Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсними та скасування державного акту про право приватної власності на землю серії ІV №031699, виданого 16 липня 1999 року на імя відповідачки в частині посвідчення права власності на земельну ділянку площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою Київська область Вишгородський район с. Нові Петрівці вул. Князя Святослава, 38 та рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області №39 від 31 березня 1999 року в частині передачі відповідачці у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,157 га, на підставі якого видано вказаний державний акт. Свої вимоги мотивували тим, що відповідачкою одноосібно приватизовано земельну ділянку під житловим будинком, ? частина якого знаходиться в спільній частковій власності сторін (успадкована сторонами після смерті батька 02 березня 1998 року по 1/6 частині кожній), що порушує права позивачів на отримання частини земельної ділянки пропорційної до частки в будинку, необхідної для її обслуговування. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав та наполягав на його задоволенні. Відповідачка [PERSON] та її представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, право власності на земельну ділянку під будинком нею оформлено до отримання позивачами свідоцтва про право власності на спадщину по 1/6 частині житлового будинку, коли право власності на будинок за спадкоємцями оформлено тільки 22 листопада 2001 року, а право власності на землю під будинком у відповідачки виникло раніше, в березні 1999 року, отже права позивачів вважали не порушеними. Також представник відповідачки просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на пропущення позивачами строків позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, коли позивачі фактично своєю власністю не володіли протягом тривалого часу. Представник Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, будучи повідомленим про розгляд справи в судове засідання не прибув. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 02 березня 1998 року помер [PERSON] - батько позивачів [PERSON],\~[PERSON] та відповідачки [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку №38 по вул. Князя Святослава (Кірова) в с. Нові Петрівці, Вишгородського району Київської області. Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 21 грудня 2001 року спадкоємцями ? частини вказаного житлового будинку в рівних частинах кожній стали діти померлого - [PERSON],\~[PERSON] та [PERSON] (по 1/6 частині кожному). Згідно вказаного свідоцтва ? частина житлового будинку належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року, виданого на підставі рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського район Київської області №122 від 26 вересня 2001 року. Разом з тим, 16 липня 1999 року, тобто до видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, на підставі рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області №39 від 31 березня 1999 року відповідачкою отримано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку під вказаним будинком серії ІV №031699. Згідно додатку №1 до рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області №39 від 31 березня 1999 року та державного акту про право приватної власності на землю [PERSON] передано дві земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,090 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,067 га. По справі встановлено, що ? частина житлового будинку, яка успадкована сторонами, знаходиться на згаданій земельній ділянці площею 0,090 га. Ці обставини ніким не заперечувалися. Згідно ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України 1990 року в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Аналогічні норми містяться і в чинному законодавстві України, зокрема згідно чинної ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно розяснень даних в пп. ґ п. 18 Постанови пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Згадані норми законодавства закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (Правовий висновок ВСУ в постанові від 13 квітня 2016 року в справі №6-253цс16). Незважаючи на те, що вказаний правовий висновок ґрунтується на нормах чинного законодавства, його слід застосувати у вказаній справі, оскільки аналогічні норми законодавства (ст.ст. 23, 30 ЗК України 1990 року) існували й на момент виникнення спірних правовідносин. З викладених вище обставин судом встановлено порушення прав позивачів на користування частинами земельної ділянки, необхідними для обслуговування отриманих у спадщину частин житлового будинку. Умовою порушення прав позивачів є одноосібне оформлення відповідачкою права власності на всю земельну ділянку під спільним будинком. Згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним у судовому порядку. Відповідно до вимог п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку. Відтак для захисту прав позивачів слід відновити становище, яке існувало до порушення їхніх прав і визнати недійсними державний акт про право власності на землю в частині посвідчення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області №39 від 31 березня 1999 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,090 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований будинок і тим самим позов задовольнити частково. Що стосується визнання недійсним рішення в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,067 га для ведення особистого підсобного господарства, то підстав для цього судом не встановлено, у звязку з відсутністю спору щодо права власності останньої на вказану земельну ділянку, коли порушених прав позивачів у цій частині не встановлено. Що стосується доводів сторони відповідача про порушення строків позовної давності під час звернення до суду з вказаним позовом, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з позову, наданих доказів та пояснень представника позивачів у суді, про порушення своїх прав (існування оспорюваного державного акту про право власності на землю та оскаржуваного рішення сільської ради на підставі якого цей державний акт видано) позивачі змогли дізнатися лише в грудні 2015 року, після отримання ухвали про відкриття провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання за набувальною давністю права власності на ? часину житлового будинку №38 по вул. Князя Святослава (Кірова) в с. Нові Петрівці, Вишгородського району Київської області. За таких умов строк позовної давності в даному випадку позивачами не пропущений. Доводи позову в цій частині ґрунтуються на вимогах Закону та відповідних доказах. З цих підстав порушені права позивачів підлягають захистові, а предявлений позов частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial