Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право на проживання у будинку [ADDRESS] . Посилається на те, що на підставі договору дарування від 25.07.2016 р., за реєстровим номером 4487, вона набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки Нересницької сільської ради № 1958 від 31.10.2019 р. до складу її сім`ї входять: чоловік [PERSON] , 1992 р.н., та син - [PERSON] 2013 року народження. Довідкою цієї ж сільської ради № 392 від 31.10.2019 р. стверджується, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована але не проживає [PERSON] - відповідачка по справі. З моменту набуття нею права власності на житловий будинок по справі, як і за поперендні близько п`ятнадцять років, відповідачка не проживала за вказаною адресою жодного дня, не приймала участі в утриманні та обслуговуванні будинку, речі, які б належали їй в будинку не знаходяться. Відповідачка відмовляється у добровільном у порядку знятися з реєстраційного обліку. Просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що [PERSON] з моменту народження постійно зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Через відсутність роботи на території Укераїни вона змушена виїхати на заробітки за кордон. Частину заробітної плати вона відсилає своїй матері [PERSON] . Протягом багатьох років вона постійно проводила ремонтні роботи і обслуговувала житловий будинок. Представник Нересницької сільської ради у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Під час розгляду справи суд встановив, що відповідачка [PERSON] народилася і проживала у будинку [ADDRESS] . Цей будинок належав її батькам. У подальшому її мати подарувала будинок своєму синові - [PERSON] , який 25.07.2016 р. подарував його своїй доньці - [PERSON] . З інформаціної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнопро реєстрацію права власності вбачається, що житловий будинок, загальною площею 44.9 м.кв., [ADDRESS] , належить [PERSON] . Довідками Нересницької сільської ради № 392 та № 1958 від 31.10.2019 р. стверджено, що в [ADDRESS] , зареєстрована та проживає [PERSON] , 1936 р.н., її донька [PERSON] , зареєстрована, але не проживає згідно акту обстеження дворогосподарства. Відповідно до акту обстеження дворогосподарства [PERSON] , [PERSON] у [ADDRESS] , не проживає, а приходить провідувати свою матір. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту постанови Верховний Суд України № 6-57цс11 від 16.01.2012 року вбачається, що аналіз норм цивільного законодавства України - ст.ст. 16 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України-, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). У своєму відзиві на позовну заяву представник позивачки наголошував, що відповідачка тривалий час знаходиться в Чеській республіці де працює через відсутність роботи в Україні та систематично проводила ремонтні та обслуговуючі роботи для утримання будинку та обслуговуючих будівель. Однак доказів зазначених нею обставин відповідачка суду не надала, як і доказів того, що вона не має іншого житла у Чеські республіці, де проживає більше 10 років і стоврила сім`ю. Із пояснень представника відповідачки убачається, що [PERSON] переймається не стільки своїм правом на житло у будинку позивачки, як правом власності на нього, яке від матері спочатку перейшло до її брата - [PERSON] , а від нього на позивачку. Доказів того, що вона оскаржує договори дарування в судовому порядку позивачка також не надала. Отже суд встановив, що відповідачка [PERSON] проживала у будинку [ADDRESS] , як член сімї попереднього власника - своєї матері, і при переході права власності на будинок за нею зберігалися гарантії на проживання у ньому. Але вона добровільно, без створення їй несприятливих умов для проживання, припинила проживання у ньому, виїхала в Чеську республіку, де створила сім`ю і тривалий час, більше одного року не проживає у належному позивачці житловому будинику [ADDRESS] , а тому її слід визнати такою, що втратила право на проживання в цьому будинку. Таке рішення суду у жодній мірі не впливає на право відповідачки оспорювати в суді своє право власності на вказаний будинок за наявності у неї такого. За таких обставин позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Тому,

Outcome: approved