Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача, яким просили виселити останнього з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивують тим, що позивачі [PERSON] , [PERSON] є співвласниками зазначеної квартири. Крім них, у квартирі зареєстрована та проживає позивач [PERSON] , а також зареєстрований відповідач [PERSON] , який є батьком позивачів [PERSON] , [PERSON] та колишнім чоловіком позивача [PERSON] . Відповідач зловживає алкогольними напоями, у стані сп`яніння стає агресивним і систематично вчиняє конфлікти, бійки та погрожує усім фізичною розправою. З 2012 року позивачі неодноразово зверталися за допомогою до правоохоронних органів, але вжиті заходи не дали жодного результату. Відповідач продовжує знущатися, шантажувати, залякувати, погрожувати, створюючи неможливі умови спільного проживання з ним у квартирі. Позивач [PERSON] 22.05.2016 зареєстрував шлюб, [INFO] у нього народився син. Через часте перебування відповідача у стані алкогольного сп`яніння та його насильницьку поведінку позивач [PERSON] був змушений виїхати з квартири та винаймати житло разом з дружиною та дитиною. Позивач [PERSON] аналогічно був змушений після одруження ( 27.05.2017 ) залишити батьківський дім і винаймати квартиру, оскільки батько створює неможливі умови для проживання: агресивно ставиться до нього і його дружини, ображає і принижує їх. Позивач [PERSON] є колишньою дружиною відповідача та потерпає від насильства з його сторони вже протягом багатьох років. Поведінка відповідача робить неможливим спільне проживання в одній квартирі, негативно впливає на здоров`я та працездатність позивача. Позивач працює психологом у ЛЗШ № 82. Після нічних скандалів, сварок, образ та погроз відповідача вона не може належним чином виконувати свої професійні обов`язки. Крім того, позивач через постійні нервові потрясіння має ряд психосоматичних захворювань, а також хронічну хворобу «лімфоцитарна лейкемія, І стадії», що підтверджується висновком лікаря. У такому стані їй необхідно уникати стресів, негативних емоцій. Через систематичну протиправну поведінку відповідача вона змушена постійно перебувати стресовому стані, недосипати, що негативно відображається на її здоров'ї. Таким чином, відповідач систематично вчиняє у квартирі протиправні насильницькі дії щодо позивачів, особливо щодо позивача [PERSON] , чим створює для них неможливі умови проживання у квартирі та ставить під загрозу їхнє життя та здоров`я. Відповідача неодноразово притягали до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, кримінальної відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень позивачам. Судом також було винесено обмежувальний припис, який відповідач відмовився виконувати, за невиконання його було притягнуто до кримінальної відповідальності. Зокрема, [PERSON] декілька разів притягали до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї (домашнього насильства), що свідчить про систематичність його протиправної поведінки, а саме: постановами Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2016, від 22.09.2016, постановами Апеляційного суду Львівської області від 03.02.2017, від 04.12.2016. Окрім цього, вироком Личаківського районного суду від 30.11.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні щодо [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 125 КК України. Ухвалою суду від 30.11.2017 року встановлено його винність у вчиненні щодо сина кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2018 задоволено заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис, яким [PERSON] заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців та вчиняти інші протиправні дії щодо потерпілої. [PERSON] не виконував рішення суду, з проводу чого [PERSON] неодноразово зверталася із заявами до Личаківського відділу поліції про притягнення [PERSON] до відповідальності за невиконання рішення суду та вчинення домашнього насильства. Постановами Личаківського районного суду від 26.12.2018 та від 25.01.2019 [PERSON] притягнуто до відповідальності за ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20.06.2019 задоволено заяву [PERSON] про продовження обмежувального припису та продовжено обмежувальний припис, яким [PERSON] заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] строком на 6 місяців та вчиняти інші дії щодо потерпілої. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 15.08.2019 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 390-1 КК (невиконання обмежувального припису). Від 20 липня 2019 року відповідач не проживає у квартирі, однак погрожує повернутись, коли строк дії обмежувального припису закінчиться. Зважаючи на протиправну насильницьку поведінку відповідача щодо позивачів, яка підтверджена постановами, вироками та рішеннями судів, спільне проживання з ним є неможливим, та ставить під загрозу життя та здоров`я позивачів та членів їх сімей. Оскільки відповідач постійно вчиняє у квартирі стосовно позивачів психологічне та фізичне насильство, що виявляється у образах та приниженнях, постійних погрозах фізичною розправою, побиттях, за що його неодноразово та безрезультатно було притягнуто до відповідальності, позивачі мають право відповідно до Житлового кодексу України звернутися до суду з вимогою про виселення [PERSON] . У судовому засіданні позивач та представник позивачів позов підтримали з підстав аналогічних викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що, на його думку, квартира [ADDRESS] повинна належати йому та позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки набута за час шлюбу, а тому його як співвласника житла не може бути виселено із квартири. Вказав, що наданий час у зв`язку з обмежувальним приписом він проживає з матір`ю у її квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак жодних майнових прав у зазначеній квартирі він не має. Позовна заява надійшла до суду 27.11.2019. Ухвалою суду від 27.12.2019 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 26.02.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази надані сторонами. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві власності (по Ѕ частині кожному) позивачам [PERSON] , [PERSON] , які є дітьми позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] (колишнього подружжя, шлюб розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.07.2015) на підставі договору дарування від 26.01.2016, укладеного із позивачем [PERSON] , що стверджується копією відповідного договору та витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від № 132315280 від 01.02.2016. Сторони зареєстровані за місцем проживання у спірній квартирі, що стверджується довідкою ЛКП «Дім» з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 25.11.2019 № 104, однак відповідач [PERSON] , як вбачається із його пояснень, тимчасово на період дії обмежувального припису проживає разом з матір`ю у її квартирі за адресою: [ADDRESS] . Набуття права власності позивачами [PERSON] , [PERSON] відповідачем [PERSON] у судовому порядку не оспорюється. Доводи останнього, що йому не було відомо про відчуження спірної квартири на користь дітей суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідач у судовому засіданні надав суду звіт про незалежну оцінку вартості майна (спірної квартири) від 23.12.2015, який був складений на замовлення відповідача [PERSON] в інтересах власника житла [PERSON] безпосередньо перед укладенням договору дарування від 26.01.2016. Разом із тим, відповідач [PERSON] не позбавлений права у судовому порядку оспорювати набуття права власності позивачами [PERSON] , [PERSON] , якщо вважає, що таким чином порушені його права. Таким чином, на час розгляду справи судом відповідач [PERSON] не є співвласником спірної квартири, є членом сім`ї власників житла, якого може бути виселено із житла з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку, може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Верховний Суд у Постанові від 29.07.2019 у справі № 757/5003/17-ц підкреслив, що для застосування ст. 116 ЖК необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У Постанові від 18.04.2019 (справа № 449/1310/15-ц) Верховний Суд роз`яснив, що під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження. Окрім цього, Верховний Суд у своїй Постанові від 22.10.2018 (справа № 525/14576/2012) зазначив, що виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні правил співжиття, що повинно підтверджуватися застосуванням до мір попередження і громадського впливу, у тому числі ухваленням судом постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження. Обставина, що відповідач [PERSON] неодноразово вчиняв протиправні дії стосовно позивачів, систематично порушував правила співжиття, а вжиті заходи не давали жодного результату, підтверджується низкою судових рішень, що набрали законної сили. Так, відповідача [PERSON] декілька разів притягали до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї (домашнього насильства), що свідчить про систематичність його протиправної поведінки, а саме: постановами Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2016, від 22.09.2016, постановою Апеляційного суду Львівської області від 03.02.2017. Вироком Личаківського районного суду від 30.11.2017 [PERSON] визнано винним у вчиненні щодо [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 125 КК України. Ухвалою суду від 30.11.2017 встановлено його винність у вчиненні щодо сина [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2018 задоволено заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису та видано обмежувальний припис, яким [PERSON] заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців та вчиняти інші протиправні дії щодо потерпілої. Внаслідок невиконання рішення суду та вчинення домашнього насильства постановами Личаківського районного суду від 26.12.2018, від 25.01.2019 [PERSON] притягнуто до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20.06.2019 задоволено заяву [PERSON] про продовження обмежувального припису та продовжено обмежувальний припис, яким [PERSON] заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців та вчиняти інші дії щодо потерпілої. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 15.08.2019 [PERSON] визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст. 390-1 КК (невиконання обмежувального припису). За статтею 3 Конвенції Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення, про яке влада знала чи повинна була знати. У рішенні Європейського суду у справі «Б. проти Республіки Молдова» (16.07.2013 року) суд дав характеристику зобов`язань держави у справах які, зокрема, стосуються виселення кривдника, як засобу захисту від домашнього насильства. Зокрема, Європейський Суд встановив, порушення зобов`язань держави за ст. 3 Європейської Конвенції, оскільки національний суд вважав, що позов про виселення кривдника стосується його права на користування житлом, а не права заявниці на захист від передбачуваної неминучої загрози, а також що не достатньо доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не зважаючи на те, що стосовно нього було порушено шість адміністративних справ. У цьому ж рішенні, Європейський Суд зазначив, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало заявницю постійному відчуттю страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападів. Цей страх був досить серйозним, щоб спричинити страждання і занепокоєння заявниці, що вважається нелюдським поводженням за змістом статті 3 Конвенції. Крім того, стосовно порушень зобов`язань за ст.8 Конвенції Європейський Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, як складова поняття «приватне життя» (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія А № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку кривдника, враховуючи страждання і занепокоєння, перенесені заявницею в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції. Крім того, Європейський Суд вважає, що органи державної влади, зокрема суди зобов`язанні «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 p.). Зважаючи на те, що вжиті правоохоронними органами заходи не забезпечили позивачам захист від насильства зі сторони відповідача, враховуючи, що позивачі потерпають від порушення права на повагу до особистого життя та житла, на захист від нелюдського та принизливого ставлення, а їх життя та здоров`я постійно під загрозою через протиправні дії відповідача протягом тривалого часу, суд вважає доведеною обставину щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття та відсутності позитивних результатів від вжитих до нього заходів впливу. Таким чином, наявні підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Крім того, з нього на користь позивачів підлягає стягненню сплачений останніми судовий збір. Виходячи із вищенаведеного та

Outcome: approved