Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просили зняти арешт з квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , накладений Першою київською державною нотаріальною конторою, на підставі заяви [PERSON] від 13.02.2001. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наприкінці 2018 року позивачі вирішили відчужити квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належить їм на праві власності, але звернувшись до приватного нотаріуса виявилось, що на ній знаходиться заборона відчуження, накладена Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі заяви від імені [PERSON] від 19.02.2001 за вхідним № 781. Листом Першої київської державної нотаріальної контори, позивачам було відмовлено у зняті заборони відчуження на підставі того, що державні нотаріальні контори втратили повноваження вчинення відповідних дій та було запропоновано звернутись до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). В подальшому, державним реєстратором було відмовлено представнику позивачів у прийомі документів та вчиненню реєстраційної дії на підставі ч. 2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в зв`язку із відсутністю документу, який давав би підставу вчинити реєстраційну дію. Ухвалою судді від 13.11.2018 відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження. 06.12.2019 представник Департаменту з питань виконавчого органу Київської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову. 24.12.2019 представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві подав до суду відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 25.12.2019 суд перейшов до розгляду справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання, призначене позивачі не з`явилися, представник позивачів через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Представник відповідача, Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.12.1995, позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . Як вбачається з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження номер 1498848 від 25.11.2004 - заборона відчуження на квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладений Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] б/н від 13.02.2001 року. Відповідно до заяви [PERSON] від 13.02.2001, яка міститься в матеріалах справи, зареєстрованої Першою Київською державною нотаріальною конторою 19.02.2001 за вихідним номером 781, заявник зазначав, що у Київському міському суді була розглянута справа Богданових, але через те, що між терміном одержання рішення і розглядом справи у касаційній інстанції може виникнути певний відрізок часу, скориставшись яким, одна із сторін може продати спірне майно, просив зберегти заборону на продаж спірної квартири. Судом було досліджено матеріали справи №2-431 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частини квартири, вселення та за зустрічним позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.09.2000, залишеним без змін Київським міським судом, в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] та про вселення в зазначену квартиру - відмовлено. Шлюб зареєстрований 04.06.1983 відділенням р.а.г.с. Печерського району м. Києва за актовим записом №489 між [PERSON] і [PERSON] - розірвано. Позивачі у позовній заяві зазначили, що не можуть повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з тим, що на нього накладено обтяження. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод : Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу». У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Згідно вимог ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на те, що обставини, на які посилалися позивачі, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачами, відтак позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved