Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом та просили суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що спадковий житловий будинок з надвірними спорудами під №31, який знаходиться в с. Мирне, Біляївського району Одеської області по вул. Леніна (теперішня назва вулиці Центральна), являється сумісною власністю подружжя [PERSON], померлої 25.03.2007 р. та [PERSON], померлого 25.06.2010 р., також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.02.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрованому в реєстрі за №2-242 на житловий будинок з надвірними спорудами під №31, який знаходиться в с. Мирне, Біляївського району Одеської області по вул. Леніна (теперішня назва вулиці Центральна), та складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані «А», загальною площею 50,00 кв.м., житловою площею 25,20 кв.м., та 1-4 огорожі, розташованих на земельній ділянці земель Мирненської сільської Ради, Біляївського району, Одеської області, розміром 0,05 гектарів, та визнати за позивачами право власності по 1/8 частині кожному на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 25.03.2007 року померла їхня матір [PERSON], 25.06.2010 року помер їхній батько [PERSON] Після їх смерті відкрилась спадщина на житловий будинок на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с.Мирне, вул. Леніна (теперішня вул. Центральна), 31, який являється сумісною власністю подружжя, так як придбаний в період шлюбу. Також земельна ділянка площею 2,90 га, яка знаходиться на території Мирненської сільської ради, ділянка №50 Біляївського району Одеської області, згідно державного акту виданого на ім`я матері [PERSON] При житті батьки говорили, що все майно, яке залишиться після їх смерті, щоб сторони успадкували на трьох в рівних частинах, так як всі троє зареєстровані за вказаною адресою. У червні 2017 року відповідач по справі заявив позивачам, що батько [PERSON] залишив заповіт на його ім`я на будинок і що він його оформив на себе ще у 2011 році та отримав свідоцтво про право на спадщину. Зараз відповідач вимагає, щоб позивачі звільнили будинок, бо він є власником. У звязку з чим позивачі звернулись до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], але їм було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду. У судове засідання [PERSON] не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, раніше у судових засідання на позові наполягав та просив його задовольнити у повному обсязі, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи без участі [PERSON], так як його інтереси представляє адвокат [PERSON] Позивач [PERSON] у судовому засіданні просив задовольнити позов та визнати за ним право власності на 1/8 частину житлового будинку від матері долі, яка по закону належить йому та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, при цьому у судових дебатах зазначив, що позивачам належить по 1/8 частини житлового будинку. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, при цьому представник відповідача не заперечувала проти позовних вимог в частині встановлення факту, що спадковий житловий будинок з надвірними спорудами під №31, який знаходиться в с. Мирне, Біляївського району Одеської області по вул. Леніна (теперішня назва вулиці Центральна), являється сумісною власністю подружжя [PERSON], померлої 25.03.2007 р. та [PERSON], померлого 25.06.2010 р., в іншій частині позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1ст. 4\~Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263\~ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41\~Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Судом встановлено, що 25.03.2007 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-ЖД № 501723, виданим 18.07.2017 року\~\~(а.с.7). 25.06.2010 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-ЖД № 501722, виданим 18.07.2017 року\~\~(а.с.8). Згідно свідоцтва поро укладення шлюбу серії І-НМ №337479 від 17.03.1981 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.03.1981 року (а.с.9). Згідно свідоцтв про народження серії І-НМ №337479 та серії ІІІ-ЖД №381201 [PERSON] та [PERSON] є батьками позивачів (а.с. 10, 11). Після смерті батьків залишилася спадщина на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Мирне, вул. Леніна (теперішня вул. Центральна), 31, який був ними придбаний в період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу від 22.02.1992 року (а.с.46). А також земельна ділянка площею 2,90 га, яка знаходиться на території Мирненської сільської ради, ділянка №50 Біляївського району Одеської області, згідно державного акту виданого на ім`я матері [PERSON] (а.с.16). Згідно заповіту від 17.02.2009 року посвідченого секретарем виконкому Мирненської сільської ради Біляївського району Одеської області [PERSON] (а.с.44), вбачається, що батьком сторін [PERSON] було складено заповіт на ім`я відповідача [PERSON] У звязку з чим, 16.02.2011 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №2-242 (а.с.17), згідно якого вбачається, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є [PERSON], спадщина на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними спорудами під №31, що знаходиться в с.Мирне, Біляївськогго району Одеської області по вул. Леніна (Центральна). Позивачі звернулися із заявою до Біляївської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак листом від 11.08.2017 року № 3058/02-14 (а.с.18) їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті їхньої матері [PERSON], померлої 25.03.2007 року, оскільки позивачами не надано оригіналів правовстановлюючих документів на ? частку в спільному майні подружжя набутого в період зареєстрованого шлюбу та рекомендовано звернутись до суду (а.с.18). Той факт, що вищевказаний житловий будинок дійсно належав померлим [PERSON] та [PERSON] та був придбаний ними в період шлюбу підтверджується наступними матеріалами справи: - договором купівлі-продажу житлового будинку від 22.02.1992 року посвідченого комітетом Мирненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 22.02.1992 року і зареєстрований в реєстрі за №10 на ім`я батька сторін [PERSON] (а.с.46); - довідками Мирненської сільської ради Біляївського району Одеської області, № 993 та №994 від 18.07.2017 року, у якій зазначено, згідно запису в по господарській книзі №15 Мирненської сільської ради за 2006-2010 року, особовий рахунок 737, мати [PERSON], яка померла 25.03.2007 року, та батько [PERSON], який помер 25.06.2010 року, дійсно були зареєстровані та проживали по день смерті за адресою: вул.Центральна (колишня Леніна), 31 с.Мирне, Біляївського району Одеської області (а.с.12), також на день їх смерті з ними за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: [PERSON] син, [PERSON], - син, [PERSON] син, [PERSON] невістка, [PERSON] онука (а.с.13); Положеннями ч. 3\~ст. 1268 ЦК України\~встановлено, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно положень\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до ст.\~1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз'яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування»\~№ 7\~від 30\~травня 2008\~року відповідно до ст.\~1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що оспорюванні позивачами свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.02.2011 року був виданий лише на ім`я [PERSON], який за змістом вказаного свідоцтва спадкує усе майно спадкодавця, а саме спадщина на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними спорудами під №31, що знаходиться в с. Мирне, Біляївськогго району Одеської області по вул. Леніна (Центральна). Разом з тим, вказане порушує права на спадкування [PERSON] та [PERSON] на майно, що залишилось після смерті їх матері. Діючим\~Законом України «Про нотаріат»\~не передбачено можливості скасування нотаріусом виданого ним попередньо свідоцтва. А видати ще одне свідоцтво про право на спадщину ще й [PERSON] та [PERSON] за умови, коли спадщина розподілена виключно між двома іншими спадкоємцями, теж не виявляється можливим. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд вважає за необхідне визначити також право на успадкування за позивачами по справі [PERSON] та [PERSON] та визначити частку, успадковану ними. Вирішуючи дане питання суд виходить з наступного. Оскільки вказаний житловий будинок був придбаний батьком [PERSON] в період шлюбу, який був зареєстрований 17.03.1981 року з матр`ю позивачів [PERSON] та являється сумісною власністю подружжя та частки у сумісно придбаному майні являються рівними, тому частина майна яка належить матері становить ? частину житлового будинку та повинна бути розподілена по закону між всіма спадкоємцями. У звязку з чим, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.02.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрованому в реєстрі за №2-242 на житловий будинок з надвірними спорудами під №31, який знаходиться в с. Мирне, Біляївського району Одеської області по вул. Леніна (теперішня назва вулиці Центральна), необхідно визнати частково недійсним, в частині визначення кола спадкоємців та частки. Розпоряджаючись власними процесуальними правами, позивачі у справі, крім вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зазначили також вимогу про визнання за ними права власності по 1/8 частині кожному на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: вул. Центральна (колишня Леніна), 31 с. Мирне, Біляївського району Одеської області. Вимога позивачів щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.02.2011 р. недійсним підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначено свідоцтво було видано відповідно до діючого законодавства, але у нотаріуса були відсутні відомості щодо часток майна спадкоємця, тому суд визнає вказане свідоцтво частково недійсним. Визначаючи свідоцтво частково недійсними, виникає необхідність визначити в якій частині кожен із спадкоємців спадкуватиме майно, тому вимога щодо визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/8 частині кожному на житловий будинок з надвірними спорудами огорожа під №31, який знаходиться в с. Мирне, Біляївського району Одеської області по вул. Центральна (колишня назва вулиці Леніна), За змістом ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою саме ефективного захисту прав особи. Ефективний захист прав спадкоємця можливий лише за умови, коли разом із поновленням його порушених прав не порушуються права інших спадкоємців. Згідно з ч. 2\~ст. 2 ЦПК України\~суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За приписами ч. 3\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пунктом 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування.

Outcome: partial