Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на житло посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві сумісної власності позивачам та відповідачам. Оскільки у позивачів та відповідачів виникли непорозуміння з приводу порядку користування вказаною квартирою, позивачі звернулись до відповідачів з проханням надати їм оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру, однак у наданні оригіналу зазначеного свідоцтва відповідачам було відмовлено. Позивачі звернулись до Відділу приватизації Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням надати їм дублікат свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, в чому позивачам також було відмовлено та рекомендовано прибути разом з усіма співвласниками вказаної вище квартири до Відділу приватизації Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло. У зв'язку з викладеним, позивачі просять суд визнати за ними право власності на 2/4 частини приватизованої квартири [ADDRESS] яка належить на праві спільної сумісної власності позивачам та відповідачам. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити та вказали, що підставою для звернення до суду із позовом є відсутність домовленості між співвласниками спірної квартири щодо користування нею та те, що оригінал правовстановлюючого документу знаходиться у відповідачів, а позивачі не мають до нього доступу, що є порушенням їх прав. Зазначали, що позивачі неодноразово звертались до відповідачів з приводу вирішення даного спору в добровільному порядку, однак згоди між собою так і не досягли. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили суду, що вони не відмовляються надати позивачам оригінал свідоцтва про право власності на житло, однак позивачі з даним проханням до відповідачів не звертались. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача [PERSON], в яких він вказав, що не заперечує щодо наявності у позивачів права власності на зазначену квартиру, однак позивачі самі не хочуть спільно із відповідачами з'явитися до Відділу приватизації Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло. Також в судовому засіданні повідомили, що спірна квартира перепланована і фактичний розмір житлової площі не відповідає розмірам, які вказані в технічній документації на вказану спірну квартиру. Крім цього відповідачі вказували на те, що вони не заперечують щоб позивачі проживали в спірній квартирі але жоден із них не бажає скористатися своїм правом на це, незважаючи на наявне рішення суду щодо вселення позивачів в спірну квартиру, яке не виконане з вини позивачів. Представник третьої особи КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського р-ну в м.Києві звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Відділу приватизації державного житлового фонду Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], пояснення позивачів та відповідачів, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.08.2013 року, виданій позивачу [PERSON], квартира [ADDRESS] приватизована згідно з розпорядженням органу приватизації від 02.06.1995 року №117 на чотирьох осіб (а.с.7). Відповідно до листа №21138 від 29.05.2012 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, 1/2 частина спірної квартири на праві власності зареєстрована за позивачами [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.8). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] зверталась до відповідачів з проханням щодо вирішення питання про надання оригіналу свідоцтва про право власності на житло, однак відповідачі вказали, що вказане звернення вони не отримували (а.с.5). Як на підставу своїх вимог позивачі посилаються на те, що у них немає доступу до правовстановлюючого документу на спірну квартиру, оскільки відповідачі його не надають, що і є підставою для задоволення позовних вимог та визнання за позивачами права власності на 2/4 частини в спільному сумісному майні сторін. З таким висновком позивачів суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Головним значенням поділу майна, що є у спільній сумісній власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК). Поділ може бути проведений як за договором між співвласниками, так і в судовому порядку. При поділі кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні. З цього слідує, що необхідною умовою здійснення поділу є попереднє визначення часток за домовленістю співвласників або в судовому порядку. Оскільки необхідною умовою поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, є попереднє визначення часток учасників у праві власності, при здійсненні поділу за ст. 372 ЦК слід керуватися правилами, які регулюють поділ майна, що є у спільній частковій власності (ст. 367 ЦК), а також виділ частки (ст. 364 ЦК), адже процедури виділу і поділу відбуваються на аналогічних засадах. Частиною 1 ст. 367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Позивачі не звертались до суду із вимогою про визначення їх частки спільному сумісному майні та виділ її в натурі, а просили визнати за ними право власності на майно, яке і так їм належить. Крім того, вказували на те, що у них відсутнє порозуміння щодо користування спірною квартирою з відповідачами, однак жодних доказів матеріали справи не містять, оскільки позивачами їх надано не було. Згідно із п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У зв'язку із відсутністю доказів, які б підтверджували посилання позивачів про відсутність домовленості між відповідачами щодо користування спірною квартирою чи того, що їм чиняться перешкоди у користуванні нею, суд вважає такі твердження передчасними. Також, як на підставу для задоволення позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони не мають доступу до правовстановлюючого документу на спірну квартиру, оскільки він знаходиться у відповідачів. Зазначене вище посилання позивачів як на підставу для визнання за ними права власності на належну їм частку в спільному сумісному майні до уваги судом не береться, оскільки як вже зазначалося вище, в матеріалах справи відсутні докази того, що їх право власності на частку в спільному сумісному майні будь - ким не визнається або оспорюється. Позивачі не надали жодного доказу втрати правовстановлюючого документу і доказу того, що вони не мають можливості підтвердити наявність права власності на частку в спірній квартирі не в судовому порядку. В такій категорії справ, на підтвердження своїх вимог позивач має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності. Крім цього, зі змісту позовної заяви вбачається, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру є і він не втрачений, а знаходиться в інших відомих позивачам осіб. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд звертає увагу на те, що сторони в судовому засіданні неодноразово вказували про можливість врегулювати свої відносини в досудовому порядку на що суд надавав їм відповідний час, але з невідомих причин, дане питання сторонами вирішено так і не було. Також суд звертає увагу на те, що сторони в судовому засіданні визнали факт того, що спірна квартира перепланована в результаті чого, змінилися розміри її житлової площі, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вони є передчасними та недоведеними жодним можливим та належним доказом і ґрунтуються лише на непідтверджених поясненнях позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed