Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов тим, що 02.03.1995 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Воловецької районної ради Закарпатської області, про що зроблено актовий запис за №10. [INFO] року відповідач отримав у спадщину житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами в [ADDRESS]. Позивач покликається на те, що за час шлюбу сторони реконструювали будинок, а тому вважає, що він став спільною власністю, і просить визнати житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами за [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частках та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, покладаючись на обставини викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він отримав спірний житловий будинок в спадщину за померлою мамою [PERSON], [INFO] року. Всі роботи з покращення будинку після смерті матері він проводив за рахунок будівельних матеріалів, які були придбані ним, його братом [PERSON], про що надав підтверджуючі документи (копії накладних, наказів на відпуск матеріалів). Просив у позові відмовити повністю. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2008 року відповідач [PERSON] отримав у спадщину житловий будинок з надвірними спорудами за номером [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є власником домоволодіння в [ADDRESS], Воловецького району Закарпатської області, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п.2 ч.1 статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У відповідності з ч.1 статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження позовних вимог щодо збільшення вартості житлового будинку представник покликався на те, що на час видачі свідоцтва про права на спадщину вартість житлового будинку становила 18 026 гривень. До позовної заяви представник позивачки додав висновок про вартість майна, від 29.12.2014 р., виготовлений на замовлення позивачки, згідно з яким вартість житлового будинку з надвірними господарськими будівлями і спорудами становить 78 500 гривень (а.с 8). Оцінивши наданий документ суд виходить з того, що за період з 16.09.2008 року, коли був виготовлений будівельний паспорт на будинок відповідача, до 29.12.2014 року пройшло більше шести років і вартість майна збільшилася у зв'язку зі значним подорожчання будівельних матеріалів. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що оцінка майна проводилася у відсутності та без згоди власника житлового будинку, що є грубим втручанням у здійснення ним права власності, а тому суд визнав висновок про вартість майна неналежним доказом у справі. Вирішуючи справу суд визнав, що позивач не надала суду доказів того, що житловий будинок, який є власністю відповідача, істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивачки. При цьому суд бере до уваги, що позов між позивачкою та відповідачем було розірвано на підставі рішення Воловецького районного суду від 24.02.2015 року. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що шлюб фактично розпався більше п'яти років тому, коли позивач виїхала на роботу за кордон, і з того часу в житловому будинку не проживає. Враховуючи, що позивачем та її представником не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактичних обставин, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed