Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилались на те, що позивачі є співвласниками квартири квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлого [INFO] . На майно, яке за життя належало [PERSON] накладено арешт за виконавчим листом 1-57 від 06.05.2009 року в інтересах стягувача [PERSON] , який позивачі просять скасувати. В судове засідання позивач не з`явилися, про слухання справи, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідча у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи сповіщений належним чином, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без їх участі. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (актовий запис про смерть від 18.01.2018 року №98) (а.с.12). Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП №31101663 від 20 грудня 2012 року державним виконавцем ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , (а.с.13), яка належить по Ѕ частини [PERSON] , [PERSON] на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року (.а.с. 9-11). Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. За приписами ч.1 та п.3 ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачів, внаслідок чого ввони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Отже, враховуючи те, що обставини, які стали підставою для арешту майна відсутні, виконавчий лист на виконанні відсутній, а дія арешту порушує права позивача, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви.

Outcome: approved