Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із вказаним позовом, уточненим під час судового розгляду, просили суд визнати право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що відкрилося після смерті [PERSON], померлої 09.03.2001 року, за кожним із них у вигляді 9/50 часток домоволодіння, розташованого за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул. Грецька, буд.60, яке складається з частки житлового будинку літ.Б-1, а саме : коридор 3-2, житлові кімнати 3-3, 3-4, 3-5, сіни літ.б 1-1, тамбур літ.б 3-1, загальною площею 54, 9 кв.м., житловою площею 30, 2 кв.м., сарай літ.Д-1, 1/3 частка убиральні літ.Ж-1, гараж літ.Л-1. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог зазначили наступне. Їх матері [PERSON], яка померла 09.03.2001 року, належала 4/25 часток домоволодіння №60 розташованого по вул. Грецькій у м. Маріуполі на підставі заповіту, посвідченого Міською нотаріальною конторою м.Маріуполя 12 вересня 1947 року за реєстровим №8629, на якому Міською нотаріальною контрою м.Маріуполя вчинено виконавчий напис від 12.09.1952 року за реєстровим №13501, зареєстрованого у Жданівському міському бюро технічної інвентаризації 20.05.1953 року за №1479. За інформаційною довідкою МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 10.07.2017 року за №1890 на земельній ділянці був знесений житловий будинок Літ.А-1, у звязку з чим рішенням Жовтневої районної адміністрації від 9.09.1987 року за №10 були затверджені (в новій редакції) ідеальні частки внаслідок чого частка спадкодавця [PERSON] в цифровому вимірі змінилася з 4/25 на 9/25 вказаного домоволодіння у звязку з чим документ, який підтверджує право власності спадкодавця на частку домоволодіння (заповіт з виконавчим написом) підлягав обміну за життя спадкодавця. При цьому 9/25 часток житлового будинку №60 по вул. Грецькій у м. Маріуполі, що складаються з частки житлового будинку літ.Б-1, а саме : коридор 3-2, житлові кімнати 3-3, 3-4, 3-5, сіни літ.б 1-1, тамбур літ.б 3-1, загальною площею 54, 9 кв.м., житловою площею 30, 2 кв.м., сарай літ.Д-1, 1/3 частка убиральні літ.Ж-1, гараж літ.Л-1, які належали спадкодавцю [PERSON], фактично не змінилися. Вони є спадкоємцями за законом спадщини матері, яку прийняли, так як фактично проживали зі спадкодавцем, вступили в управління та володіння вказаним спадковим майном. 5.07.2007року, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, вони звернулися до Першої маріупольської державної нотаріальної контори, але їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадщину, внаслідок чого вони звернулися до суду з позовом за захистом порушеного права. \~ \~ \~ \~В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву про підтримку позовних вимог, та розгляд справи у її відсутність за участю представника. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON], представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та надані докази. Представник відповідача - Маріупольської міської Ради в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, просив суд розглянути справу на підставі наданих письмових пояснень, в яких позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки спадкодавець [PERSON] за життя, не провівши обміну, не отримала документ, який підтверджує її право власності на 9/25 часток спірного домоволодіння та не здійснила державну реєстрацію. При зазначених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися до суду, оскільки в матеріалах справи мається достатньо доказів для вирішення по суті спірних правових відносин. Враховуючи позицію сторін, дослідивши письмові матеріали справи, інвентарну та правову справи на домоволодіння, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, за якими вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12\~ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Із документів, досліджених судом, які містяться в інвентарній справі №14264 на будинок №60 по вул.Грецькій (колишня вул.К.Маркса) в м.Маріуполі встановлено наступне. \~ \~ \~ \~За рішенням народного суду від 26.09.1924 року у справі №249-213, висновку Міськжитлоуправління м.Жданова, довідки Жданівського БТІ від 2.04.1949 року, вбачається, що частина вказаного житлового будинку належить на праві особистої власності [PERSON]. Набуття [PERSON] права власності на домоволодіння не суперечило вимогам закону, оскільки за ст.54 ЦК Української РСР 1922 року, що діяв на той час, предметом приватної власності могли становити: не націоналізовані будівлі, підприємства торгові, підприємства промислові, що мають найманих робітників не вище передбаченої особливими законами кількості; знаряддя та засоби виробництва, гроші, цінні папери та інші цінності, в тому числі золота і срібна монета та іноземна валюта; предмети хатнього вжитку, господарства та особистого споживання, товари, які продавати законом не заборонено, і всяке не вилучене з приватного обороту майно. Згідно заповіту, посвідченого Міською нотаріальною конторою м.Маріуполя 12 вересня 1947 року за реєстровим №8629, [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON]. На заповіті Міською нотаріальною контрою м.Маріуполя вчинено виконавчий напис від 12.09.1952 року за реєстровим №13501 та здійснена реєстрація у Жданівському міському бюро технічної інвентаризації 20.05.1953 року за №1479, які свідчать про те, що спадщини [PERSON], у тому числі будинок №60 по вул.