Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що їй [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі Договору дарування, посвідченого 23.09.2002 року приватним нотаріусом Банковською Ю.В., реєстровий № 2474. В належному позивачці житловому будинку зареєстрований відповідач - [PERSON], який за місцем реєстрації не проживає з січня 2014 року, не оплачує житлово-комунальні послуги. У зв'язку з реєстрацією відповідача в належному позивачці житловому будинку, остання позбавлена можливості повноправно розпоряджатися належним їй на праві власності будинком. Договір про користування спірним будинком між позивачкою та відповідачем не укладався. У зв'язку з вищевикладеним, позивачка просить суд задовольнити її вимоги та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та розглянути справу без фіксації судового процесу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, просили розглянути справу у його відсутність. Вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивача не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими позивачкою, копії яких знаходяться в матеріалах справи, а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні. [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування, посвідченого 23.09.2002 року приватним нотаріусом Банковською Ю.В., реєстровий № 2474. Право власності позивачки на вказаний будинок зареєстровано на ім'я [PERSON] в БТІ м. Запоріжжя реєстраційний № 34 від 26.11.2002 року. Також на житловий будинок мається технічний паспорт. Згідно довідки № 112 та № 113 від 19.02.2015 року, яка видана Новоолександрівською сільською радою Запорізького району Запорізької області вбачається, що відповідач [PERSON] 1979 р.н.. зареєстрований за адресою:, [ADDRESS] з січня 2014 року не проживає. Статтею 319 ЦК України встановлено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати , закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 405 ЦК України лише члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Питання проживання членів сім'ї власника житла, врегульовано ст.ст. 810-826 ЦК України, в яких передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Ч. 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, згідно з якою до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони дійсно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 7 зазначеного Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення. Яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved