Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила до [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» про поділ сумісно нажитого у шлюбі майна та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка зазначила, що 11.11.1987 року вона уклала з [PERSON] шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, актовий запис №64. Під час шлюбу був набутий житловий дім, розташований за адресою: [ADDRESS], та квартира за адресою [ADDRESS]. З метою поліпшення умов проживання, позивачка вирішила купити квартиру, між нею та продавцями цієї кварти була укладена усна домовленість, відповідно до якої вона зобов'язалась придбати їхню квартиру. Квартира [ADDRESS] була придбана за кошти позивачки, відповідно до цього позивачка вважає, що вона є законним власником квартири за адресою [ADDRESS]. Оформлення квартири здійснювалось на відповідача, тому як на той час позивачка перебували з ним у шлюбі, їхні взаємовідносини були добрі та довірливі. У зв'язку з тим, що в подальшому сторони не змогли проживати разом, було вирішено розірвати шлюб між ними 17.07.2012 року . Позивачці також стало відомо, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладений іпотечний договір №ZРS0GI0000001633 від 16.11.2007 року. На сьогоднішній день існує іпотечний договір №ZРS0GI0000001633 від 16.11.2007 року та заборона на відчуження відповідно до діючого законодавства в разі задоволення її позовних вимог позивач не зможе з користатися своїм правом як власниця , тому, що існує обтяження накладене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. в вигляді іпотечного договору №ZРS0GI0000001633 від 16.11.2007 року зареєстрованого в реєстрі №1107 та накладеної заборони зареєстрованої в реєстрі №173. В зв'язку з цим позивачка вважає, що іпотечний договір №ZРS0GI0000001633 від 16.11.2007 року є недійсним і необхідно скасувати іпотечний договір №ZРS0GI0000001633 від 16.11.2007 року зареєстрований в реєстрі №1107 та заборону зареєстровану в реєстрі №173. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що спірна квартира є її особистим майном, а не спільним з відповідачем майном, тому що придбана на кошти належні її матері. Оскільки на день купівлі спірної квартири у позивача не було вклеєно у паспорт фотографію у 25 років, тому договір купівлі-продажу спірної квартири оформили на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що спірна квартира придбана на особисті кошти матері позивача, тому просить про визнання за нею права власності. Позовні вимоги підтверджуються розписками та поясненнями свідків. Уточнивши позовні вимоги від 03.03.2015 року представник позивача просив визнати спірну квартиру особистою приватною власністю. Відповідач до суду не з'явився, натомість на адресу суду надав письмову заяву, що проти визнання спірної квартири особистою власністю позивача не заперечує, просить суд розглядати справу за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача частково заперечував проти позову, після уточнення позовних вимог заперечень до позовних вимог не мав. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надали. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази кожний окремо та у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 11.11.1987 року та по 17.07.2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними свідоцтвами. Згідно до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.11.1994 року, посвідченого Універсальною Біржею «Хортиця», вбачається, що продавці [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 1500 000,00 крб. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що позивач та відповідач розірвали шлюб 17.07.2012 року. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] було куплено за кошти матері позивача, що підтверджується поясненнями сторін, та свідків. Зокрема, свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що знають, що сторони проживали разом, натомість у 1994 році мати позивача бажала подарити позивачу квартиру, яку сама знайшла та подарувала доньці гроші на її купівлю, свідки особисто приймали участь при купівлі-продажу квартирі та були присутні при передачі коштів продавцям при купівлі спірної квартири. Суд приймає їх покази до уваги, оскільки їх покази підтверджуються іншими матеріалами справи. Визначаючи характер спірних правовідносин судом враховано, що майно набуто до набрання чинності Сімейного кодексу України, тому до даних правовідносин застосовуються норми матеріального закону - Кодексу про шлюб та сім'ю України, суд застосовує ті норми матеріального права які регулюють правовідносини, в тому числі і норми визнання права власності кожного подружжя у порядку визначеному ст. 24 КпШС України. Згідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР , який діяв на час придбання квартири, та ст.ст. 60, 63 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, і вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження цим майном. ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Разом з тим, за змістом ст. ст. ст. 24, 28 КпШС України не належить до спільної сумісної власності майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо); воно є власністю кожного з них. Майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом може бути також визнано власністю кожного з них. Згідно ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» надані роз'яснення, що якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС України). Виходячи з того, що спірне майно, як це вбачається з наведеного вище, було придбано за кошти, які подаровані матір'ю позивача, то суд погоджується, що це майно відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України можна визнати таким, що належить позивачу на праві особистої власності. Таким чином згідно ст. 24 КпШтаС України спірна квартира належить позивачці на праві особистої приватної власності. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки, наявність факту, що спірне майно формально було придбано позивачем у шлюбі, перешкоджає їй повною мірою розпоряджатись цим майном, то суд погоджується, що в даному випадку має місце спір про право. Обраний позивачем спосіб поновлення в правах узгоджується з приписами ст. 16 ЦК України. Враховуючи викладене, судом достовірно встановлено, що спірна квартира придбана в період шлюбу, але за особисті кошти позивача, а тому суд дійшов висновку, що квартиру [ADDRESS] не можна вважати спільним сумісним майном подружжя, у зв'язку з чим позов позивач підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині скасування іпотеки судом встановлено наступне, що позивач дізналася під час розгляду справи, що в 2007 році відповідач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» іпотечний договір № ZРS0GI0000001633 на суму 400000,00 грн. Згідно з даним іпотечним договором в іпотеку була передана належна їй на праві власності квартира [ADDRESS]. Іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, якою також була накладена заборона відчуження зазначеного майна до припинення іпотечного договору та зареєстрована іпотека. Таким чином, враховуючи, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю позивача, тому відповідно договір припинив свою дію, оскільки позивач є власником нерухомого майна, та зазначене майно не було спільною сумісною власністю подружжя і тому позивач вправі вимагати усунення перешкод які перешкоджають розпорядитись майном на власний розсуд. Відповідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ч.1 ст. 317 ЦК України). Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Згідно п.п 5 п. 15 Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор (нотаріус) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Відповідно до п. 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, є рішення суду щодо обтяження, припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, необхідно усунути перешкоди у здійсненні позивача права розпорядження нерухомим майном, шляхом реєстрації зняття заборони відчуження та припинення іпотеки щодо квартири [ADDRESS], що були введенні на підставі договору іпотеки № ZРS0GI0000001633 від 16.11.2007 р., укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» посвідченого 16.11.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. за реєстровим № 1107, реєстраційний номер заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 173. На підставі викладеного і

Outcome: approved