Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] як сім'єю право власності за набувальною давністю на 3/5 частини будинку [ADDRESS], загальною площею 101,5 м2, житлова площа 57,7 м2; визнати за [PERSON], [PERSON] як сім'єю право власності за набувальною давністю на 2/5 частини будинку [ADDRESS], загальною площею 101,5 м2, житлова площа 57,7 м2. Позовні вимоги мотивовані тим, що в грудні 1991 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] заселились до житлового будинку [ADDRESS] на підставі ордеру № 187 від 24.12.1991 року, виданим Київським об'єднанням «Київоптторг» для заселення в половину будинку. А 14.05.1993 року було видано ордер № 3 для зайняття позивачами всього будинку [ADDRESS]. Позивачі (сім'я [PERSON]) зазначають, що 06.08.1993 року вони приватизували будинок [ADDRESS] та отримали свідоцтво про право власності на житло, проте рішенням Фастівського міського суду Київської області від 21.12.2002 року по справі 2-35 визнано недійсним згадане свідоцтво про право власності та встановлено факт правомірності вселення позивачів в дві кімнати спірного будинку. За твердженням позивачів, цей же факт встановлено в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.09.2009 року по справі №22-463-09. Позивачі зазначають, що за час проживання в спірному будинку разом із сім'єю [PERSON] склався порядок користування будинком, за яким сім'я [PERSON] користуються 3/5 частинами будинку, а сім'я [PERSON] - 2/5 частин спірного будинку. Позовні вимоги [PERSON], [PERSON] мотивовані тим, що з 1994 року [PERSON], [PERSON] зареєстровані в спірному будинку на підставі ордеру № 13 від 09.09.1993 року. Також [PERSON], [PERSON] зазначають, що спірний будинок на балансі будь-якої фізичної чи юридичної особи, в тому числі відповідача не перебуває, а тому [PERSON], [PERSON] просять визнати за ними право власності на 2/5 частини спірного будинку. Зі стверджень позивачів щодо нумерації будинку вбачається, що старим номером спірного будинку є номер [NUMBER], а новим номер [NUMBER]. В рішеннях Фастівського міського суду Київської області від 21 грудня 2002 року по справі 2-35 та Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 вересня 2009 року по справі №22-463-09 встановлено, що це один і той же будинок, а тому даний факт доведення не потребує. Підставою для правомірності вселення є видані свого часу ордери. Оскільки сім'я [PERSON] вселилася до частини будинку також відповідно до спеціального ордеру, то її вселення є правомірним. Таким чином, рішенням Фастівського міського суду Київської області від 21 грудня 2002 року по справі 2-35 та рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 вересня 2009 року по справі №22-463-09, які набрали законної сили встановлено правомірність вселення сім'ї у складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до частини будинку [ADDRESS], а також правомірність вселення сім'ї у складі [PERSON] та [PERSON] до іншої частини вказаного будинку. Протягом часу спільного проживання сімей [PERSON] та [PERSON] склався порядок користування будинком, за яким сім'я [PERSON] користується 3/5 частиною будинку, а сім'я [PERSON] користується 2/5 частиною будинку. В 2008 році сім'єю [PERSON] було проведено газифікацію частини будинку, що стверджується копією робочого проекту на газопостачання. Враховуючи зазначене, позивачі вважають, що наявні всі підстави для визнання за ними права власності за набувальною давністю на будинок [ADDRESS] загальною площею 101,5 м2, житлова площа 57,7 м2, в наступних частинах: за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як сім'єю - 3/5 частини будинку та за [PERSON], [PERSON] як сім'єю - 2/5 частини будинку. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представники [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивачі [PERSON], [PERSON] подали суду заяви в яких позов підтримали, просили розглядати справу без їх участі. Представник відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень не надав, тому суд вважає за можливим вирішити справу заочно на підставі наявних неї доказів. Суд, заслухавши позивачів [PERSON], [PERSON], представників позивачів [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом достовірно встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([PERSON] - на час вселення) вселилися за ордером № 3 від 14.05.1993 року в будинок [ADDRESS], площею 57,7 кв.м. (а.с.6). [PERSON], [PERSON] вселилися за ордером № 13 від 09.09.1993 в будинок [ADDRESS], площею 51,3 кв.м. (а.с.8). При цьому, згідно довідки Виконавчого комітету Путрівської сільської ради №840 від 16.10.2013 року житловий будинок в [ADDRESS]. Рішенням Фастівського міського суду Київської області від 21.12.2002 року у справі №2435 за позовом Орендного підприємства «Київоптторг» об'єднання МТО «Київпостачсервіс» до [PERSON], [PERSON], МТ «Побутовець» орендного підприємства «Київтехоптторг», Фастівського МБТІ про визнання свідоцтва про приватизацію жилого будинку недійсним та за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], МП «Побутовець», ВАТ «Київтехоргтехніка», Фастівського МБТІ про визнання свідоцтва про приватизацію жилого будинку недійсним та виселення та позовом [PERSON] до ВАТ «Київоптторг», [PERSON] про визнання ордеру на жилий будинок недійсним та виселення встановлено, що будинок [ADDRESS] було побудовано в грудні 1990 року Київським об'єднанням матеріально технічного постачання Київського головного територіального управління Держпостачу УРСР (Київоптторг), і 28.12.1990 року його було прийнято в експлуатацію. Цим же рішенням встановлено, що об'єднання Київоптторг неодноразово було реорганізовано. І згідно договору оренди від 17.12.1992 року Фондом державного майна України «Київмашімпортторгу» (Київоптторгу) переданий спірний будинок, який весь час перебував на балансі підприємства і нікому не передавався (а.с.12-13). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.09.2009 року у справі № 22-463-09 за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ВАТ «Київоптторг», треті особи без самостійних вимог [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання вчинити дії встановлено, що наказом №196 від 04.10.1989 року по Держпостачанню УРСР Київське підприємство МТЗ перетворене в Київське об'єднання МТЗ «Київопторг», в зв'язку з переходом на орендні відносини КО МТЗ перетворено в орендне підприємство «Київопторг» Київського об'єднання МТЗ «Київпостачсервіс» (наказ №29 від 01.03.1993 року), Орендне підприємство «Київопторг» перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Київопторг» згідно наказу №79 від 22.01-1996 року по Регіональному відділенню фонду Державного майна України по Київській області. Переліки нерухомого майна, що включене до статутного фонду ВАТ «Київопторг» та передається йому у власність, не містять житлових будинків по вул. Новій в с. Путівка, втому числі і спірний (а.с.14-15). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.10.2013 року у справі № 362/1100/13-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Путрівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за позовом [PERSON], [PERSON] до Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, треті особи без самостійних вимог: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, в задоволенні позовних вимог сторін відмовлено повністю (а.с.16-17). Згідно вказаного рішення з «… свідоцтва про право власності на житло від 06.08.1993 року, яке через порушення порядку приватизації було визнано недійним рішенням Фастівського міського суду Київської області від 21.12.2002 року у справі №2435, вбачається що спірний будинок було приватизовано відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа,яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла свої відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 №? 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, суд виходить, зокрема, з наступного: - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Як вже зазначалося в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.10.2013 року у справі № 362/1100/13-ц з «… свідоцтва про право власності на житло від 06.08.1993 року, яке через порушення порядку приватизації було визнано недійним рішенням Фастівського міського суду Київської області від 21.12.2002 року у справі №2435, вбачається що спірний будинок було приватизовано відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ст. 1 вказаного Закону, в редакції 1992 року, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Свідоцтво про право власності на житло від 06.08.1993 року було визнано судом недійсним, натомість після цього позивачі не повідомили власника про вказаний факт і спірний будинок не було повернуто власнику, від якого будинок було відчужено в результаті приватизації. Цим позивачі приховали від власника будинку факт визнання недійсним свідоцтва про приватизацію і відповідно відновлення у попереднього власника прав на спірний будинок. Тому, позивачі не можуть вважатися особами, які протягом всього часу володіння спірним будинком були впевнені, що на це майно не претендують інші особи. Більш того, позивачі протягом тривалого часу володіють і користуються спірним будинком на підставі ордеру № 3 від 14.05.1993 року та ордеру № 13 від 09.09.1993 року, а отже має місце довгострокове титульне користування позивачів спірним будинком, без встановлення строку. Відповідно, норми ст. 344 Цивільного кодексу України в цьому випадку застосуванню не підлягають. Отже позов є необгрунтованим, матеріалами справи не підтверджується та задоволенню не підлягають. Відповідно суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачами права власності на спірний будинок в порядку передбаченому ст. 344 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів.

Outcome: dismissed