Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] 16.12.2020р звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (надалі ПрАТ «СКМЗ»), відповідача у справі, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01 серпня 1979 року вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем, та 10 серпня 2020 року вона була звільнена на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком. При звільненні їй була видана трудова книжка, але не було проведено розрахунок по заробітній платі в розмірі 26613,50 грн. Лише 17.11.2020 року їй було виплачено заборгованість по заробітній платі в повному обсязі. У зв`язку з чим вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі, а саме, за період з 11.08.2020 р. по 17.11.2020 включно, в розмірі 23 620,06 грн. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність, задовольнити позовні вимоги та не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача ПрАТ «СКМЗ», який про дату, час і місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності зі ст.130 ЦПК України, в судове засідання не з`явився без повідомлення причини неявки. Відзив на позовну заяву, письмові, електронні докази та зустрічний позов до суду не надавав. Суд, згідно до ст.280 ЦПК України, з урахуванням міркування позивачки, вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, суд вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Приписами ч.1 ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 01 серпня 1979 року по 10 серпня 2020 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] , згідно до якої на підставі наказу ПрАТ «СКМЗ» №147 від 10.08.2020р остання звільнена з підприємства за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком, на підставі ст.38 КЗпП України. Як зазначила позивачка, і це жодним чином не спростовано відповідачем, розрахунок по заробітній платі у розмірі 26 613,50 грн було проведено з нею лише 17.11.2020 року. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 17 липня 2019 року у справі №639/4820/16-ц, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що відповідач повністю розрахувався з позивачкою лише 17.11.2020 року, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку позивачкою не пропущений. Виходячи з наданих позивачем розрахункових листів за червень та липень 2020 року, нарахована їй заробітна плата за ці місяці складає 5084,50 грн та 2187,88 грн відповідно. Таким чином, розмір середньоденного заробітку становить: 5084,50 грн.+2187,88 грн. (заробітна плата за 2 останні фактично відпрацьовані місяці) : 14+9 днів (кількість відпрацьованих робочих днів) = 316,19 грн. Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 цього Кодексу. Оскільки, відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника, для обрахунку середньої заробітної плати працівника має бути взято його середньоденну заробітну плату без відрахування податків. З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивачки у розмірі 316,19 грн та робочі дні з дати, наступної після звільнення позивачки (11.08.2020р) до дати фактичного розрахунку по заробітній платі (17.11.2020р). Згідно додатку до листа Мінсоцполітики №1133/0/206-19 від 29 липня 2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік», судом встановлена кількість робочих днів: у серпні - 20, у вересні - 22, у жовтні - 21, у листопаді 21. Виходячи з викладеного у серпні 2020 зараховуємо 14 днів, у вересні 2020 - 22 дні, у жовтні 2020 - 21 день, у листопаді 2020 - 11 днів. Таким чином, кількість робочих днів за період з 11.08.2020 до 17.11.2020 складає 68 днів. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що сума середнього заробітку за час затримки позивачці розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, складає 21 500,92 грн = (316,19 грн х 68 дні). На підставі ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на коисть позивачки понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial