Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-11 00:00:00

Позивачі за основним позовом [PERSON], [PERSON] та їх представник на підставі ч.2 ст.207, ст.215 Цивільного кодексу України просять суд визнати недійсним договір купівлі - продажу від 01.09.2014 року квартири [ADDRESS] посилаючись на те, що [PERSON] вказаний договір підписаний не був, так як [PERSON] і [PERSON] не були передані гроші за квартиру. З цих підстав заперечують проти зустрічного позову про визнання вказаного договору купівлі - продажу квартири дійсним. Відповідач за основним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. В своєму зустрічному позові [PERSON] просить суд визнати дійсним договір купівлі - продажу вказаної вище квартири від 01.09.2014 року, реєстровий №890, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Меркуловим Павлом Юрійовичем та зареєстрованого у державному реєстрі прав власності [NUMBER] від 01.09.2014 року. При цьому [PERSON] та його представник посилаються на те, що недотримання сторонами встановленої законом письмової форми правочину не може означати його недійсність, тобто посилаються на вимоги ст.218 Цивільного кодексу України. Зазначили, що гроші за договором були передані продавцям в повному обсязі. Продавці підписали у нотаріуса інші надані їм нотаріусом документи, а тому вважають договір таким, що був укладений. З вказаних підстав заперечують проти основного позову. Представник ПАТ «Страхова група «ТАС», приватний нотаріус Краматорського міського нотаріального округу Меркулов Павло Юрійович в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Меркуловим П.Ю. за реєстровим №890 було посвідчено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] купив зазначену вище квартиру за 340754 грн. (а.с.4-5). Право власності за вказаним договором було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.6). Вказаний договір купівлі - продажу квартири не був підписаний позивачем [PERSON], що видно із тексту вказаного договору і що не оспорюється сторонами по справі. Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до ст.657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає дану цивільну справу в межах заявлених позивачами позовних вимог і на підставі доказів, наданих суду, не змінюючи підстави позову, вказані позивачами. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник просять суд визнати недійсним договір купівлі - продажу від 01.09.2014 року квартири [ADDRESS] на підставі ст.215 Цивільного кодексу України посилаючись на те, що [PERSON] вказаний договір підписаний не був, що [PERSON] і [PERSON] не були передані гроші за квартиру, що вони мали намір укласти договір позики під залог квартири. Згідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як видно із норми ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, в ній відсутнє посилання на ч.4 ст.203 Цивільного кодексу України щодо форми правочину. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Таким чином, той факт, що вказаний договір купівлі - продажу квартири не був підписаний [PERSON], не свідчить про його недійсність. При цьому суд враховує, що сторони договору у відповідності до вимог ст.638 Цивільного кодексу України досягли згоди з усіх істотних умов договору, тобто щодо квартири, яка є предметом договору купівлі - продажу, щодо ціни продажу квартири, щодо передачі квартири покупцеві. Позивачі [PERSON], [PERSON] не заперечують той факт, що вказаний договір посвідчувався приватним нотаріусом Меркуловим П.Ю., але заперечують факт отримання грошей за квартиру і бажання здійснити продаж квартири, хоча підписали у нотаріуса всі інші документи щодо посвідчення угоди купівлі - продажу вказаної квартири (а.с.36-41,77-81). Нотаріусом Меркуловим П.Ю. було дано продавцям роз'яснення щодо змісту договору, вони прочитали договір і будь - яких зауважень до тексту договору не мали, повідомили нотаріусу, що з ними повністю розрахувалися за цим договором, тобто вони отримали гроші за вказаним договором. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 Цивільного кодексу України , тощо. Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 Цивільного кодексу України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). З урахуванням вищевикладеного, факт не підписання оспорюваного договору купівлі - продажу спірної квартири [PERSON] не є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. У відповідності до вимог ст.215 Цивільного кодексу України не є підставою для визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири посилання позивачів [PERSON] і [PERSON] на те, що вони не отримували гроші від продажу квартири, що вони мали намір укласти договір позики під залог квартири. При цьому суд враховує, що відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України оспорюваний правочин за своєю природою і суттю не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, так як [PERSON], [PERSON] бажали отримати гроші і з цією метою укладали договір, що вони і самі не заперечують. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що волевиявлення [PERSON], [PERSON] не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. При цьому суд враховує, що [PERSON], [PERSON] без примусу, за власною ініціативою прибули до м.Краматорськ до нотаріуса Меркулова П.Ю., де свідомо читали і підписували документи, що були надані нотаріусом для посвідчення правочину (а.с.36-41, 77-81). [PERSON], [PERSON] не посилаються на обставини того, що їх хтось примушував укладати договір всупереч їх волі. Посилання [PERSON], [PERSON] на те, що вони не отримували гроші за продану ними квартиру спростовуються зібраними по справі доказами. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що під час укладення договору купівлі-продажу представник [PERSON] поклав на стіл гроші в сумі 185000 грн., які вона з сином не перераховували. Ці гроші взяв [PERSON], який позивачів привіз до Краматорська, який повинен був їх обміняти на долари США. Від нього долари США вони потім не отримали. В судовому засіданні [PERSON] також пояснив, що після підписання документів сестра [PERSON] поклала на стіл гроші, які ніхто не перераховував. Хто потім взяв гроші він не пам'ятає. Також суд враховує, що представником [PERSON] суду було надано розписки від імені [PERSON], [PERSON] про те, що вони отримали в повному обсязі гроші за продану квартиру. Також суд враховує, що порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Так, відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи не виконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. З урахуванням вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним в порядку ст.215 Цивільного кодексу України договору купівлі - продажу від 01.09.2014 року квартири [ADDRESS]. Зустрічний позов [PERSON] про визнання дійсним зазначеного вище договору купівлі - продажу спірної квартири також не підлягає задоволенню виходячи із наступного. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] та його представник посилаються на вимоги ч.2 ст.218 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Ці посилання не заслуговують на увагу, так як для вказаного вище договору купівлі - продажу спірної квартири законом не встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми. Тобто, на підставі ч.3 ст.218 Цивільного кодексу України суд не має право визнати дійсним договір, для якого законом не встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми. Крім того, суд враховує, що як було зазначено вище, оспорюваний договір є укладеним, він був посвідчений нотаріально, та була проведена його державна реєстрація. Заявлені в зустрічному позові вимоги щодо визнання оспорюваного договору дійсним, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Тобто, відсутні підстави для визнання оспорюваного договору дійсним. З урахуванням вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову [PERSON] У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати сторін відносяться на їх рахунок.

Outcome: dismissed