Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] 09.12.2014 р. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1242056 грн. Після збільшення позовних вимог 18.03.2015 р. просила стягнути з відповідача за двома договорами позики 3056499 грн. боргу та судові витрати. Ухвалою суду від 20.08.2015 р. до участі в справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що вона 25.08.2014 р. позичила відповідачу 50000 доларів США та 7000 євро, які відповідач зобовязався повернути до 25.12.2014 р., що підтверджується письмовою розпискою відповідача. 11.11.2014 р. вона позичила відповідачу ще 80000 доларів США, які відповідач зобовязався повернути до 01.12.2014 р., що підтверджується письмовою розпискою відповідача. У зазначений строк і до цього часу відповідач борг не повернув. Просила стягнути з відповідача 3056499 грн. боргу, що складається з 1112345 грн., що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 17.03.2015 р. 50000 доларів США (50000 х 22,2469), 1779752 грн., що еквівалентно 80000 доларів США (80000 х 22,2469), 164402 грн., що еквівалентно 7000 євро (7000 х 23,4860). Позивачка у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково і пояснив, що по першій розписці від 25.08.2014 р. відповідач позичив у позивачки 50000 доларів і 7000 євро, цю суму боргу визнає та згідний повернути; борг на суму 80000 доларів по другій розписці від 11.11.2014 р. відповідач не визнає, вказаних коштів від позивачки не отримував. У судове засідання 28.09.2015 р. представник відповідача не зявився, про час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотання відповідача про перенесення розгляду справи у звязку з неможливістю участі його представника у судовому засіданні суд розцінює як намагання сторони відповідача затягнути розгляд справи. З урахуванням встановлених обставин, достатності наявних в матеріалах справи доказів суд вирішив закінчувати розгляд справи у відсутності сторони відповідача. Третя особа у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що відповідач, який є її колишнім чоловіком, отримав у позивачки кошти по першій розписці, а саме 50000 доларів і 7000 євро, по другій розписці відповідач не позичав 80000 доларів США; напис, зроблений нею особисто на другій розписці про те, що вона не заперечує щодо позики 80000 доларів США, був вчинений нею під наполяганням позивачки та її чоловіка пізніше. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 25.08.2014 р. між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивачки 50000 доларів США та 7000 євро, які зобовязався повернути до 25.12.2014 р., що підтверджується оригіналом письмової розписки відповідача (а.с.26). 11.11.2014 р. між сторонами укладено другий договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивачки 80000 доларів США, які зобовязався повернути до 01.12.2014 р., що підтверджується оригіналом письмової розписки відповідача (а.с.25). У зазначений строк і до цього часу відповідач не повернув позивачці борг. У відповідності з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає необґрунтованим твердження сторони відповідача про те, що по другій розписці відповідач не позичав 80000 доларів США у позивачки, оскільки сторона не надала жодних належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, не скористалася своїм правом оспорити договір позики з підстави дійсного неотримання грошових коштів від позикодавця у порядку ст.1051 ЦК України. З огляду на викладене, з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, що згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до якої за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог. При цьому відповідно до вимог п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, суд визначає до стягнення з відповідача 2978806,77 грн., виходячи з наступного розрахунку згідно офіційного курсу долара США та євро станом на 28.09.2015 р. (а.с.155): 130000 доларів США х 21,615991 = 2810078,83 грн. + 7000 євро х 24,103992 = 168727,94 грн. З відповідача слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати у розмірі 3654 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial