Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту додаткової угоди до кредитного договору, посилаючись на те, що 24 вересня 2008 року між нею і публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» укладено кредитний договір № 014-2008-2791, відповідно до умов якого банк надав кредит в сумі 100 000 швейцарських франків в строк до 10 вересня 2028 року зі сплатою 14,95 % річних. У пункті 7.1 Додаткової угоди б/н від 11 листопада 2013 року до вказаного Кредитного договору зазначено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв»язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. Однак, вважає, що вказаний пункт додаткової угоди до кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, оскільки пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинним на час укладення спірного договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 29 вересня 2015 року (а.с.19), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задоволенти, посилаючись на положення статті 6 Закону України «Про третейські суди». В судовому засіданні представник відповідача Карачун С.В., діючий на підставі довіреності від 05 серпня 2015 року (а.с.23), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних правовідносинах. Так, 24 вересня 2008 року між [PERSON] і публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» укладено кредитний договір № 014-2008-2791, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 100 000 швейцарських франків в строк до 10 вересня 2028 року зі сплатою 14,95 % річних. У пункті 7.1 Додаткової угоди б/н від 11 листопада 2013 року до вказаного Кредитного договору зазначено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв»язку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду у Постійно діючому третейському суді при асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладення Додаткової угоди б/н від 11 листопада 2013 року до вказаного Кредитного договору, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Відтак, вказаний пункт додаткової угоди до кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, оскільки пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинним на час укладення спірного договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому має бути визнаний недійсним з моменту його укладення. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України). Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 3 статті 88 ЦПК України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного, п. 14 ст. 6, ст.ст. 5, 12 Закону України «Про третейські суди»,

Outcome: approved