Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньою - транспортної пригоди (далі - ДТП), посилаючись на те, що внаслідок винних дій відповідача, що встановлено рішенням судді, відбулась ДТП. В подальшому позивач [PERSON], як власник пошкодженого у ДТП автомобіля, звернувся до страхової компанії в якій був забезпечений транспортній засіб відповідача, з заявою про виплату страхового відшкодування, яка в свою чергу сплатила заявнику страхове відшкодування у максимальному розмірі ліміту страхового відшкодування. Разом з тим сплаченої суми недостатньо для відновлювального ремонту автомобіля, у зв'язку з чим позивач [PERSON] вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача різницю між сплаченим страховим відшкодуванням та фактичним розміром заподіяної шкоди, яка була визначена незалежним оцінювачем на замовлення позивача [PERSON] Також позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача збитки, пов'язані з транспортуванням - евакуацією автомобіля позивача [PERSON], витрати на послуги платної стоянки з надання паркувального місця, витрати пов'язані із сплатою послуг за проведення оцінки вартості матеріальних збитків заподіяних внаслідок ДТП. Позивач [PERSON] просила стягнути на її користь моральну шкоду з відповідача, посилаючись на те, що фактично автомобіль її батько [PERSON] придбав для неї, [PERSON] дуже бажала і чекала на придбання автомобіля. Позивач [PERSON] зазнала серйозних душевних страждань у зв'язку з його пошкодженням, фактично відповідач розбив її мрію, яка тільки здійснилась але одразу зникла. Крім того, завдяки винним діям відповідача було порушено нормальний ритм життя [PERSON], через необхідність вчиняти дії пов'язані з відновленням прав позивачів, зазначених вище. [PERSON] вимушена була користуватися громадським транспортом, що призвело до незручностей, які мали місце протягом тривалого часу, оскільки відповідач не відшкодував шкоду спричинену внаслідок ДТП для повного ремонту автомобіля. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивачами не доведено розмір шкоди спричиненої внаслідок ДТП. Так, матеріальна шкода спричинена відповідачем має місце виключно з урахуванням пошкоджень задньої частини автомобіля, пошкодження передньої частини автомобіля не є виною відповідача, оскільки попереду автомобіля позивача [PERSON] здійснив зупинку в порушення правил дорожнього руху інший автомобіль, внаслідок чого після наїзду автомобіля відповідача на автомобіль позивача [PERSON], останній відкинуло на автомобіль, що стояв попереду, проте якщо такий автомобіль не здійснив зупинку у недозволеному місці, пошкоджень передньої частини автомобіля не було б. Отже, відповідач здійснив наїзд на задню частину автомобіля і має відповідати за шкоду спричинену таким наїздом. Така обставина підтверджується і відповіддю страховика забезпеченого транспортного засобу відповідача, яка у листі - відповіді представнику відповідача зазначила про те, що страхове відшкодування було сплачено позивачу [PERSON] за шкоду спричинену ДТП та пошкодження задньої частини автомобіля позивача [PERSON] Представник відповідача зазначила про те, що незважаючи на визначення розміру матеріального збитку страховиком відповідача у більшому розмірі ніж максимальний розмір страхової виплати, за пошкодження задньої частини автомобіля, відповідачем позов не визнається, зокрема і на різницю суми, що залишилась, тобто частково. Представник відповідача зазначає, що хоча страховиком відповідача було оцінено пошкодження задньої частини автомобіля позивача [PERSON], проте у даному випадку така оцінка може свідчити лише про факт пошкодження, а не про вартість таких пошкоджень, а тому зазначену страховиком суму збитків спричинених відповідачем за пошкодження задньої чистини автомобіля позивача [PERSON] представник відповідача вважає неналежним доказом вартості матеріальних збитків, оскільки така сума може бути більшою або меншою і це може бути підтверджено висновком експерта або оцінювача. В свою чергу, позивачі не надали належного доказу вартості матеріального збитку, оскільки оцінка надана позивачами не містить окремого розрахунку вартості збитку окремо за пошкодження передньої та задньої частини автомобіля позивача [PERSON] Крім того, позивачем [PERSON] було порушено правила дорожнього руху, оскільки остання зупинивши автомобіль по серед проїзної частини, внаслідок попереднього ДТП, не виставила знаку аварійної зупинки, в той час коли чекала на приїзд працівників поліції. Що стосується моральної шкоди спричиненої позивачу [PERSON], остання та її розмір також не доведені належними та допустимими доказами /а.с. 110 - 117, 203 - 208/. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до відповідальності у виді штрафу за наступних обставин. Так, [PERSON] 03.04.2017 року о 08.00 год., керуючи автомобілем «ДЕУ НЕКСІЯ», д.н.з. [NUMBER] в м. Києві по вул. Соперно - Слобідській, 57, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER], який стояв попереду, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів. В судовому засіданні [PERSON] свою вину визнав /а.с. 12/. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER] належить позивачу [PERSON] /а.с. 7/. Згідно висновку про незалежну оцінку майна, розмір матеріального збитку автомобіля позивача [PERSON] становить 212220 грн. 72 коп. /а.с. 39/. На час ДТП відповідальність відповідача була забезпечена ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (далі - страховик), згідно полісу обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із лімітом відповідальності на одну особу за заподіяння шкоди майну в сумі 100000 грн. /а.с. 123/. Згідно копії виписки по особовому картковому рахунку позивача [PERSON] 12.06.2017 року страховик перерахував позивачу [PERSON] страхове відшкодування в межах ліміту в сумі 100000 грн. /а.с. 9/. Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, різниця між сплаченою сумою страхового відшкодування та фактичним розміром збитків спричинених відповідачем в результаті ДТП позивачу [PERSON] становить 181294 грн. 51 коп. Заперечуючи проти розміру шкоди представник відповідача посилалась на те, що відповідач не повинен нести відповідальність за пошкодження спричинені передній частині автомобіля позивача [PERSON], оскільки здійснив наїзд на автомобіль останнього з-заду та фактично винен у пошкодженні задньої частини автомобіля на підтвердження розміру якого позивачі не надали належних доказів, зокрема окремо визначено розмір пошкоджень. У пошкодженні передньої частини автомобіля позивача [PERSON] відповідач не винен, оскільки такі пошкодження не мали б місця, в разі якби попереду автомобіля позивача [PERSON], яким на час ДТП керувала позивач [PERSON], по середині проїзної частини здійснив зупинку без достатньої правової підстави інший автомобіль «РЕНО ЛОГАН» д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON] Також [PERSON] не виставила знаку аварійної зупинки. Суд з такими доводами представника відповідача не погоджується виходячи з наступного. Згідно постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24.05.2017 року вбачається, що 03.04.2017 року о 07.30 год. в м. Києві по вул. Саперно - Слобідська [PERSON], керуючи автомобілем «МІЦУБІСІ ЛАНСЕР» д.н.з. [NUMBER], при перевлаштуванні не надав переваги в русі автомобілю «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER], що рухався у попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перелаштуватися, яким керувала позивач [PERSON], внаслідок чого відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження автомобілів. [PERSON] визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу /а.с. 13/. Згідно пояснень [PERSON], останній після ДТП виставив знак аварійної зупинки по заду свого автомобіля «МІЦУБІСІ ЛАНСЕР» д.н.з. [NUMBER] /а.с. 215/. І на вказаній обставині наполягала представник відповідача. Також, дана обставина підтверджується поясненнями позивача [PERSON] Вказані пояснення спростовують пояснення відповідача /а.с. 214/. Позивачі не заперечували проти тієї обставини, що знак аварійної зупинки був встановлений водієм [PERSON], і додаткові знаки позивач [PERSON] або водій автомобіля «РЕНО ЛОГАН» д.н.з. [NUMBER] [PERSON], який стояв попереду автомобіля «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER] не встановлювали. Згідно відеозапису з відеореєстратора автомобіля [PERSON] «МІЦУБІСІ ЛАНСЕР» д.н.з. [NUMBER], вбачається, що автомобілі «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER] стояв попереду автомобіля [PERSON] після ДТП з участю вказаних автомобілів на автомобілі «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER] була увімкнута аварійна сигналізація. Так само і на автомобілі «РЕНО ЛОГАН» д.н.з. [NUMBER], який стояв попереду автомобіля «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER] була увімкнена аварійна сигналізація /а.с. 147-а/. Згідно п.п. б п. 2.10 ПДР України,у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов'язаний увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил. Позивач [PERSON] виконала вимоги п.п. б п. 2.10 ПДР України в частині увімкнення аварійної сигналізації, а знак аварійної зупинки був виставлений водієм [PERSON], за участю якого відбулося ДТП і додатково виставляти такий знак другому учаснику ДТП, зокрема позивачу [PERSON] не було потрібно, Згідно п. 9.10 ПДР України, разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах. Оскільки за наявності на проїзній частині автомобілів, які стоять один за одним з увімкненими аварійними сигналізаціями, і по заду першого автомобіля виставлений знак аварійної зупинки, вимоги п.