Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Байбузівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, у якому просять суд: - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - понесені судові витрати залишити за позивачами. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] та чоловіком [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого, увійшов житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] . Вказане домоволодіння рахується за спадкодавцем на підставі запису в погосподарській книзі Байбузівської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Заповіту [PERSON] не залишив. В установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини позивачі звернулися до Черкаської районної державної нотаріальної контори. На підставі поданих ними заяв заведена спадкова справа за № 1066/2006. 18 вересня 2007 року державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори спадкоємцям (кожному) були видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом на Ѕ частку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колишнього КСП «Іскра» с. Байбузи, розміром 1,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості); а також на Ѕ частку права власності на майновий пай члена КСП «Іскра» с. Байбузи Черкаського району Черкаської області, вартістю 1572 грн 19 коп. На сьогодні неоформленим залишається житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] . 12 січня 2021 року Черкаська районна державна нотаріальна контора листом № 4/0214 поінформувала позивачів про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа на спадковий будинок. За вказаних обставин позивачі були змушені звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 19 березня 2021 року справу прийнято до свого провадження, вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 28 квітня 2021 року. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення підготовчого розгляду справи, у підготовче судове засідання не з`явилися. Позивачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про проведення розгляду справи за їхньої відсутності, в яких заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Байбузівської сільської ради Черкаського району Черкаської області староста Лисенко П.І. скерував до суду заяву про проведення розгляду справи за відсутності представника Байбузівського старостинського округу, в якій заявлені позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечив. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із частиною 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частин 5,6 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За приписами частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. За приписами\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам\~статті 206 цього Кодексу. Статтями\~12,\~13 ЦПК України\~встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 29 травня 2006 року Байбузівською сільською радою Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 25 /а.с. 9/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якої увійшли: - право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колишнього КСП «Іскра» с. Байбузи, розміром 1,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало померлому на підставі сертифікату ЧР № 0192554, виданого 03 березня 1997 року згідно рішення Черкаської райдержадміністрації від 07 лютого 1997 року № 55 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів 03 березня 1997 року за № 92 /а.с. 49-50, 54, 55/; - право власності на майновий пай члена КСП «Іскра» с. Байбузи Черкаського району Черкаської області, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників від 27 лютого 2001 року, вартістю 1572 грн 19 коп., що належало померлому на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серії ЧЕ-ХVII № 271173, виданого Байбузівською сільською радою 05 грудня 2003 року /а.с. 52-53,54,55/; - житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , що обліковується за спадкодавцем відповідно до погосподарської книги № 2 за 2005 2010 роки та 2016 2020 роки, номер об`єкта погосподарського обліку 216 /а.с. 21, 59/. Відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» № 15467-о від 26 листопада 2020 року за даними КП «ЧООБТІ» станом на 01 січня 2013 року право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] не зареєстровано /а.с. 20/. Водночас, з довідок виконавчого комітету Мошнівської сільської ради № 525 від 17 жовтня 2006 року, № 77 від 15 лютого 2021 року та № 169 від 25 березня 2021 року встановлено, що за померлим [PERSON] відповідно до погосподарської книги № 2 за 2005 2010 роки та 2016 2020 роки обліковується житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта погосподарського обліку 216, в якому він проживав і був зареєстрований до дня смерті /а.с. 21, 48, 73/. З довідки виконавчого комітету Мошнівської сільської ради № 78 від 15 лютого 2021 року вбачається, що за померлим [PERSON] обліковується земельна ділянка площею 0,91 га по [ADDRESS] , з них: 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,66 га для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка не приватизована, державний акт на право власності на земельну ділянку не видано /а.с. 22/. Згідно з випискою із земельно-кадастрової книги Байбузівської сільської ради № 898 від 24 грудня 2020 року, земельна ділянка розміром 0,65 га була надана в постійне користування [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно рішення 11 сесії від 24 травня 1993 року, сторінка кадастрової книги 27 за номером 210 /а.с. 23-24/. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мошнівської сільської ради № 169 від 25 березня 2021 року як на день смерті [PERSON] , так і на даний час, в домогосподарстві по [ADDRESS] зареєстровані та проживають: син спадкодавця, позивач у справі, [PERSON] , 1978 року народження; невістка [PERSON] , 1979 року народження; онук [PERSON] , 1999 року народження; онука [PERSON] , 2006 року народження; дружина, позивач у справі, [PERSON] , 1942 року народження /а.с. 73/. В установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини позивачі як спадкоємці першої черги звернулися до Черкаської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. На підставі поданих заяв заведена спадкова справа за № 1066/2006 /а.с. 41,42/. 18 вересня 2007 року державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Дмитренком Д.М. спадкоємцям були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку майна кожному, а саме: на Ѕ частку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колишнього КСП «Іскра» с. Байбузи, розміром 1,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості); та на Ѕ частку права власності на майновий пай члена КСП «Іскра» с. Байбузи Черкаського району Черкаської області, вартістю 1572 грн 19 коп. /а.с. 54,55/. Водночас, отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння по [ADDRESS] спадкоємці не змогли у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця, що підтверджено листом завідувача Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В. № 4/0214 від 12 січня 2021 року /а.с. 18/. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від Черкаської районної державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведено спадкову справу № 1066/2006, із заявами про прийняття спадщини звернулися: 14 листопада 2006 року [PERSON] та 21 листопада 2006 року [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину видавались. У матеріалах спадкової справи відсутні дані про складені заповіти від імені [PERSON] . Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, немає /а.с. 39/. За вказаних обставин позивачі не можуть реалізувати свої спадкові права. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад. Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1978 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 620/480/17 (провадження № 61-45455св18). Відтак, судом установлено, що [PERSON] за життя, відповідно до вимог чинного на той час законодавства набув та належно оформив право власності на жилий будинок по [ADDRESS] . За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14 березня 1961 року та свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08 квітня 1978 року встановлено, що позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] є, відповідно, дружиною та сином [PERSON] /а.с. 47, 72/. Таким чином, позивачі відносяться до першої черги на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Зважаючи на те, що позивачі у справі відносяться до першої черги на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернулися до Черкаської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та 18 вересня 2007 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, суд вважає доведеним, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті свого чоловіка та батька, відповідно, однак оформити свої спадкові права вони не мають змоги через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на будинковолодіння, виданого на ім`я спадкодавця, що підтверджено листом завідувача Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н.В. № 4/0214 від 12 січня 2021 року. При цьому, суд виходить з того, що відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірне домоволодіння не є перешкодою для реалізації\~позивачами права на прийняття спадщини після смерті\~ [PERSON] . Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивачі не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у них немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позивачі мають право успадкувати право власності на спірне спадкове майно як спадкоємці за законом, оскільки вони прийняли спадщину після смерті свого чоловіка та батька [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, позивачі [PERSON] та [PERSON] у позовних вимогах просять суд понесені судові витрати залишити за ними. Відтак, ухвалюючи рішення, суд залишає за позивачами витрати по сплаті судового збору, сплачені останніми при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved