Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаною позовною заявою та просять суд звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS] , шляхом вилучення (скасування) запису про обтяження, зареєстрованого 09.04.2012 року за №12377367 реєстратором Київської обласної філії ДП «Інформаційний центр» МЮ України, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 6266898, 09.04.2012 року, державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції (Головний державний виконавець Москальчук Т.С.) Позов обґрунтовано тим, що позивачам [PERSON] , та [PERSON] належить 41/100 частин квартири [ADDRESS] на підстві договору дарування частини квартири, а позивачу [PERSON] - 59/100 вищевказаної квартири на підставі договору міни. У лютому 2021 року позивачі [PERSON] , та [PERSON] вирішили подарувати свої частки в праві на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , однак нотаріус відмовив посвідчити договір дарування, так як згідно відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна існує арешт від 09.04.2012 року на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] , яка вибула з його володіння на підставі договору міни від 08.09.2000 року, згідно умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належні йому 59/100 частин квартири [ADDRESS] , а [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] , тобто з 08.09.2000 року [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] , на яку в 2012 році наклали арешт із-за невиконаних зобов`язань [PERSON] . Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.05.2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження (а.с.39). Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі (а.с.43,44). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від її представника- адвоката Любченко Н.Ю. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити позов (а.с.63). Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив заяву про розгляд справи без його участі та не заперечує проти позовних вимог. Відповідач - Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), не направив в судове засідання свого представника, про день та час розгляду справи був повідомлений належно. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 15.05.2000 року позивач [PERSON] яка діяла в інтересах дочки [PERSON] отримала в дар 41/100 частини кватири [ADDRESS] . Встановлено, що відповідно до договору міни від 28.09.2000, [PERSON] передав у власність [PERSON] належні йому 59/100 частин квартири [ADDRESS] , а [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] . (а.с. 20). Згідно відповіді КП Київської обласної ради «Південе бюро технічної інвентаризації» від 15.02.2021 року вбачається, що відповідно паперових носіїв, станом на 01.01.2013 року, право власності на квартиру [ADDRESS] за реєстровано за : [PERSON] 59/100 частини на підставі договору міни від 08.09.2000 року; [PERSON] , [PERSON] 41/100 частини на підставі договору дарування частини квартири від 15.08.2000 року (а.с. 21). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.02.2021 року інформація щодо права власності нерухомого майна за адресою [ADDRESS] відсутня, натомість зазначено обтяження (арешт) нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власник: [PERSON] реєстраційний номер обтяження: 12377367, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 6266898, виданий 09.04.2012, МВ ДВС БЦ МРУЮ (головний державний виконавець Москальчук Т.С. (а.с.22). Згідно відповіді начальника Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 12.04.2021 року вих. № 33478, роз`яснено адвокату позивача [PERSON] - Любченко Н.Ю. право на звернення до суду, якщо особа вважає, що неправомірно обтяжено її майно. ДВС відмовився скасовувати арешт на майно (а.с. 25). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В постанові ВСУ від 24.05.2017р. (справа № 640/2035/15-ц) роз`яснено, що вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень ст.5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час. Як було встановлено судом, позивачі набули право власності на квартиру [ADDRESS] в 2000 році, тобто в період дії ЦК України 1963 р. За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Згідно ст. 241 ЦК УРСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін (ст. 242 ЦК УРСР). Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму. Ст.227 ЦК УРСР передбачалась обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі- продажу нерухомого майна і його реєстрація у виконкомі місцевої ради. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли або могли виникнути до 2004р. В узагальненні ВССУ від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що відповідно до ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з інформаційної довідки КП Київської обласної ради «Південе бюро технічної інвентаризації», станом на 01.01.2013 року, право власності на квартиру [ADDRESS] за реєстровано за : [PERSON] 59/100 частини на підставі договору міни від 08.09.2000 року; [PERSON] , [PERSON] 41/100 частини на підставі договору дарування частини квартири від 15.08.2000 року. Отже, на час обтяження вказаної квартири в рамках ВП № 6266898, 09.04.2012 р., [PERSON] не був власником майна на яке було накладено арешт. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Підстави та порядок зняття арешту при виконанні рішень суду визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону № 1404-VIII). Згідно частин першої, другої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Положеннями ч.ч. 4, 5 цієї статті передбачено, що підставами для зняття державним виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч. 4, ч.5 ст. 59 Закону № 1404-VIII, державний виконавець не має підстав самостійно зняти арешт з майна, який накладений за постановою ДВС, /реєстраційний номер обтяження 12377367/. Зі змісту наведених вище норм вбачається, що мета застосування процедури арешту майна боржника, для забезпечення реального виконання виконавчого документу. Тобто, існування арешту накладеного державним виконавцем дозволяє йому ефективно здійснювати дії щодо реального виконання виконавчих листів та інших виконавчих документів, упереджує недобросовісну поведінку боржника щодо уникнення сплати ним свого боргу шляхом реалізації або переоформлення належного йому рухомого та нерухомого майна. Таким чином, існування арешту майна, накладеного державним виконавцем має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження. Відмова відповідача2 у знятті арешту, накладеного постановою від 09.04.2012 року є порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», що позбавляє позивачів можливості вільно вчиняти дії щодо належного їм майна. За ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В даному випадку, суд вважає, що підлягають захисту права позивачів, як власників, саме в спосіб - зняття арешту з майна, та виключення з ЄДР заборону на відчуження нерухомого майна /номер обтяження 12377367/, з наведених вище підстав. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не можуть, суд приходить до висновку про необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає за необхідним звільнити з під арешту квартиру [ADDRESS] . Позивачі не ставлять вимог про відшкодування судових витрат. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved