Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання за ними права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], а саме визнання за [PERSON] на Ѕ частину зазначеного житлового будинку як спільне майно подружжя та по Ѕ частині даного житлового будинку за кожним з позивачів в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Свої вимоги мотивують тим, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] Отсанні перебували в шлюбі з січня 1976 року. В період спільних відносин вони набули у власність майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина. Останні, як спадкоємці першої черги за законом звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте постановою державного нотаріуса від 19 квітня 2018 року їм було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на зазначений житловий будинок, оскільки позивачі спадщину прийняли фактично, але лише позивач [PERSON] зверталася з заявою щодо юридичного оформлення спадкових прав і нотаріусом раніше було прийнято рішення про порядок спадкування, коли єдиною спадкоємицею є [PERSON] У зв'язку з чим вони вимушені звернутись до суду за захистом своїх прав власності на спірне домоволодіння. В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, від них надійшли заяви, в яких вони просять справу слухати у їх відсутність, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник Кияницької сільської ради Сумського району в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином , надав суду заяву, про те, що справу просить розглядати у його відсутність, проти позову заперечень не має. Завідувач Сумської районної державної нотаріальної контори Блошенко В.І. направила до суду заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність їх представника. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 10 січня 1976 року. Під час подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 12). Перебуваючи у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок у [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 07.02.1989 року, який виданий виконавчим комітетом Кияницької сільської ради народних депутатів, відповідно до якого право власності було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 21-22). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який втратив чинність з 1 січня 2004 року) та ст. ст. 60-65 Сімейного кодексу України встановлено, що будь-яке майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Тобто суд вважає, що вимога про визнання права власності за [PERSON] на Ѕ частину зазначеного житлового будинку підлягає повному задоволенню. [INFO] помер [PERSON]. Що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі й на Ѕ частину зазначеного житлового будинку. Відповідно до довідки Кияницької сільської ради № 638 від 22.08.2006 року встановлено, що [PERSON], що помер [INFO] до смерті, на день смерті постійно проживав та був зареєстрований за місцем проживання в [ADDRESS]. Разом з ним постійно проживали та були зареєстровані дружина [PERSON], донька [PERSON], онука [PERSON] та син [PERSON] Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняли дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON], так як до смерті, на день смерті спадкодавця проживали разом з ним та були зареєстровані за місцем проживання. Заповіт від імені [PERSON] виконкомом сільської ради не посвідчувався (а.с. 26). Позивачі звернулися до Сумської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом на зазначений житловий будинок, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с. 14). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов : якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 527, 529, 530 ЦК УРСРС (1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року. Передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності за [PERSON] та [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], по Ѕ частині з кожним, підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved