Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом, згідно якого, прохали визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] та малолітнього [PERSON] В подальшому позовні вимоги були уточнені в частині звернення вказаних вимог лише до [PERSON] На обґрунтування позову зазначили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1999 року виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ДП «Придніпровське житлово-комунальне об'єднання», [PERSON] та її матері, [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. В квартирі, крім позивачів, зареєстрований племінник - [PERSON] [INFO] та його малолітній син, [PERSON], що підтверджується довідкою № 3/13747 від 15.05.2018 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі, але не проживає в ній з 2016 року. Позивачі наразі не пов'язані спільним побутом з племінником, не ведуть спільного господарства, відсутні будь-які взаємні права та обов'язки. Договір оренди між сторонами не укладався. Реєстрація відповідача та його малолітнього сина порушує права позивачів як власників, оскільки при нарахуванні комунальних платежів за користування комунальними послугами розрахунок здійснюється з кількості осіб, які зареєстровані у квартирі, що обтяжує їх матеріально, та потребує додаткових витрат по їх сплаті. Крім того, позивачі мають намір продати квартиру, однак реєстрація відповідача перешкоджає їм вільно розпоряджатися житлом. Зазначають, що відповідач виїхав з квартири, забрав свої речі, повернув позивачам ключі від квартири та повідомив, що переїжджає на постійне місце проживання до Криму, обіцяв знятись з реєстраційного обліку. Особистих речей відповідача та малолітньої дитини у квартирі немає, відповідач не виконує обовязки по оплаті комунальних послуг. Перешкод у користуванні квартирою відповідачу та його малолітній дитині позивачі не чинили. У судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнений позов підтримала повністю з підстав, зазначених у його мотивувальній частині, вказала, що всі докази на обґрунтування заявленої вимоги нею надані. Позивачка [PERSON] надала суду заяву, згідно якої, прохала розгляд справи проводити за її відсутності, на заявлених вимогах наполягає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, причини неявки не повідомив. Представниця третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради у судовому засіданні заперечувала проти позбавлення права користування житловим приміщенням малолітньої дитини, щодо тотожних вимог, заявлених до [PERSON], не заперечувала. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 3гідно ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 Житлового кодексу України), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 Цивільного кодексу України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровано 4 особи - позивачки [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] та малолітній [PERSON] [INFO], факт тривалого непроживання відповідача та його малолітнього сина підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах - воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Вказаному кореспондує й рішення ЄСПЛ «Садов'як проти України», де зазначено, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Національні суди повинні ретельно розглянути наявні аргументи щодо пропорційності такого втручання та надати належне обґрунтування (ст. 8 Конвенції, заява № 17365/14, від 17 травня 2018 року). Рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку з відсутністю її в ньому без поважних причин понад один рік відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. 16, 27 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, надані сторонами докази у їх сукупності, примат інтересів дитини над інтересами повнолітніх осіб, баланс вірогідностей як критерій доказування у справах цивільної юрисдикції, суд не вбачає за можливе позбавити права користування житлом відповідача [PERSON], оскільки це потягне за собою несприятливі наслідки для його малолітнього сина [PERSON], який в силу свого віку не здатен самостійно, без участі батька, реалізувати своє право користування житлом та забезпечити собі належні умови проживання. Залишення права користування квартирою лише малолітньому [PERSON] суперечитиме положенням ст. 29 ЦК України, викладеним правовим позиціям ЄСПЛ, Конвенції про права дитини та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, положенням Закону України «Про охорону дитинства». Позивачами не надано належних доказів тих обставин, на які вони посилаються, а саме виїзду відповідача на постійне проживання до Автономної Республіки Крим, наявності у його малолітньої дитини іншого житла. Захист порушеного права позивачів шляхом позбавлення права користування квартирою єдиного з батьків малолітньої дитини є непропорційним характеру порушення, таке порушення може бути усунуте низкою способів, що не зачіпають права малолітнього. За таких обставин, заявлений позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. У зв'язку з прийняттям рішення про відмову в позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed