (91 робочих днів х 249,52 гривні = 22706,32 гривень), а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на корить позивачки. Більш того, враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останньої враховувались грошові виплати заробітної плати позивачки до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки підприємство перебуває у важкому фінансовому становищ, а за підсумками роботи за І півріччя 2020 року збитки підприємства склали 70537 тисяч гривень. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконувала покладені на неї трудові зобов`язання, а Державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая», здійснюючи підприємницьку діяльність, не виконало свої зобов`язання перед звільненою працівницею, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивачки, яка більше 22 років працювала на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», була вимушена звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачці від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. При цьому, суд звертає увагу, що позивач в обґрунтуванні свого позову зазначає, що моральна шкода обумовлена втратою нормальних життєвих зв`язків, погіршенням життєвих умов, однак [PERSON] не конкретизує в чому саме виразились погіршення його життєвих умов, способу життя та порушення життєвих зв`язків. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.1768327079.1 від 15 липня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 840,80 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 712,26 гривень (27706,32 грн.*840,80 грн. / 32706,32 грн. = 712,26 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial