Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивачі звернулися до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Слобожанської обєднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садове товариство «Рубін» Слобожанської селищної ради Дніпровського району, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позивачі у судове засідання не зявилися, відповідно до письмової заяви просили суд слухати справу за їх відсутності та винести рішення про визнання за кожним з них права власності порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], померлої 04 листопада 2010 року, на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,04 гектари, за номером 156, розташованої в садовому товаристві «Рубін», на території Слобожанської обєднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області. Представник Слобожанської обєднаної територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви селищний голова просив суд слухати справу за відсутності представника ради. Представник Садового товариства «Рубін» Слобожанської селищної ради Дніпровського району у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за відсутності представника товариства. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що позивачі по справі є рідними братом та сестрою. [PERSON], уроджена [PERSON], після вступу до шлюбу 23.05.1992 року взяла собі прізвище свого чоловіка - [PERSON]. [PERSON], проживав та був зареєстрований по вул. Фрунзе /нині - вул. Будівельників/, буд. №28, кв.№15, в смт. Ювілейне /нині - Слобожанське/ Дніпропетровського /нині - Дніпровського/ району Дніпропетровської обл., і ми разом з ним були зареєстровані. [PERSON] був членом садового товариства «Рубін», з 1987 року, що розташоване в смт. Слобожанському. Згідно з рішення виконкому Ювілейної селищної Ради Дніпропетровського району від 22 січня 1997 року, [PERSON] передана безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельна ділянка для садівництва і дачного будівництва як члену даного садового товариства, площею 0,04 гектари. На імя [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку за №973 від 05.08.1997р., серія ДП ДН №012690, за адресою: с/т «Рубін», Ювілейна с/р. Надану земельну ділянку присвоєний кадастровий номер 12214558999:01:088:0381, вказана площа земельної ділянки - 0,04 га, та вказана дата прийняття правовстановлювального документу - 22.01.1997 року. Таким чином, право [PERSON] на дану земельну ділянку зареєстровано згідно з вимог ст.334 ЦК України, та ст. 116 Земельного кодексу України за №973 в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 05.08.1997р. в управлінні держгеокадастру у Дніпропетровському районі, Дніпропетровської області. За життя [PERSON] заповіту не залишав. [PERSON] помер 04.03.2000 року, згідно з наявного свідоцтва про його смерть, з актовим записом за №27. Після його смерті, згідно з вимог ч.1 ст. 1220 ЦК України, відкрилась спадщина на все його майно. Позивачі як діти [PERSON], а також дружина померлого - [PERSON], що проживала з померлим, є спадкоємцями першої черги, згідно з вимог ст.1261 ЦК України, отримали спадщину, і тому кожен з трьох спадкоємців, успадкував по 1/3 частини право власності на вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] Однак ніхто не отримав у нотаріальній конторі відповідного свідоцтва про право на частину спадщини, тобто, успадкував, але не оформив спадщини. Тому право власності на земельну ділянку і на зараз рахується за померлим [PERSON], який і досі числиться членом садового товариства «Рубін», хоча позивачі постійно сплачують відповідні внески до цього товариства, продовжують користуватись вказаною земельною ділянкою у товаристві, яка має відповідний порядковий №156. [PERSON] померла 04 листопада 2010 року, згідно з наявного свідоцтва про її смерть, за актовим номером 95 від 08.11.2010р. Заповіту за життя вона не залишала. Інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON], крім позивачів, немає. Позивачі звернулись у відповідності з вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, що відкрилась після смерті матері [PERSON] Однак за життя втрачений оригінал державного акту про право власності на земельну ділянку, який було зареєстровано ще на імя [PERSON], а збудований садовий будинок на даній земельній ділянці взагалі не було введено в експлуатацію, і ніякого правовстановлювального документу на нього не було видано. Згідно постанови державного нотаріуса Дніпропетровської державної районної нотаріальної контори [PERSON], датованої 11 жовтня 2016 року, позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, площею 0,04 гектари, що розташована в с /т «Рубін», що належала нашому батьку - [PERSON], через відсутність відповідного правовстановлювального документу. Згідно з вимог ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з вимог ст.392 ЦК України, власник майна може пред явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності. Згідно з вимог ч.І ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Так, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права (ч.1, п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст.ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивачів на вищезазначене спадкове майно, а їх позовні вимоги не суперечать чинному законодавству і не порушують прав третіх осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved