Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 07 листопада 2002 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб у відділі ДРАЦС Перечинського РУЮ Закарпатської області, актовий запис №49. Від даного шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO]. Однак подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, з приводу чого між ними неодноразово виникали сварки. Оскільки з 2013 року фактичні шлюбні відносини між ними припинилися взагалі і з цього часу вони проживають окремо один від одного, а син за їх спільною згодою постійно проживає разом з нею, враховуючи, що вона сімейні відносини з відповідачем відновити не бажає, тому просить шлюб між ними розірвати, а дитину залишити на подальше проживання та виховання при ній. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та просила не надавати строк для примирення. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, однак подав заяву, у якій просить справу розглянути без його участі та не надавати строк для примирення, проти позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 07 листопада 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], актовий запис №49. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, оскільки вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок, з 2013 року разом не проживають, спільне господарство не ведуть, а отже шлюб між ними існує лише формально. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та їх малолітній дитині, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Крім цього, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, мають проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Також вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). З врахуванням вищевикладеного, а також визнання позову відповідачем, суд вважає, що дитину після розлучення слід залишити проживати при матері [PERSON] Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved