Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про вселення, мотивуючи його тим, що зареєстрована за адресою [INFO], де до травня 2014р. постійно мешкала разом з матірю [PERSON] [PERSON] 2014р. вона захворіла та 29.05.2014р. потрапила до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», де знаходилась на стаціонарному лікуванні до 14.07.2015р. Власницею вказаної квартири раніше була її мати [PERSON], яка померла 30.05.2014р., тобто в той час, коли вона знаходилась в лікарні. Після виписки з лікарні в 2015р. вона не змогла потрапити до вказаної квартири, оскільки, як їй стало відомо, її брат [PERSON] змінив в квартирі замки та заселив туди сторонніх осіб-квартирантів. Ключів від квартири він їй не надав, до квартири її не впустив, з серпня 2015р. вона немає доступу до квартири, де було її постійне місце мешкання, тобто відповідач перешкоджає їй в користуванні спірною квартирою. Іншого житла вона не має. Просить вселити її до квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з квартири та зняття з реєстрації, який вточнив в ході судового розгляду, заявивши вимогу про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання втратившою право користування житлом та виселення, мотивувавши свої вимоги тим, що 30.05.2014р. померла їх з позивачкою мати [PERSON] За її заповітом, складеним 04.06.2013р. і посвідченим приватним нотаріусом ЗМНО за №408, він отримав у спадщину квартиру [ADDRESS], яка раніше належала його матері. Його право власності на спадкове майно посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.10.2015р. та зареєстровано у встановленому законом порядку. Таким чином, з вказаного часу він є єдиним власником спірної квартири. В даній квартирі, крім його матері, були зареєстровані його сестра [PERSON], її донька [PERSON] та її неповнолітні діти. [PERSON] та її двоє малолітніх дітей не проживали в квартирі станом ще на червень 2014р., оскільки місце їх фактичного проживання є місце проживання чоловіка [PERSON] та батька її дітей м.Запоріжжя, вул..Ентузіастів, 3/96. [PERSON] є членом сімї колишнього власника квартири і не є членом його сімї. Законодавство України не передбачає у випадку зміни власника квартири перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника. У звязку з цим позивачка підлягає виселенню. Виходячи з аналізу вимог ст. 383,391 ЦК України, ст.156 ЖК України, вважає, що право членів сімї власника будинку, квартири користуватись цим житлом може виникнути лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сімї якої вони є, із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. У звязку з цим [PERSON]А слід визнати такою, що втратила право користування спірною квартирою. Проживання та реєстрація цієї особи в належній йому квартирі само по собі є перешкодою у користуванні та розпорядженні його власністю. Просить усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю квартирою №80 будинку №19а по вул..Ентузіастів м.Запоріжжя шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою, і її виселення. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] первісні позовні вимоги підтримали повністю, проти зустрічного позову заперечували, пояснивши, що [PERSON] в травні 2014р. потрапила до психіатричної лікарні у звязку з психічним захворюванням. До цього моменту вона мешкала у квартирі за вищевказаною адресою разом з матірю. Вони були членами однієї родини та мешкали разом тривалий час ще з 90х років, як придбали цю квартиру. Після того, як вона потрапила до психіатричної лікарні, її мати 30.05.2014р. померла. До серпня 2015р. вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в лікарні. Коли вона виписалась, то поїхала до брата [PERSON] в село, однак її до будинку не впустила дружина брата, у звязку з чим вона поїхала до доньки [PERSON], яка на той час вже мешкала своєю сімєю в квартирі чоловіка. В неї не було ключів від спірної квартири, тому вона не змогла потрапити до неї. Деякий час мешкала у доньки, але там була своя родина і донька допомогла їй знайти інше житло кімнату в квартирі, де вона мешкає зараз. Брат їй ключів від спірної квартири так і не надав, вона намагалась потрапити туди, ходила до квартири разом з донькою, подругами, але в квартирі мешкали сторонні особи, яких впустив її брат, двері вони не відчинили, хоча у вікнах горіло світло. Також вона дізналась, що брат в порядку спадкування за заповітом набув право власності на спірну квартиру. Вважає, що брат перешкоджає їй в користуванні спірною квартирою. яка тривалий час була її місцем постійного проживання. Представник позивача також додала, що підстав для визнання позивачки втратившою право користування спірною квартирою немає, оскільки на протязі тривалого часу позивачка не могла користуватись нею з поважних причин спочатку знаходилась на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, а потім відповідач перешкоджав їй в користуванні квартирою, змінив замки на вхідних дверях, після виписки з лікарні ключів від квартири не надав. Той факт, що він на даний час є власником квартири, не впливає на право особи, яка постійно проживала та користувалась житлом як член сімї попереднього власника, продовжувати користуватись цим житлом, оскільки сама по собі зміна власника житла не впливає на це право, яке є сервітутним. Просять задовольнити їх первісний позов, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали повністю, зустрічний позов підтримали повністю та додатково суду пояснили, що дійсно позивачка проживала з 1995р. по травень 2014р. в спірній квартирі, яка належала на праві власності їх матері [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Саме він допоміг матері придбати вказану квартиру, куди заселились їх мати [PERSON], його сестра [PERSON] та донька останньої [PERSON], які були і є зареєстрованими за вказаною адресою. В подальшому [PERSON] вийшла заміж та переїхала до свого чоловіка, але продовжує разом з двома малолітніми дітьми бути зареєстрованою за вказаною адресою. На даний час спору між ним та [PERSON] щодо права користування спірною квартирою немає. [PERSON] мешкала в квартирі до травня 2014р., до того моменту, як потрапила до психіатричної лікарні. Коли він в травні 2014р. приїхав до спірної квартири, побачив, що [PERSON] знаходиться в неосудному стані, матір без свідомості лежала на полу. Як потім йому сказали лікарі, вже не один день. Світлану забрала швидка допомога і вона знаходилась з цього часу в стаціонарному відділенні психіатричної лікарні, а їх мати померла 30.05.2014р. Він здійснив її поховання і в період підготовки до похорон не зміг знайти ключі від вхідних дверей квартири, тому вимушений був змінити замок на вхідних дверях. Нових ключів від квартири він ні [PERSON], ні її доньці [PERSON] не давав, оскільки вони не просили його про це. В серпні 2014р. Світлану виписали з лікарні і він забрав її до себе до села, де мешкає з дружиною та сином в будинку, він запропонував [PERSON] окрему кімнату, догляд, її виписали під його розписку і він вважав себе відповідальним за сестру, тому мешкати в спірній квартирі не пропонував. [PERSON] через деякий час поїхала до м.Запоріжжя і більше не повернулась, при цьому ключів від спірної квартири він їй не давав. Потім вона потрапила знову до психіатричної лікарні, де знаходилась в стаціонарі до серпня 2015р. Після виписки в серпні 2015р. вона приїхала до нього в село, він знову пропонував їй мешкати у нього в будинку, вона не погодилась та поїхала до м.Запоріжжя, куди саме він не цікавився, ключів від спірної квартири знову не давав, оскільки вона не просила його про це. Вважає, що людина самостійно визначає що їй робити, де мешкати. Де мешкає [PERSON] на даний час йому невідомо. З серпня 2015р. вони н спілкувались, він не дзвонив доньці [PERSON], їх життям не цікавився. З приводу вселення до спірної квартири [PERSON] до нього не зверталась. Вперше він дізнався про її намір лише, отримавши копію її позову. Вважає, що ніяким чином, він не перешкоджав їй в користуванні квартирою, навпаки, вона, будучи зареєстрованою в ній, перешкоджає йому в користуванні та розпорядженні цією квартирою, право власності на яку він набув в жовтні 2015р. в порядку спадкування після матері за заповітом. Оскільки він є новим власником житла, а позивачка не є його членом сімї, вона втратила право користування спірною квартирою та підлягає виселенню. Просять в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала повністю, просить його задовольнити, проти зустрічного позову заперечила, пояснивши, що вона є донькою позивачки [PERSON] та племінницею відповідача [PERSON] Вона разом з матірю мешкала з 1995р. в спірній квартирі разом з бабусею [PERSON] Потім вона вийшла заміж і в 2007р. переїхала мешкати до свого чоловіка по вул..Ентузіастів, 3/96, де зараз і мешкає родиною, але разом з двома своїми малолітніми дітьми зареєстрована до теперішнього часу в спірній квартирі. В травні 2014р. мати захворіла та потрапила до психіатричної лікарні, бабуся померла. У неї особисто був ключ від спірної квартири, але коли після похорон бабусі вона прийшла до квартири, щоб узяти речі для матері, вона не змогла потрапити до квартири, оскільки замок на дверях був замінений відповідачем. Вона подзвонила дядьку [PERSON], вони посварились з цього приводу. З цього моменту ні вона, ні мати до квартири потрапити не можуть. Відповідач впустив туди квартирантів. Після виписки з лікарні вони ходили разом з матірю до квартири, у вікнах горіло світло, вона бачила жінку у вікні, але двері їм ніхто не відчинив. Після виписки мати деякий час пожила у неї, але у них велика родина і замало місця. Потім вони знайшли їй кімнату в квартирі, але там неспокійно, бо господар вживає алкогольні напої, влаштовує сварки. Вважає, що мати повинна мешкати в спірній квартирі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд встановив, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Запорізькій Товарній біржі «ТИТАН-ІНВЕСТ» 05.02.1996р., реєстровий №Н-883, належала матері сторін [PERSON], яка померла 30.05.2014р. в м.Запоріжжя. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] 13.10.2015р., реєстровий №477, вказана квартира з 13.10.2015р. по теперішній час належить на праві власності відповідачу [PERSON] Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.10.2015р. Позивачка [PERSON], 13.11.1973р.н., зареєстрована у вказаній квартирі з 25.04.1996р. по теперішній час. Також у спірній квартирі з 16.07.2009р. по теперішній час зареєстрована третя особа [PERSON], 20.12.1991р.н., з двома малолітніми дітьми [PERSON], 11.05.2010р.н., [PERSON], 10.12.2013р. Згідно епікризу КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР позивачка [PERSON], 13.11.1973р.н., знаходилась на лікуванні в стаціонарному відділенні вказаної лікарні з 29.05.2014р. по 26.08.2014р. з діагнозом шизофренія параноїдної форми, кататоно-параноїдний синдром, текучий процес, госпіталізована у звязку з загостренням. Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №364 позивачка [PERSON] проходила лікування в стаціонарному відділенні КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 10.09.2014р. по 14.07.2015р. з діагнозом шизофренія параноїдної форми, кататоно-параноїдний синдром, текучий процес. Судом встановлено, що [PERSON], будучи зареєстрованою за вказаною адресою, фактично мешкала в спірній квартирі з 1996р. до травня 2014р. як член сімї своєї матері [PERSON] Вказані обставини сторонами визнаються, тому відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Також сторонами визнається і не оспорюється, що після виписки з психіатричної лікарні позивачка [PERSON] в спірній квартирі не мешкає, ключів від квартири немає, замок на вхідних дверях був замінений відповідачем [PERSON] в травні 2014р., ключів від нового замка він позивачці не надавав, доступу до квартири остання немає. Вказані обставини також не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи відповідно до ст.61 ЦПК України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною відповідача [PERSON] Родиною вони мешкають в с.Кінські роздори. У чоловіка була мати [PERSON], яка разом з донькою [PERSON] мешкала в м.Запоріжжя в спірній квартирі. Чоловік допомагав матері купити квартиру, сплачувати комунальні послуги. Деякий час (більшу частину часу) мати чоловіка жила у них в селі, оскільки із донькою [PERSON] у них були конфлікти. Світлана відмовлялась допомагати матері, поводилась неадекватно. В травні 2014р. мати померла, а [PERSON] потрапила до психіатричної лікарні. Коли через деякий час чоловік забрав її з лікарні, вона мешкала у них в будинку. Чоловік пропонував залишитись їй назавжди, зробив ремонт в окремій кімнаті для неї. Але через деякий час [PERSON] поїхала до м.Запоріжжя і більше н повернулась. Потім вона знову потрапила до психіатричної лікарні. Чи приїздила [PERSON] до них після виписки в 2015р. вона не памятає, можливо, але вона її не проганяла. Квартиру матері за заповітом успадкував її чоловік. Зараз в квартирі ніхто не мешкає. Деякий час, пару місяців, мешкали сторонні люди. ЇЇ чоловік дуже порядна людина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є тещею [PERSON]. Їх родина мешкає в с.Кінські роздори, у неї окремий будинок. Вона часто приходить до доньки, зятя та онука. Зять порядна, добра дитина, піклується про онука, який є інвалідом. Він піклувався про свою мати, коли та була жива, допомагає їй та сестрі [PERSON]. Вона знала як мати зятя, так і знає [PERSON]. Мати постійно скаржилась на [PERSON], що та не допомагає їй, не бажає працювати. Світлана декілька днів гостювала у них в селі після першої виписки з лікарні. Олег пропонував їй залишитись мешкати у нього або купити їй окремий будинок, вона особисто пропонувала [PERSON] мешкати в її будинку. [PERSON] потім [PERSON] уїхала, знову потрапила до лікарні. Чи приїздила вона до [PERSON] після другої виписки, не памятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є подругою [PERSON] вже тривалий час, знає її родину - мати, доньку. Вони мешкали в квартирі [ADDRESS]. Вона також мешкає в цьому будинку, але в іншому підїзді. В травні 2014р. Світлана потрапила до психіатричної лікарні, мати її померла. Коли [PERSON] виписали, десь влітку 2015р., вона не змогла потрапити до своєї квартири, оскільки її брат [PERSON] змінив замок, до квартири не впустив, заселив туди квартирантів. Світлана приїхала до доньки, деякий час жила у неї, потім вони зняли їй кімнату. Вона спілкувалась зі [PERSON], яка скаржилась, що брат не впускає її до квартири. Вона разом із [PERSON] ходила до її квартири, у вікнах горіло світло, вони стукали, але двері їм не відчинили, через двері сказали, щоб вони йшли. Вона з подругами намагались допомогти [PERSON], давали їжу, одяг, оскільки після лікарні у неї нічого не було. Декілька разів вона ночувала у неї. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що знайома з [PERSON] вже багато років, їх будинку знаходяться поруч. Світлана до того, як потрапила до лікарні, мешкала в будинку №19а по вул..Ентузіастів. Коли вона потрапила до лікарні, померла її мати, а брат закрив квартиру, заселив квартирантів. Після виписки з лікарні в 2015р. Світлана до квартири не змогла потрапити, її не впускає брат. Вона мешкає на квартирі в дуже поганих умовах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є подругою [PERSON] вже тривалий час. Вона знала її мати, знає доньку, онуків. Коли вони мешкали на вул..Ентузіастів, 19а/80, вони часто ходили до них у гості. Про те, що у [PERSON] є брат [PERSON], вона ніколи не знала і не чула. В квартирі [PERSON] перестала мешкати з того часу, як потрапила до психіатричної лікарні, десь в травні 2014р. Потім вони не спілкувались, після лікарні вперше побачила [PERSON] влітку 2015р. Вона була в поганому стані, голодна, погано одягнута. Вона допомогла їй і дізналась, що [PERSON] не може потрапити до своєї квартири через те, що брат її туди не впускає, заселив квартирантів, ключів не дав. Світлана до теперішнього часу мешкає в іншій квартирі. А в спірній квартирі тривалий час мешкали сторонні люди. Вона, коли йшла повз будинку, бачила як у вікнах квартири №80, що на пятому поверсі, горить світло. Потім сусіди з підїзду сказали, що квартиранти виїхали, вона особисто бачила як хтось виїжджає з підїзду, де знаходиться квартира [PERSON] №80, це було 1-2 місяці тому. Відповідно до ст.3, 21,24 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні права і свободи. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. П.34 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, в ст.150,156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим ці правовідносини регулюються ст.401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зясувавши всебічно, повно, обєктивно та неупереджено обставини даної справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність, обґрунтованість та доведеність позовних вимог [PERSON] і незаконність, безпідставність та недоведеність зустрічних позовних вимог [PERSON] При вирішенні справи судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування позивачкою [PERSON], яка є членом сімї попереднього власника житла, квартирою №80 будинку №19а по вул..Ентузіастів м.Запоріжжя, яка належить на даний час на праві власності відповідачу [PERSON] Останній стверджує, що проживання та реєстрація позивачки у належній йому квартирі перешкоджає йому в здійсненні права власності. Виходячи із характеру та суті спірних правовідносин, суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, зокрема, що регулюють здійснення особою права власності та здійснення членом сімї власника права користування житлом власника. Так, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні без поважних причин. У звязку з цим зясуванню та доказуванню при вирішення даної справи підлягають такі обставини, як факт проживання (не проживання) позивачки в спірному помешканні, причини та період не проживання, наявність (відсутність) перешкод з боку відповідача, наявність (відсутність) порушення права власності відповідача, усунення яких він має права вимагати в обраний ним спосіб визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та її виселення. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] раніше належала на праві власності матері сторін [PERSON], позивачка [PERSON] вселилася до цього помешкання як член сімї своєї матері зі згоди останньої в 1996р., з цього часу була зареєстрована за вказаною адресою та фактично там мешкала до травня 2014р., користувалась житлом нарівні з власником матірю, ніякої угоди між ними щодо іншого порядку користування квартирою не укладалось. При постановленні рішення суд враховує, що в судовому засіданні сторони не оспорювали вказані обставини, у звязку з чим вони не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами. Зокрема, відповідач [PERSON] підтвердив, що позивачка постійно проживала в спірній квартирі разом з їх матірю як член її родини, вони користувались житлом нарівні, спірна квартира була постійним місцем мешкання позивачки. Таким чином, позивачка набула права користування спірним житлом, яке на протязі тривалого часу було постійним її місцем мешкання. Право користування позивачки спірною квартирою є сервітутним і відповідно до п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших ре таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України). Припинення (втрата) позивачкою права користування спірною квартирою як сервітутного повинно повязуватись виключно з підставами, передбаченими ст.405 або ст.406 ЦК України. В ході судового розгляду судом встановлено і це також не оспорюється сторонами у справі, у звязку з чим і не підлягає доказуванню іншими засобами, що в травні 2014р. позивачка потрапила до стаціонарного відділення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», де знаходилась на лікуванні до 14.07.2015р., з нетривалою перервою: 29.08.2014р. 10.09.2014р., тобто понад один рік. Також судом встановлено і не оспорюється сторонами, що після виписки з психіатричної лікарні позивачка не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки відповідач після смерті їх матері [PERSON] в травні 2014р. змінив замок на вхідних дверях, ключів від квартири позивачці, а також її доньці [PERSON], не надав, позивачка не мешкає в спірній квартирі до теперішнього часу. Таким чином, суд вважає, що, починаючи з травня 2014р. до теперішнього часу, позивачка [PERSON] не користується спірним житлом з поважних причин, оскільки з травня 2014р. по другу половину липня 2015р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, а після виписки вільно потрапити до квартири, яка є місцем її постійного проживання, не змогла через те, що відповідач змінив замок на вхідних дверях квартири, ключів їй не надав, заселив туди сторонніх осіб, що свідчить, на думку суду, про наявність перешкод з боку відповідача у вільному користуванні позивачкою її житлом, і також визнається судом як поважна причина відсутності позивачки у спірному помешканні понад встановлені строки. Виходячи з конкретних обставин даної справи, беручи до уваги, що вказане помешкання на протязі тривалого часу було постійним єдиним місцем мешкання позивачки, остання іншого житла немає, суд вважає, що перешкоджання відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] у вільному користуванні житлом порушує її право на житло, гарантоване міжнародними договорами та законодавством України, за захистом якого вона звернулась до суду. Обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права вселення передбачений діючим законодавством і відповідає характеру та суті спірних правовідносин. При постановленні рішення суд враховує, що відповідач [PERSON] вищевказаних обставин належними та допустимими доказами не спростовував, навпаки, таких обставин не заперечував, доказів на підтвердження наявності інших істотних обставин, які в силу вимог ст.406 ЦК України є підставою для припинення права позивачки користуватись спірним житлом, не надав. Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що після виписки з лікарні він пропонував позивачці мешкати у нього в будинку, але вона відмовилась, уїхала, не повідомивши куди саме, ключі від квартири у нього не попросила. При цьому, в судовому засіданні відповідач не заперечував, що ініціатором вирішення цих питань, зокрема, надання позивачці нових ключів від квартири, він особисто також не був, з цього приводу з позивачкою не спілкувався, куди вона поїхала і де мешкала не цікавився до теперішнього часу. Суд вважає такі доводи відповідача безпідставними, суперечливими, вони не впливають на вирішення даної справи, а свідчать лише про характер особистих взаємовідносин між сторонами, прояв їх волевиявлення. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивачка, починаючи з серпня 2015р. до теперішнього часу, не зверталась до нього з приводу вселення в квартиру, надання їй ключів, оскільки відсутність звернень позивачки до відповідача з приводу вселення, а також звернень до інших установ, посадових осіб щодо перешкоджання їй в користуванні квартирою також не впливає на вирішення даної справи. У випадку порушення прав, свобод та інтересів особа може безпосередньо звернутися до суду за захистом, що в даному випадку і було здійснено позивачкою. Крім того, факт звернення позивачки до суду з даним позовом підтверджує те, що вона не втратила інтерес до проживання в спірній квартирі. Заперечення відповідача проти первісного позову та доводи в обґрунтування зустрічного позову полягають в тому, що після смерті попереднього власника спірної квартири їх матері він в законному порядку набув право власності на цю квартиру, позивачка не є членом його сімї, тому втратила право користування спірним житлом. Таким чином, відповідач повязує втрату позивачкою права користування квартирою виключно із зміною власника житла. Суд вважає безпідставними вищевказані доводи відповідача [PERSON], оскільки відповідно до ч.5,6 ст.403 ЦК України у разі переходу права власності на житло, щодо якого встановлено сервітут, останній зберігає свою чинність для нового власника, не позбавляє його права володіння, користування та розпорядження цим майном, тобто сам по собі не є перешкодою у здійсненні права власності. Припинення сервітуту повинно відбуватись виключно з підстав, встановлених ст.405, 406 ЦК України. Зміна власника житла не передбачена ст.405, 406 ЦК України як підстава припинення права користування житлом, зокрема, і члена сімї попереднього власника. Визнання позивачки такою, що втратила право користування спірною квартирою та підлягає виселенню, тільки внаслідок того, що право власності на житло перейшло до іншої особи, є неправомірним та не відповідає природі спірних правовідносин, оскільки вона набула постійне сервітутне право на користування житлом. Інших обставин, які були б підставою для припинення позивачки права користування житлом в обраний ним спосіб захисту, відповідачем не зазначалось, зустрічні позовні вимоги такими обставинами не обґрунтовувались і в ході судового розгляду судом не встановлені. При постановленні рішення суд також враховує, що звертаючись до суду з зустрічними вимогами про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, відповідач [PERSON] як власник житла відповідно до вимог ст.3,10,60 ЦПК України, ст.15 ЦК України повинен довести суду, що його право власності, в даному випадку, є порушеним з боку позивачки за первісним позовом [PERSON] і що він має право вимагати усунення цих порушень в судовому порядку в обраний ним спосіб. [PERSON] відповідач [PERSON] та його представник не змогли суду пояснити, в чому саме полягає в даному випадку порушення його прав як власника житла з боку [PERSON], захисту якого він вимагає від суду. В ході судового розгляду судом встановлено, що [PERSON] особисто в спірному помешканні не зареєстрований та не мешкає, має інше постійне зареєстроване місце проживання, де мешкає з родиною, деякий час в квартирі мешкали сторонні особи, що відповідачем не заперечується, зараз в спірній квартирі ніхто не мешкає. Суд вважає, що за вказаних обставин само по собі проживання [PERSON] в спірній квартирі ніяким чином не перешкоджає та не порушує право [PERSON] на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Доводи відповідача про наявність у [PERSON] тяжкого психічного захворювання, що, на його думку є обєктивною перешкодою для її проживання в спірній квартирі, суд вважає безглуздими, оскільки позивачка недієздатною в силу психічного захворювання не визнана, тому самостійно на власний розсуд приймає рішення, вчиняє дії, несе відповідальність за них. При цьому, суд вважає необхідним вказати, що відповідачем безпідставно обрано такий спосіб захисту своїх прав усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання позивачки втратившою право користування житлом та її виселення. Одночасне заявлення вимоги про визнання втратившою право користування житлом та вимоги про виселення, з урахуванням конкретних обставин даної справи, а також законодавчо визначених підстав для цього, є недопустимим. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] з травня 2014р. по теперішній час в спірній квартирі фактично не мешкає, тому не може бути виселена. Ніяких обставин в обґрунтування наявності підстав саме для її виселення відповідач не зазначив і таких в ході судового розгляду встановлено не було. При вирішенні спору суд вважає необхідним враховувати\~й загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності й розумності, зважаючи на права та інтереси обох сторін у справі, враховувати заборону обмеження прав одних осіб за рахунок інших. Діюче законодавство дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися ним на власний розсуд. Проте власність на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Так, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким обмеженням слід вважати сервітутне право члена сімї власника користуватись житлом, що належить власнику, припинення якого повинно відбуватись виключно з підстав, встановлених законом. Це, в свою чергу, кореспондується з гарантованим громадянам правом на житло і встановленням заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В рішенні Європейського Суду з захисту прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька\~\~ та\~\~ Кривіцький проти України») наголошено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п.41); втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п.42); концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа\~вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних\~принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги\~при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (п.44). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги співмірність заявлених позовних вимог, їх обґрунтованість, враховуючи, що для позивачки спірне помешкання є єдиним постійним місцем мешкання на протязі тривалого часу, іншого місця про проживання вона немає, відповідач в даному помешканні не мешкає, має інше постійне місце проживання і не надав суду доказів на підтвердження того, що своїм проживанням в спірній квартирі позивачка перешкоджає йому в реалізації права власності, виходячи з принципів моральності, справедливості, розумності, суд вважає необхідним вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Підстав для усунення [PERSON] перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користуванні у вказаній квартирі та її виселення, суд не знаходить. На підставі вищевикладеного, первісний позов [PERSON] слід задовольнити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, беручи до уваги, що позивачка [PERSON] була звільнена від сплати судового збору за подання первісного позову, у звязку з його повним задоволенням суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір на користь держави в сумі 551,20грн.

Outcome: approved