Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання державного акту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що на підставі рішень Кольчинської сільської ради від 14.12.1993 року та від 27.09.1999 року [PERSON] та [PERSON] були видані державні акти на право приватної власності на землю в урочищі «Сороча Гора» для ведення підсобного господарства площею 0,17 га та 0,11 га із зазначенням на них планів зовнішніх меж земельних ділянок. У 2012 році позивач [PERSON], виготовляючи технічну документацію на земельну ділянку, дізналася, що в базі даних вже знаходиться зареєстрована земельна ділянка належна [PERSON] і яка частково перекриває земельні ділянки позивачів. Крім того, у зв'язку з оформленням права власності на земельну ділянку [PERSON], вони позбавлені доступу своїх земельних ділянок. В подальшому вони дізналися, що на даний час власником земельної ділянки є [PERSON] Таким чином вважають, що порушені їх права, а тому просять визнати державний акт на право власності на землю від 16.11.1996 року виданий на ім'я [PERSON] недійсним. В судовому засіданні позивачі та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові, просили суд їх задовольнити, пояснивши суду, що при оформленні права власності на земельну ділянку були порушені вимоги земельного законодавства та їх права як суміжних землекористувачів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Також пояснив, що дійсно [PERSON] є власником земельної ділянки, яка придбана нею на підставі договору купівлі-продажу, проте жодних законних прав та інтересів позивачів нею не порушено. Представник третьої особи Управління Держземагенства у Мукачівському районі в судове засідання не з'явився про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивачів, представника позивача та представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивачам на праві власності належать в урочищі «Сороча Гора» дві земельні ділянки, що стверджується державними актами на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 013510 від 01.03.2002 року та серії ІІІ-ЗК № 013511 від 01.03.2002 року, які видані відповідно на підставі рішень Кольчинської сільської ради 29.07.1999 року та 14.12.1993 року. Як вбачається з довідки № 16 від 16.07.2014 року [PERSON] на підставі рішення Кольчинської сільської ради від 1994 року передано у власність земельну ділянку, що посвідчується відповідним державним актом на право власності на землю від 16.11.1996 року, реєстровий № 424. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача [PERSON], що у відповідача [PERSON] відсутній оскаржуваний державний акт, так як земельна ділянка належить їй на підставі договору-купівлі продажу земельної ділянки. Згідно з ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах, а відповідно до ч. 5 ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, суд звертає на наступне. Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку позивачами обрано позов про визнання державного акту недійсним. Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). При цьому, судом неодноразово зверталося увагу під час судового розгляду, що державний акт на право власності на землю є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а тому вимога про визнання недійсним державного акту є похідною та залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт. Слід також зазначити, що висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься також у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа № 6-12цс13), від 23.10.2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014 року (справа № 6-67 цс14). Також слід зазначити, що позовною вимогою є визнання державного акту недійсним. В той же час оскаржуваний держаний акт в матеріалах справи відсутній, також судом встановлено, що у відповідача такий також відсутній, а інших будь-яких заяв про витребування доказів до суду на надходило. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем та його представником своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що при вирiшеннi цивiльних справ суд має виходити з поданих сторонами доказiв. Також, відповідно до ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач (ч. 1 ст. 30 ЦПК України). Позовом є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, пред'явлена з метою судового захисту невизнаного, порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу в порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Правовими наслідками задоволення судом позову є зобов'язання відповідача як особи, до якої позивачем пред'являється матеріально-правова вимога, вжити заходів до вчинення дій, утримання від вчинення дій та усунення обставин, що призвели до порушення, невизнання чи оспорювання права або охоронюваного законом інтересу шляхом, зазначеним у резолютивній частині судового рішення. При цьому судом не встановлено, чим саме відповідачем не визнано, порушено чи оспорено права або інтереси позивачів відповідно до предмету позову про, що наголошувалося в судовому засідання. Як передбачено ст. 35 ЦПК України заміна первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі іншу особу як співвідповідача відбувається тільки за клопотанням позивача. Також в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»від 23.02.2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання державного акту недійсним.

Outcome: dismissed