Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якій просили визнати за ними право спільної сумісної власності на грошові кошти у сумі 38295 дол. США, а саме на грошові банкноти в кількості 460 штук, які було вилучено 01.09.2015 під час обшуку в рамках кримінального провадження №42015000000001561 від 20.07.2015в їх власному житлі за адресою: [ADDRESS] (крім банкноти номіналом 100 дол. США з номером HD98020487А та реквізитами В2-В152-114-D4-2006A, яку було знищено за вироком суду). В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що вилучені під час обшуку 01.09.2015 грошові кошти (у рамках кримінального № 42015000000001561 від 20.07.2015) є власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а не власністю їх сина стосовно якого здійснювалось вищезазначене провадження. Оскільки стороною обвинувачення під час судового розгляду в кримінальній справі не доводилось те, що вилучені 01.09.2015 справжні грошові кошти на загальну суму 38295 доларів США набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 199 КК України, а також що вони є власністю [PERSON] , крім того, ці обставини не встановлені ні вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2016, ні вироком Апеляційного суду міста Києва від 23.06.2017, вважають, що вказані кошти мають бути повернуті власникам - подружжю [PERSON] і [PERSON] , оскільки дані гроші є їх власними заощадженнями, тобто спільно набутим майном за час шлюбу з 1987 року по день їх вилучення. Ухвалою судді від 12.11.2020 відкрито провадження у справі за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою суду від 09.04.2021 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Викликано у судове засідання у якості свідків: [PERSON] , позивача [PERSON] , позивача [PERSON] . Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що грошові кошти здобуті в результаті злочинної діяльності на загальну суму 38395 дол. США на які накладено арешт ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.09.2015 підлягають зверненню у дохід держави. Крім того, посилаючись на норми ст. 174 КПК України, вважає, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини мають бути розглянуті в порядку кримінального судочинства, а отже провадження у справі підлягає закриттю. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали вимоги позову та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивачів просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, пояснень на позовну заяву не подав. Дослідивши матеріали справи та письмові докази, вислухавши думку учасників справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Головним слідчим управлінням СБ України здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 42015000000001562 від 20.07.2015 стосовно [PERSON] за ч. 3 ст. 199 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 199 КК України та [PERSON] за ч. 2 ст. 199 КК України. Під час обшуку квартири у якій мешкав [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , працівниками СБУ виявлено та вилучено грошові кошти на загальну суму 38395 доларів США номіналом по 5, 10, 20, 50 та 100 купюр, серед яких також були і підроблені купюри. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.09.2015, з метою можливої конфіскації майна, накладено арешт на грошові кошти на загальну суму 38395 доларів США (461 банкнота номіналом 5,10,20,50 та 100 доларів США з серіями та номерами зазначеними в описовій частині ухвали). Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2016 у справі 754/7388/16-к [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 199 ч. 3 КК України, та їм призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, згідно ст. 77 КК України без конфіскації майна, кожному окремо. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки. Крім того, вищевказаним вироком вирішено питання щодо речових доказів. Зокрема, вирішено знищити банкноту номіналом 100 доларів США з номером HD98020487A та реквізитами B2-B152-114-D4-2006A, яка не відповідає аналогічним банкнотам, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - США. 23.06.2017 Апеляційним судом м. Києва постановлено вирок, яким указаний вище вирок суду першої інстанції було скасовано в частині призначення покарання [PERSON] , та [PERSON] , у цій частині постановлено новий вирок, яким [PERSON] , і [PERSON] за ст. 199 ч. 3 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з конфіскацією всього майна, яке є в їх особистій власності. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. Цим вироком також не вирішувалось питання щодо вилучених 01.09.2015 за адресою: [ADDRESS] , справжніх грошових коштів на загальну суму 38295 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2021 було розглянуто клопотання прокурора офісу Генерального прокурора Ковтонюка П.А. в порядку ст. 537 КПК України у кримінальному провадженні №42015000000001561 від 20.07.2015 про звернення грошових коштів в дохід держави та відмовлено у його задоволенні. Судом під час розгляду вказаного вище клопотання було встановлено, що стороною обвинувачення під час судового розгляду не доводилось те, що вилучені 01.09.2015 справжні грошові кошти на загальну суму 38295 доларів США, набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, а також що вони є власністю [PERSON] . Ці обставини не встановлені вироком суду. Крім того, суд зазначив, що відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не же бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і рядку, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не пізнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі на підтвердження джерела походження у позивачів коштів, які було вилучено під час обшуку, посилались на те, що вказані кошти було отримано позивачем [PERSON] від продажу належних йому транспортних засобів, зокрема, вантажного автомобіля «MAN» і автомобіля «AUDI A6» на підтвердження чого надали лист Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 30.11.200 №31/26-413А3 та витяги з Єдиного державного реєстру ТЗ. Разом з тим, суд не може брати до уваги вказані докази як належні та допустимі, оскільки з вказаних витягів не можливо встановити розмір вартості відчужених автомобілів. Крім того, суд критично ставиться до наданих свідчень позивачами та третьою особою в судовому засідання у якості свідків, оскільки вказані особи є зацікавленими у розгляді справи та вирішенні її на користь позивачів. На підставі вищевказаного та

Outcome: dismissed