п. 2.10., 9.10 ПДР України водіями, які причетні до ДТП, були виконані. Суд звертає увагу на те, що у зазначених пунктах ПДР України відсутній обов'язок кожного учасника ДТП встановлювати окремий знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар. Так, у ДТП можуть приймати участь декілька автомобілів три або чотири і встановлення трьох або чотирьох знаків аварійних зупинок або миготливих червоних ліхтарів не є доцільним та прямо передбаченим ПДР України. Крім того, відстань між транспортними засобами внаслідок ДТП може бути відсутня, що позбавить можливості встановити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар за кожним із автомобілів не ближче 20 м. від кожного. Таким чином доводи представника відповідача про те, що в діях позивача [PERSON] мали місце порушення ПДР України є неспроможними. Так само і відсутні докази того, що водій [PERSON] керуючи автомобілем «РЕНО ЛОГАН» д.н.з. [NUMBER], здійснивши зупинку перед автомобілем «ФОРД ФІЕСТА» д.н.з. [NUMBER] та увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, здійснив вказану зупинку з порушенням ПДР України, що є у прямому причинному зв'язку із пошкодженням автомобіля позивача [PERSON], зокрема його передньої частини і як наслідок може слугувати підставою для звільнення від матеріальної відповідальності відповідача або зменшення її ступеня. Згідно ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник відповідача не надала доказів, які б підтверджували вину водія [PERSON] у пошкодженні автомобіля позивача [PERSON], зокрема на надала висновку автотехнічної експертизи в порядку ч. 1 ст. 106 ЦПК України, не порушувала питання про її призначення в порядку ст. 103 ЦПК України, не просила допитати [PERSON] в якості свідка з приводу обставин події ДТП та його зупинки перед автомобілем позивача [PERSON], в порядку ч.ч. 1-3 ст. 91 ч. 1 ст. 127 ЦПК України. Зазначаючи про причетність [PERSON] до ДТП, представник відповідача не надала заяву в порядку ч. ч. 1, 4 ст. 53, ч. 1 ст. 54 ЦПК України про залучення останнього в якості третьої особи без самостійних вимог до участі у даній справі, зокрема і з метою надання пояснень по суті справи в порядку ст. 92 ЦПК України, а саме з'ясування правомірності зупинки його автомобіля. З оглянутого відеозапису вбачається, що [PERSON] здійснивши зупинку перед автомобілем позивача не створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, що відповідає вимогам п.п. «д» п. 2.3 ПДР України. Доводи представника відповідача про те, що якби автомобіль [PERSON] не знаходився попереду автомобіля позивача [PERSON], то передня частина автомобіля останнього не була б пошкоджена, у даному випадку суд вважає неспроможними з урахуванням наведених обставин. Разом з тим з вказаного відеозапису, а також із схеми ДТП /а.с. 24/ вбачається, що відповідач діяв всупереч п.п. «б» п. 2.3. ПДР України, який визначає, що водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, адже гальмівний шлях автомобіля відповідача становив 23,3 метри, тоді як знак аварійної зупинки був розташований водієм [PERSON] на відстані 20 м., що не спростовувалось в судовому засіданні, а отже така неуважність та порушення швидкісного режиму руху і призвела до ДТП, внаслідок якої було спричинено пошкоджень автомобілям. Разом з тим, оскільки сторонами та представниками сторін не було залучено [PERSON] в якості третьої особи, висновок суду в цій частині не буде мати для [PERSON] юридичних наслідків згідно ч. 2 ст. 54 ЦПК України. Суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на лист страховика відповідача в якому зазначено, що страхове відшкодування позивачу [PERSON] було сплачено за пошкоджену задню частину автомобіля останнього /а.с. 119/, що на думку представника відповідача підтверджує ту обставину, що відповідач повинен нести відповідальність виключно за пошкодження задньої частини автомобіля позивача [PERSON] Так, згідно вказаного листа вбачається, що при визначенні вартості матеріального збитку спричиненого позивачу [PERSON] було враховано пошкодження лише задньої частини автомобіля, згідно висновку про оцінку автомобіля позивача [PERSON] вартість пошкоджень становить 108562 грн. 69 коп. Також у листі зазначено, що у страховому акті була вказана сума 199616 грн. 32 коп. помилково, страхова виплата у максимальному розмірі згідно ліміту 100000 грн. була здійснена згідно звіту № 172/1 про оцінку автомобіля позивача [PERSON] і страховик виконав свої зобов'язання по полісу в повному обсязі. Разом з тим, посилаючись на даний лист, як на доказ спричинення відповідачем шкоди виключно задній частині автомобіля позивача [PERSON], представник відповідача зазначила, що не визнає суму вартості матеріального збитку визначену страховиком в розмірі 108562 грн. 69 коп., тобто залишок суми 8562 грн. 69 коп., оскільки така сума повинна бути підтверджена позивачами висновком експерта або оцінювача зробленого окремо задньої та попередньої частини автомобіля, тоді як наданий позивачами звіт про вартість матеріального збитку містить сукупну вартість збитку без розмежування. Ну думку представника відповідача такий розмір заподіяної шкоди може бути більшим ніж 8562 грн. 60 коп., а тому визнавати її є недоцільним. Суд вважає, доводи представника відповідача в цій частині такими, що ґрунтуються на формальних міркуваннях і спростовуються як самим змістом цього листа на який посилається представник відповідача, так і звітом про оцінку матеріальних збитків наданих позивачем [PERSON] Також, із змісту даного листа не вбачається на якій підставі була здійснена оцінка тільки задньої частини автомобіля позивача [PERSON], даний звіт № 172/1 про оцінку автомобіля позивача [PERSON] суду не представлений так само як і страховий акт, де була визначена вартість збитку спричиненого позивачу [PERSON] в розмірі 199616 грн. 32 коп. і в листі не зазначено, яка саме помилка містилася у страховому акті. Таким чином зазначений лист не підтверджує ту обставину, що відповідач повинен нести відповідальність за пошкодження задньої частини автомобіля позивача [PERSON] Крім того, згідно вказаного листа страховика, останній виплатив максимально можливий розмір страхового відшкодування передбачений полісом і цей розмір є меншим за розмір шкоди вказаний у листі. Так, на спростовування доводів позивача [PERSON] щодо розміру матеріального збитку визначеного звітом наданим останнім, представник відповідача доказів не надала, а зазначені вище обставини не підтверджують доводів представника відповідача про недоведеність вини відповідача у вчиненні ДТП і відсутності обов'язку відшкодувати шкоду у повному обсязі у розмірі визначеному звітом про оцінку, в тій частині яка не була покрита страховим полісом. Враховуючи наведене суд вважає, що відповідач повинен відповідати за спричинену матеріальну шкоду позивачу [PERSON] у повному обсязі у розмірі визначено звітом про оцінку вартості матеріального збитку, наданого позивачем [PERSON] Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками євтрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно рахунку фактури та квитанції позивач [PERSON] витратив 1500 грн. для проведення оцінки вартості матеріального збитку /а.с. 17, 23/. Згідно квитанції позивач [PERSON] витратив 2860 грн. на евакуацію автомобіля після ДТП до м. Лубни, як пояснив [PERSON] для подальшого відновлення, оскільки проживає у вказаному місті /а.с. 21/. Вказані пояснення в судовому засіданні не спростовані. Вказані витрати є прямими збитками і підлягають стягненню. Разом з тим з квитанції на суму 40 грн. не вбачається за які послуги була здійснена відповідна оплата /а.с. 22/, [PERSON] зазначив про те, що це були послуги по зберіганню на стоянці проте, у фінансовому документі такі дані відсутні, отже суд вважає даний доказ неналежним і вважає, що вказані витратив відшкодуванню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивач [PERSON] просить відшкодувати останній моральну шкоду, пов'язану із тим, що внаслідок ДТП, остання вимушена була самостійно шукати гроші для ремонту, працювати напруженіше, відвідувати судові засідання, контролювати роботу страхової компанії, проте доказів вчинення таких дій саме позивачем [PERSON] остання суду не надала. Крім того, позивач [PERSON] зазначає, що мали місце справи, які потребували пересування автомобілем і від деяких прийшлося відмовитися, оскільки поєднувати роботу та навчання було важко. Разом з тим доказів на підтвердження таких обставин суду не надано, зокрема доказів того, що позивач працює та навчається, а також мали місце такі справи. Усі доводи про які зазначає позивач [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди обмежуються загальними фразами властивими для обґрунтування вимог щодо моральної шкоди, проте при визначенні чи була дійсно спричинена така шкода особі та її розміру необхідно також подавати докази та вказувати на конкретні обставини, зокрема негативні наслідки, що спричинили душевні страждання. Зокрема, позивач [PERSON] також не надала доказів на підтвердження постійного користування автомобілем з моменту його придбання, що порушило її звичайний спосіб життя, який мав місце під час його використання. Таким чином, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково. Враховуючи вище наведене та

Outcome: partial