Грецькій ( колишня вул.К.Маркса) , яка померла 17.12.1951 року, перейшла у власність [PERSON]. На підставі наведених виконавчого напису та здійсненої реєстрації, за висновком про реєстрацію домоволодіння Міськжитлоуправлінням м.Жданова визнане за [PERSON] право власності на 9/25 часток домоволодіння №60 по вул.Грецькій (колишня вул.К.Маркса), а за договором фактичного користування між співвласниками будинку від 14.05.1953 року, посвідченого нотаріусом, визначені обєкти домоволодіння за кожним із співвласників. За договором дарування від 27.07.1953 року, посвідченого нотаріусом, до [PERSON] у власність перейшли 5/25 часток домоволодіння №60 по вул.Грецькій (колишня вул.К.Маркса), передані [PERSON] у дар, залишок останньої у будинку склав 4/25 частки. Згідно висновку Жданівського міського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію домоволодіння від 24.08.1987 року, внаслідок знесення будинків Літ.А, Літ.В, здійснено визначення часток залишку співвласників домоволодіння №60 по вул.Грецькій (колишня вул.К.Маркса), внаслідок чого частка [PERSON] у домоволодінні збільшилась до 9/25, на яку за життя [PERSON] не отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок. Слід зазначити, що не отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на житловий будинок не позбавило її права власності на частку спірного домоволодіння, набутого нею у власність в 1952 році, оскільки за п.п.10,23 додатку №1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, якщо будівля збудована до 1941 року, матеріалами, що свідчать про закінчення будівництва і введення її в експлуатацію є інвентаризаційні документи та до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР відносяться заповіти з нотаріальними написами про право на спадщину. За інформаційною довідкою МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 10.07.2017 року за №1890, з матеріалів інвентаризаційної справи за №14264 було встановлено, що рішенням Жовтневої районної адміністрації від 9.09.1987 року №10 були затверджені ідеальні частки, таким чином частка [PERSON] складає 9/25 частин домоволодіння. Згідно технічної інвентаризації проведеної 8.06.2017 року встановлено, що 9/25 часток домоволодіння, розташованого за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул. Грецька, буд.60, належних [PERSON], складається з частки житлового будинку літ.Б-1, а саме : коридор 3-2, житлові кімнати 3-3, 3-4, 3-5, сіни літ.б 1-1, тамбур літ.б 3-1, загальною площею 54, 9 кв.м., житловою площею 30, 2 кв.м., сарай літ.Д-1, 1/3 частка убиральні літ.Ж-1, гараж літ.Л-1. Згідно свідоцтв про народження серії ІІ-НО №313821, актовий запис 251 та ІІ-НО №295904 актовий запис 252, батьками [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], яка померла 9.03.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №618733 (актовий запис №509), виданим 11.06.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Маріуполя. Таким чином, після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі і на частину вищезазначеного житлового будинку з господарськими спорудами. За ст.529 ЦК України ( в редакції 1963 року), що діяла на час спірних правових відносин при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти, дружина і батьки померлого, отже спадкоємцями спадщини померлої [PERSON] є діти [PERSON], [PERSON] Статтею 548\~ЦК України\~1963\~року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549\~ЦК України\~1963\~року дією, що свідчить про прийняття спадщини є фактичний вступ в оперативне управління та володіння спадковим майном. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] на день смерті матері постійно проживали з нею, не писали заяв про відмову від прийняття спадщини, навпаки вступили в управляння та володіння спадковим майном та 5.07.2007 року звернулися до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із спільною заявою про прийняття спадщини, отже за п.1 ч.1 ст.549 ЦК України 1963 року вони прийняли спадщину, а за ч.2 ст.548 ЦК України 1963 року спадщина визнається належною спадкоємцям з моменту відкриття спадщини. Постановами нотаріуса від 3.08.2017 року №2221/02-31, №2221/02-14, позивачам [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки не надано документів щодо підтвердження права власності спадкодавця [PERSON] на вказану частку домоволодіння. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 3 вказаного вище Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене у передбаченому законом порядку до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У даному випадку таким правом скористалися позивачі [PERSON] та [PERSON], звернувшись до суду з позовною заявою. Таким чином, відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за законом, за відсутності інших спадкоємців, наведена частина спірного домоволодіння має перейти у власність до позивачів, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, а тому їх вимоги за даним позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позивачі не наполягали на стягненні сплаченого судового збору, його стягнення суд вважає недоцільним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved