Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яка представляє інтереси малолітної дитини [PERSON] , 3-я особа, яка не заявляє своїх самостійних вимог - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департамента служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] проживає та зареєстрована\~\~у квартирі\~\~ [ADDRESS] на підставі права власності, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі прав, що підтверджується витягом від 06.06.2012 року. Разом з неї у вказаній квартирі зареєстровані також її син [PERSON] , муж [PERSON] та малолітня онука [PERSON] , представником якої є [PERSON] відповідач по справі. Однак, онука була тільки зареєстрована за вказаною адресою другим сином позивачки, батьком малолітьної [PERSON] , але разом зі своєю матерю фактично постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку тим, що малолітня дитина мешкає разом зі своєю матерю по вищевказаному адресу, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась. Представник 3 особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в судове засідання не з`явився, у направленому до суду клопотанні просив справу розглядати за відсутності представника, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства та із максимальним урахуванням інтересів малолітніх дітей. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів з ухваленням заочного рішення відповідно\~ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Конституція України\~у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За\~ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1\~ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої\~ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно витягу з Єдиного реєстру прав позивачу на праві власності належить 64/100 квартири [ADDRESS] . Як вбачається з Довідки про реєстрованих у житловому приміщенні осіб про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за вказаною адресою зареєстровано 4 особи: позивач - [PERSON] , син - [PERSON] , муж [PERSON] та малолітня онука [PERSON] . Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалося позивачкою [PERSON] , що відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі з її сином [PERSON] , а малолітня [PERSON] є її онукою. В судовому засідання встановлено, що малолітня онука позивачки [PERSON] , донька відповідачкі, була зареєстрована у спірній квартирі, але там ніколи не проживала. З моменту народження малолітня [PERSON] постійно мешкає зі своєю матерю за адресою: [ADDRESS] . Факт не проживання дитини за місцем реєстрації підтверджується актом №125 від 01.08.2018 року, складеного спеціалістом Служби у справах дітей по Шевченківському району ДССД ХМР, а також заявою мешканців під`їзду вказаного дому, які засвідчили, що починаючи з січня 2016 р. малолітня дитина та її батьки ніколи не проживали у квартирі [ADDRESS] , а також речі, яки належать дитині, у даній квартирі відсутні. Однак, згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням є недоцільним, оскільки дитина не має іншого житла. Суд критично оцінює вказаний висновок, оскільки він не підтверджений доказами відсутності іншого житла, не прийнятий до уваги Службою той факт, що малолітня дитина на протязі 4 років мешкає разом зі своєю матерю за адресою: [ADDRESS] , а також акта №125 обстеження спеціалістом Служби квартири від 01.08.2018 року, який підтверджує факт не проживання дитини за адресою: [ADDRESS] . Згідно з положеннями\~статті 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~\~будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак, за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 Цивільного кодексу України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 Житлового кодексу України\~слід дійти до висновку що положення статей\~383,\~391 Цивільного кодексу України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статей 405 Цивільного кодексу України, статей\~150,\~156 Житлового кодексу України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , вказуючи на те, що малолітня дитина більше 4 років, не проживає в квартирі, що порушує право позивача як власника нерухомого майна на реалізацію ним права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Відповідно до ч.ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved