Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Мотивували свої вимоги тим, що 25 листопада 1996 року вони набули у спільну сумісну власність згадану вище квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дочірнім підприємством «Пересувна механізована колона 74» Державного підприємства «Львівводбуд». Зауважують, що оригінал свідоцтва ними втрачено. Для виготовлення дублікату вони звернулися до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» і до ДП «Пересувна механізована колона 74». Зазначають, що ухвалою Господарського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року у справі № 6/315-7/123 ДП «Пересувна механізована колона 74» ВАТ «Львівводбуд» ліквідовано, правонаступники такого відсутні. Враховуючи наведене, вони не можуть виготовити дублікат правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на квартиру для подальшого її відчуження. Враховуючи наведене, просять позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 19 червня 2020 року матеріали позовної заяви залишено без руху, позивачам надано десятиденний строку з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній. 28 липня 2020 року позивач [PERSON] подала до суду клопотання, яким вона усунула недоліки позовної заяви та виконала вимоги ухвали судді від 19 червня 2020 року. Ухвалою судді від 20 серпня 2020 року матеріали позовної заяви залишено без руху, позивачам визначено попередній розмір судового збору за позовні вимоги майнового характеру у сумі 10510 грн., надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для доплати судового збору. 15 вересня 2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання яким вона усунула недоліки позовної заяви та виконала вимоги ухвали судді від 20 серпня 2020 року. Ухвалою судді від 16 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20 жовтня 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, у якій він визнав позовні вимоги та просив розгляд справи проводити за його відсутності. Ухвалою від 21 жовтня 2020 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачі та їхній представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак остання 21 жовтня 2020 року подала до суду клопотання, у якому просила проводити судовий розгляд за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання явку повноважного представника не забезпечив, однак 20 жовтня 2020 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява, у якій він просив розгляд справи проводити за його відсутності. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачі стверджують, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказана обставина стверджується дублікатом свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 25 листопада 1996 року, виданим 12 липня 2019 року директором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» Мартинишин Г.Й. Як зазначають позивачі, вони позбавлені можливості отримати дублікат, оскільки Дочірнє підприємство «Пересувна механізована колона 74» ВАТ «Львівводбуд» ліквідована, а правонаступник такої відсутній. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20 грудня 2012 року у справі № 6/315-7/123 ДП «Пересувна механізована колона 74» ВАТ «Львівводбуд» ліквідоване. Відповідно до ч. 8 ст. 63 ГК України у випадках існування залежності від іншого підприємства, передбачених статтею 126 цього Кодексу, підприємство визнається дочірнім. З цього приводу слід зазначити, що як вбачається з відомостей ЄДРПОУ, засновником та власником ДП «Пересувна механізована колона 74» було ВАТ «Львівводбуд», яке станом на сьогодні не припинене і не перебуває в процесі припинення. Однак позивачі не зверталися до ВАТ «Львівводбуд», як до засновника і власника ДП «Пересувна механізована колона 74» з метою виготовлення дублікату свідоцтва про право власності на квартиру. Згідно з листом Державної реєстраційної служби України № 12-06-15-13 від 15 січня 2013 року за загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа лише суб`єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. При цьому втрата чинності нормативно-правовим актом, на підставі якого відповідний суб`єкт видавав документ, не є підставою для відмови у видачі дубліката документа. Єдиною підставою, за наявності якої видача дубліката документа не може бути здійснена суб`єктом, який видав такий документ, є ліквідація (припинення діяльності) такого суб`єкта. У такому випадку видача дубліката документа здійснюється правонаступником відповідного суб`єкта або архівною установою (якщо передбачається передача документів до архіву). Так, позивачами не надано суду доказів звернення до відповідної архівної установи для отримання дубліката свідоцтва про право власності. При цьому позивачі повідомили, що вони зверталися до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» для отримання дублікату свідоцтва про право власності. Однак доказів на підтвердження даної обставини, а також будь-якої інформації про відповідь ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на це звернення позивачами надано суду не було. Суд враховує, що дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, право власності на яку просять визнати позивачі, виданий 12 липня 2019 року директором ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» [PERSON] . Згаданим вище листом Державної реєстраційної служби України зазначено також, що до 1 січня 2013 року оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності проводилось, зокрема, органами місцевого самоврядування відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445, яке втратило чинність з 1 січня 2013 року. Припинення повноважень органів місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є наслідком припинення в цілому діяльності таких органів, а тому у випадку втрати чи зіпсування такого свідоцтва видачу його дубліката здійснює відповідний орган місцевого самоврядування. Враховуючи наведене, позивачі не позбавлені права звернутися до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на згадану квартиру. Слід також зазначити, що позивачі покликаються на те, що оригінал свідоцтва про право власності на квартиру ними був втрачений. Однак вони не надають жодних доказів на підтвердження втрати згаданого документа, а також доказів на підтвердження вчинення дій, спрямованих на пошук такого. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З аналізу вказаної статті вбачається, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа, позивачем у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10 травня 2017 року у справі № 910/13348/15. З огляду на зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що право власності позивачів на квартиру [ADDRESS] ніким не оспорюється і не порушується, вони не позбавлені можливості звернутися до компетентних осіб для отримання дубліката свідоцтва про право власності на вказане майно. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивачі мотивували свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачами стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed