Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог зазначили, що [INFO] року померла [PERSON], яка проживала в [ADDRESS], та відповідно до сертифікату серії [NUMBER], що виданий Таращанською РДА 05.11.1996 року мала право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Прогрес» Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області розміром 2,50 умовних кадастрових гектарів, без виділення її меж в натурі. Спадкоємцями після смерті останньої в рівних частинах є її діти - [PERSON] та [PERSON]. Спадкоємцям 28.05.2005 року державним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких позивач та [PERSON] є власниками по 1/2 частині спадкового майна після смерті [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на вищевказану земельну ділянку. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] визнано його сина [PERSON]. В період оформлення спадкового майна, позивачі не знали, що на ім'я [PERSON] вже після її смерті 09.01.2004 року було виготовлено державний акт про право власності на земельну ділянку. В зв'язку з наявністю вказаних обставин, позивачі через зміну законодавства, що регулює порядок реєстрації прав не можуть оформити право власності на спадкову земельну ділянку, оскільки свідоцтва про права на спадщину від 28.05.2005 не містять кадастрового номера земельної ділянки тощо, тобто не відповідають вимогам ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та змушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Просять суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.01.2004 року, що виготовлений на ім'я померлої [PERSON], скасувавши його державну реєстрацію; визнати за ними в порядку спадкування право власності на 1/2 земельної ділянки, за кожним, площею 2,0956 га для ведення особистого селянського господарства в межах згідно плану, що розташована на землях Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області, кадастровий № [NUMBER]. Позивачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте подали до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позов визнає у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, рішення просить прийняти на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла [PERSON], яка до дня смерті проживала в [ADDRESS]. На день смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, яке складається в тому числі з земельної ділянки площею 2,0956 га у межах згідно з планом, кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована на території Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Спадкоємцем першої черги за законом є її діти - [PERSON] та [PERSON]. Спадкоємцям державним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу 28.05.2005 року видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом зареєстровані в реєстрі за № 1796,1800, відповідно до яких [PERSON] (позивач по справі) та [PERSON] є власниками по 1/2 частини спадкового майна після смерті [PERSON]: права на земельну частку (пай) , яка перебуває у колективній власності КПСП «Прогрес» Великоберезянська сільська рада Таращанського району Київської області, розміром 2,5 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості), що належало померлій [PERSON] на підставі Сертифіката на право на земельну частку ( пай) серії [NUMBER], виданого 05.11.1996 року Таращанською РДА на підставі рішення №351 від 23.10.1996 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку пай №436 та ін. [INFO] року [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на вищевказану земельну ділянку. 26.06.2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Шелудченко О.В. єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] визнано його сина [PERSON] (позивача по справі). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В липні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до в.о.державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори для оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області. Проте, постановою № 204/02-14 від 07.07.2016 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку свідоцтва у зв'язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю на спадкову земельну ділянку, виданий після смерті спадкодавця. Також, в серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу для оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2,0956 га, що розташована на території Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області, цільове призначення якої: ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: [NUMBER]. Проте, постановою № 129/02-31 від 07.07.2017 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку свідоцтва у зв'язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю на спадкову земельну ділянку, виданий після смерті спадкодавця. За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов'язковим, коли об'єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов'язковій державній реєстрації . Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України», видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно проводиться нотаріусами після надання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. В разі відсутності таких документів нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з чим особа, яка претендує на зазначене майно повинна встановлювати право власності в судовому порядку. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як роз'яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як встановлено судом, на ім'я [PERSON] на підставі розпорядження Таращанської райдержадміністрації від 25.06.2003 року № 207 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0956 га у межах згідно з планом, що розташована на території Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, серії [NUMBER] та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 271. Але, земельну ділянку 09.01.2004 року було зареєстровано в Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Тобто державний акт було видано, а земельну ділянку зареєстровано вже після смерті [PERSON]. В зв'язку з цим, позивачі захистити своє право на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0956 га, що розташована на території Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області, можуть шляхом звернення до суду з даним позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та скасування його державної реєстрації. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа № 6-103 цс 12). Також, згідно з висловленою Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14 правовою позицією, державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішення чи угодам. У цьому разі таке визнання є, на думку cуду, належним та самостійним способом поновлення порушених прав на земельну ділянку в судовому порядку. У якості прикладу cуд послався на ухвалу від 30 жовтня 2013р. Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка, застосувавши ст. 155 ЗК України, визнала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про неможливість визнання недійсним державного акта, оспореного з підстав перевищення указаного в ньому розміру земельної ділянки над розміром, зазначеним у рішенні сільської ради про надання землі у власність. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, слід зазначити, що зважаючи на позицію Верховного Суду України викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тобто власник порушеного права може скористатися цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на матеріали справи, судом були встановлені докази того, що відповідачем були порушені права позивача щодо користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна. Обставини, які б вказували, що [PERSON] при житті набула або володіла земельною ділянкою площею 2, 0956 га неправомірно, або, що на неї окрім позивачів, в порядку спадкування, чи з інших підстав, претендують інші особи, в суді не встановлено. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, з огляду на правові позиції, викладені Пленумом Верховного Суду України в постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-103цс12, Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14,

Outcome: approved