Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивачі звернулись до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та встановлення факту розірвання шлюбу. Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер син позивачів після якого відкрилась спадщина на все належне на час його смерті майно, а саме: автомобіль марки ЗАЗ TF699P /д.н.з.[NUMBER]/ та на ? частину квартири [ADDRESS]. Маючи намір прийняти спадщину, позивачі звернулись до Прилуцької державної нотаріальної контори та дізнались, що заяву про прийняття спадщини було подано і колишньою дружиною спадкодавця - відповідачем по справі. Незважаючи на те, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24.06.2008 року шлюб між [PERSON] та сином позивачів вже було розірвано, останні просять встановити факт розірвання шлюбу між вказаними особами, а також визнати за ними і за відповідачем [PERSON] право власності на 1/3 частину вище вказаного автомобіля та по 1/6 частині за кожним спадкової квартири. В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі і наполягав на їх задоволенні шляхом визнання за ними в судовому порядку права власності на спадкове майно, стверджуючи щодо правильності обраного [PERSON] та [PERSON] способу захисту цивільних прав, категорично заперечуючи щодо необхідності зміни їх формулювань. Відповідачі та їх представник заявлені позовні вимоги категорично не визнали, мотивуючи їх необґрунтованістю та безпідставністю, вказавши про передчасність звернення позивачів до суду. Представники служби у справах дітей Прилуцької міської ради та третьої особи - Прилуцької міської державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, подали до канцелярії суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідачів та їх представника, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте представник позивачів, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористався на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. За змістом ч.4 ст.10 та ст.131 ЦПК України обов'язок подання доказів суду або повідомлення про них покладається на сторони. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був сином позивачів по справі. Згідно наявної в матеріалах справи свідоцтва про смерть серії [NUMBER], спадкодавець [PERSON] помер [INFO], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 555 /а.с.6/. Після смерті спадкодавця [PERSON]В, відкрилась спадщина, до складу якої входить, зокрема квартира [ADDRESS] та автомобіль марки ЗАЗ TF699P /д.н.з.[NUMBER]/. Згідно роз'яснень, наданих у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З ретельно дослідженого в судовому засіданні витягу документів з спадкової справи № 330/2013 встановлено лише факт звернення як позивачів, так і відповідачів до Прилуцької міської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини /а.с.19-22/. Незважаючи на роз'яснення головуючим надати в розпорядження суду докази в підтвердження звернення позивачів до нотаріуса з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину, представником позивача вказаних документів надано не було. Понад те, будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження і факту відмови нотаріуса в оформленні права позивачів на спадщину ані матеріали цивільної, ані спадкової справ не містять. Виходячи з правового аналізу приписів ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо об'єктивно існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, звернення позивачів до суду з вищевказаними позовами є беззаперечно передчасним. Як вбачається з рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24.06.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - відповідачем по справі було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили /а.с.7/. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням зокрема і у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Тобто, шлюб між вище вказаними особами було припинено 08.07.2008 року /а.с.7/. За вище викладених обставин, вимога позивачів про необхідність встановлення факту розірвання шлюбу між відповідачем [PERSON] та [PERSON] є абсолютно безпідставною, а відтак задоволенню також не підлягає. Обґрунтовуючи необхідність відмови в задоволені позовних вимог, суд звертає увагу і на відсутність в матеріалах цивільної справи належних та допустимих доказів відносно того, що відповідач [PERSON] уповноважував позивачів у визначений законом спосіб пред'являти позов стосовно його прав.

Outcome: dismissed