Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 08 серпня 2008 року відділом реєстрації цивільного стану Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області, а/з №65, від якого у них є малолітні діти: дочка [PERSON] [INFO], дочка [PERSON] [INFO]. Також просить визначити місце проживання малолітніх дітей: - [PERSON] [INFO] - з матір'ю, [PERSON]; - [PERSON] [INFO] - з батьком, [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося. Причинами цього стали втрата взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини. Відповідач постійно пред'являє їй необгрунтовані претензії, що робить сімейне життя нестерпним. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила суд шлюб розірвати, визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] - з матір'ю, [PERSON] [INFO] - з батьком, [PERSON]. В судовому засіданні відповідач позов визнав повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Суд встановив, що сторони не ведуть спільного сімейного життя, господарства, не підтримують подружніх стосунків, між ними втрачено любов та взаємоповагу, сім'я розпалася остаточно, зберегти її неможливо. Суд встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та інтересам їхніх дітей. Згідно ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На виконання положень ч.1 ст. 161 СК України, суд, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з батьків, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, суд дійшов висновку, що малолітню дитину: [PERSON] [INFO] -потрібно залишити проживати разом із матір'ю - [PERSON], а малолітню дитину [PERSON] [INFO] - з батьком, [PERSON].

Outcome: approved