Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивачка 20 липня 2015 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.1-5). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що починаючи з 31 липня 1980 року вона працювала у відповідача. З 02 липня 2003 року вона працювала на посаді електромонтера зв'язку 4 розряду ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування». 10 червня 2015 року Міжрайонною травматологічною МСЕК №1 позивачці встановлена третя група інвалідності безстроково за загальним захворюванням (захворювання опорно-рухового апарату) з 01.05.2015 року. Їй рекомендована легка фізична праця без довготривалої ходьби і фізичного навантаження. Наказом №253 від 25 червня 2015 року позивачку звільнено на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Відповідачем перед звільненням позивачки їй було запропоновані інші посади з умовами праці, які відповідають рекомендаціям МСЕК №1, та які були вакантні на той момент, від яких позивачка відмовилась у зв'язку із тим, що вони не відповідали вимогам її освіти та пов'язані із великим навантаженням на опорно-руховий апарат. Крім того, позивачка зазначила, що від головного лікаря МСЧ підприємства надійшла службова записка та довідка ЛКК №15, в якій рекомендовано надати їй посаду згідно з вимогами МСЕК, про існування якої на момент звільнення вона не знала. Зауваживши, що звільнення з роботи є необґрунтованим та незаконним, просила суд поновити її на роботі в ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» на посаді електромонтера зв'язку вузла зв'язку четвертого розряду; стягнути із відповідача на свою користь заробітну плату за вимушений прогул в сумі 7 875,00 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі своїх представників за довіреностями - Барська А.О., Крят Л.Б., в судовому засіданні проти вимог позову заперечували. Просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст складений 09 листопада 2015 року. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, пов'язаних із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозбудування» на посаді електромонтера зв'язку 4 розряду (а.с.6). Встановлено, що згідно довідки МСЕК №1 від 10.06.2015 року [PERSON] є інвалідом третьої групи. Інвалідність встановлена безстроково за загальним захворюванням опорно-рухового апарату (а.с.9). Відповідно висновку про умови та характер праці, позивачці рекомендовано легка фізична праця без тривалої ходи, фізичних навантажень. Рекомендовані такі посади: диспетчер, адміністратор, менеджер (а.с.9). Враховуючи вимоги та рекомендації МСЕК, згідно акту від 24.06.2015 року позивачці пропонувалися наявні на підприємстві робочі вакансії, від яких [PERSON] відмовилася, що підтверджується як складеним актом так і поясненнями самої позивачкт в судовому засіданні (а.с.38). Протоколом засідання профспілки від 24.06.2015 року надано згоду адміністрації на звільнення [PERSON] з підприємства із посади електромонтера зв'язку 4 розряду вузла зв'язку, на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.39). Наказом №253 від 25 червня 2015 року [PERSON] звільнено з ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозбудування» з роботи (а.с.7). При звільненні [PERSON], відповідачем було здійснено повний розрахунок у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, що встановлено під час розгляду справи та не заперечувалось сторонами. З 02 липня 2015 року [PERSON] зареєстрована в Ленінському районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська та отримує допомогу по безробіттю (а.с.30). Згідно ст.2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У відповідності зі ст.170 КЗпП України, працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. Відповідно до вимог. ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Заперечення позивачки щодо того, що вона є одинокою матір'ю, підприємство мало інші більш прийнятні для неї вакансії, однак їх не запропонувало суд відхиляє, у зв'язку із тим, що за правилом ч.3 ст.184 КЗпП України не допускається звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, а сину [PERSON], [INFO], на момент звільнення вже виповнилось 14 років (а.с.14). Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі безпідставними, недоведеними доводи позивачки щодо допущених з боку відповідача порушень при звільненні її, оскільки при звільненні [PERSON] за п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, адміністрацією підприємства було додержано встановлені ст. 40, 43, 47, 116 КЗпП України вимоги. Обставини на які позивачка посилалась як на підставу позовних вимог щодо поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що спростовуються встановленими у судовому засіданні дійсними обставинами по справі, а тому є необґрунтованими, у зв'язку із чим, задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачка звільнена від сплати судового збору, але її вимоги не належать до задоволення, тому судові витрати по справі у сумі 487,20 грн.. слід покласти на рахунок держави. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed