Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна, в якому просила зняти арешт з належного їй - [PERSON] , житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який накладено 23.09.2005 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною Відділом державної виконавчої служби Дергачівського РУЮ Харківської області (на цей час це Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області), (номер обтяження №2420553, зареєстрований 23.09.2005 року Дергачівською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення Дергачівського відділу державної виконавчої служби №б/н від 23.09.2005 року). В обґрунтування позову вказала, що вона- позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 05.09.2020 року їй стало відомо, що на це майно накладений арешт. 11.09.2020 року позивач - [PERSON] звернулася з письмовою заявою до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області з проханням про зняття арешту з її майна. Листом від 15.09.2020 року за №45141 їй повідомлено, що станом на 15.09.2020 року виконавчі провадження щодо неї, як боржника, у відділі виконавчої служби відсутні. У звязку зі спливом трирічного терміну зберігання виконавчих проваджень надати будь яку інформацію стосовно арешту майна не має можливості. Позивач та її представник - адвокат Багмат Петро Дмитрович в судове засідання не з`явилися, в поданій до суду заяві позов підтримали повністю, просили позов задовольнити. Розгляд справи просили проводити за їх відсутності, що суд вважає за можливе. Представник відповідача у справі - Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві розгляд справи просив проводити за відсутності представника. Суд вважає можливим справу розглянути за відсутності сторін у справі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як передачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникамисправи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації житлового фонду-Українське Державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» Харківська дирекція від 22.12.2000 року є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 05.09.2020 року позивачу стало відомо, що на це майно накладений арешт. 11.09.2020 року позивач - [PERSON] звернулася з письмовою заявою до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області з проханням про зняття арешту з її майна. Листом від 15.09.2020 року за №45141 їй повідомлено, що станом на 15.09.2020 року виконавчі провадження щодо неї, як боржника, у відділі виконавчої служби відсутні. У зв`язку зі спливом трирічного терміну зберігання виконавчих проваджень надати будь яку інформацію стосовно арешту майна не має можливості. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України , статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло обєктом права приватної власності. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 своєї Постанови №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам розяснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів . Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Відтак, у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець повинен був зняти арешт, накладений на майно (кошти) боржника, виключивши відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасувавши інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, однак, цього зроблено не було, внаслідок чого, позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав. Вищевикладене свідчить про наявність у позивача права на вчинення дій, спрямованих на захист прав власника, в тому числі і шляхом подачі позову про зняття арешту з майна. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Таким чином , аналізуючи вищевказане , беручи до уваги надані суду докази , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст. ст. 16, 319, 392 ЦК України,

Outcome: approved