Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом до суду. Просить визнати за нею право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,6465 га, у тому числі: ділянку № 1 - площею 0,2068 га (кадастровий номер 4620685800:09:001:0207) та ділянку № 2 - площею 0,4397 га (кадастровий номер 4620685800:11:001:0126), які розташовані на території Буської міської ради Золочівського району Львівської області, в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належні спадкодавцю земельні ділянки (пай). Вона є дружиною померлого, який заповіту не залишив, а тому спадкування здійснюється за законом, інших спадкоємців у нього, крім неї, не має. Позивачка фактично прийняла спадщину, однак до нотаріуса вона не зверталась та не може оформити своїх спадкових прав через втрату оригіналу державного акта на право приватної власності на спадкове майно (земельні ділянки), відтак просить даний позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направивши до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позов підтримує та просила його задовольнити. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, направивши письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, а проти задоволення заявленого позову не заперечують. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Львівській області явку свого представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що спадкодавцю на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 0,6465 га, у тому числі: ділянка № 1 - площею 0,2068 га та ділянка № 2 - площею 0,4397 га, які розташовані на території Соколянської сільської ради Буського району Львівської області, про що вбачається із долученого до справи копії Державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 6). [PERSON] помер [INFO] в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 15.10.2002. Позивачка [PERSON] є дружиною померлого спадкодавця, про що вбачається із долученого до справи свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 7). Оскільки спірні правовідносини виникли у 2002 році (момент відкриття спадщини), тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Відповідно до вимог статей 527, 529 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно вимог статті 548 УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст. 549 УРСР). Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст. 560 ЦК УРСР). Як вбачається з матеріалів справи та свідоцтв про право на спадщину за законом, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , є його діти в рівних частинах, а саме: [PERSON] і [PERSON] (а.с. 23-24). Натомість із вищевказаних матеріалів слідує, що позивачка [PERSON] від прийняття указаної спадщини після смерті свого чоловіка відмовилась, подавши заяву від 22.10.2006, у якій повідомила, що встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщина вона пропустила, звертатись в суд за його продовженням вона не буде, на оформлення своїх спадкових прав не претендує (а.с. 22). Приписами частини першої статті 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Аналогічними за своїм змістом є положення нині діючої редакції частини першої статті 1268 ЦК України, в силу якої спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відтак, єдиними спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця є виключно його діти ( [PERSON] і [PERSON] ), а не позивачка, яка від прийняття спадщини відмовилась чи відповідач (Буська міська рада), що не претендує на спадщину. Згідно статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відтак, суд вважає, що даний позов є безпідставним, заявлений до неналежного відповідача (місцевої ради), оскільки належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину (діти померлого), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів. Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати сплачений позивачкою [PERSON] судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 908,00 грн. (а.с. 1) покладаються на неї, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed