Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання за ними права на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації; зобов'язання Винниківську міську раду укласти з ними договір житлового найму та видати ордер на квартиру [ADDRESS] м. Львів-Винники; визнання недійсним ордеру № 2447 від 22.03.2005р., виданого виконавчим комітетом ВМР на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та визнання недійсним рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 23.09.2005р. на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 19.12.1996р. Львівською обласною будівельною фірмою «Львівсільбуд» на ім'я [PERSON] видано охоронне свідоцтво № 15 на квартиру [ADDRESS]. У відповідності до протоколу загальних зборів черговиків 82-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] у м. Львів-Винники від ВАТ «Львівоблсільбуд» і АТ «Галичфарм» від 05.03.2002р., був створений комітет черговиків по завершенню будівництва і здачі його Державній технічній комісії. Кожний черговик в свою чергу підписав заяву, у якій дав згоду на завершення внутрішньо-будівельних робіт закріпленої квартири та загально будинкових комунікацій за власні кошти і з власною трудовою участю. На спільному засіданні правління і профкому ВАТ «Львівсільбуд» 14.08.2003р. був затверджений розподіл квартир за вищевказаною адресою, а сім'ї позивачів виділено квартиру [ADDRESS]. Відтак, практично з 2002 року під час проведення ремонту вони поселились в цю квартиру і з цього часу проживають в ній, однак 24.09.2004р. ВАТ «Львівський каменеобробний завод» подав до Господарського суду Львівської області позов, предметом якого була квартира [ADDRESS]. В процесі розгляду цього спору, 22.12.2004р. суд затвердив мирову угоду, за змістом якої спірну квартиру закріплено за черговиком [PERSON] 22.03.2005р. на його ім'я видано ордер на квартиру, однак 03.08.2005р. Вищий господарський суд України скасував ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції про затвердження мирової угоди, а справу передав на новий розгляд. Під час нового розгляду справи, ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.11.2005р. провадження у справі припинено у зв'язку з відмовою позивача від позову, однак, незважаючи на це, після скасування ухвали про затвердження мирової угоди, 23.09.2015р. на ім'я відповідачів видано свідоцтво про право спільної сумісної власності. За таких обставин, ордер та свідоцтво, які видано на підставі скасованого судового рішення, вважають їх недійсними, а себе, відповідно, вважають такими, що набули права власності на цю квартиру, оскільки проживають в ній з 2002 року, та після цього, відкрито і безперервно користується нею на протязі більш як десяти років. Набуття права власності в даному випадку відбувається за рішенням суду, з приводу чого пред'явили згаданий позов. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] згідно належної довіреності від 13.05.2015р. [PERSON] позовні вимоги підтримала. Дала пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Інші позивачі в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, скерували до суду заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача - ВМР згідно належної довіреності Винничук А.М. в судовому засіданні зазначив, що не вважає Винниківську міську раду належним відповідачем у даній справі, а відтак, права позивачів цим відповідачем не порушувались. Відносно позовних вимог покладається на розсуд суду, однак просить врахувати, що на час видачі оспорюваних документів, у ВМР були всі наявні для того підстави. Разом з тим, заперечив обґрунтованість вимоги про зобов'язання укласти договір житлового найму та видачі ордеру на житло, оскільки такими повноваженнями на даний час Винниківська міська рада не наділена. Відповідач [PERSON], а також його повноважний представник згідно належної довіреності від 09.04.2015р. [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від останньої надійшла заява, в якій просить суд слухати справу у їх відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Попередньо надавали в судовому засіданні усні пояснення, також представник скерувала до суду заперечення проти позову. Так, у квітні 2006р. [PERSON] звертався до суду з вимогою визнати недійсним рішення ВК ВМР № 93 від 15.03.2005р. «Про закріплення квартири та видачу ордеру черговику ВАТ «Львівський каменеобробний завод» в будинку квартири [ADDRESS], яким закріплено за черговиком ВАТ «Львівський каменеобробний завод» [PERSON] 3-кімнатну квартиру за вказаною адресою на сім'ю з трьох чоловік. Такий позов постановою Личаківського районного суду м. Львова від 08.06.2006р. залишено без задоволення, і в подальшому, з таким рішенням погодились суди апеляційної та касаційної інстанції. Відтак, на даний момент є чинним рішення ВК ВМР від 15.03.2005р. № 93 та згідно ордеру, на цю квартиру 23.09.2005р. видано свідоцтво про право власності. Крім цього, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.06.2005р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21.11.2005р., у задоволенні позову [PERSON] про визнання права на отримання спірної квартири відмовлено. Що стосується посилань позивача на закриття провадження у справі, яку розглядав Господарський суд Львівської області, то на той час в місцевому суді розглядався спір відносно права позивача на квартиру, у задоволенні якого в подальшому відмовлено. Тим самим заперечує права позивачів на набуття квартири у власність за набувальною давністю, оскільки таке володіння з наведених вище підстав не є добросовісним. Крім цього, трьома рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 18.05.2007р., 17.02.2009р. та від 04.11.2010р. усю родину позивачів було виселено з квартири. Всі три рішення були виконаними органами виконавчої служби, внаслідок чого таке володіння не може вважатись безперервним. На даний час позивачі повторно зламали замки та незаконно вселились у спірну квартиру, внаслідок чого 06.10.2014р. Личаківським районним судом м. Львова постановлено ухвалу про повторне виселення. Тому, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні, і його просить залишити без задоволення. Крім цього, сам позов пред'явлено по спливу загального строку позовної давності, оскільки позивачам було відомо про існування оскаржуваних документів. Наслідком спливу такого строку без поважних причин також є відмова в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також представник третьої особи ВАТ «Львівоблсільбуд» в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причин неявки не повідомили. За погодженнями з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.12.2004р. (а.с.16) затверджено мирову угоду у справі за позовом ВАТ «Львівський каменеобробний завод» до ВАТ «Львівоблсільбуд», ВК ВМР про спонукання до виконання зобов'язань за договором та визнання частково недійсним рішення. За змістом цієї мирової угоди, ВК ВМР зобов'язується у встановленому законодавством порядку на підставі поданих документів закріпити за черговиком позивача 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та на черговому засіданні ВК ВМР розглянути та вирішити питання закріплення за черговиком позивача 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] у м. Львів-Винники. ВАТ «Львівський каменеобробний завод» в свою чергу зобов'язався закріпити за черговиком [PERSON] квартиру [ADDRESS] м. Львів-Винники. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. В ч. 5 ст. 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. На виконання вимог мирової угоди 22.03.2005р. на ім'я відповідачів ВК ВМР видано ордер № 2447 на квартиру [ADDRESS]. В той же час, постановою Вищого господарського суду України 03.08.2005р. (а.с.18-19) скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 22.04.2004р. про затвердження мирової угоди, а також постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.05.2005р., якою таку ухвалу залишено без змін, а саму справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, незважаючи на скасування ухвали про затвердження мирової угоди, на ім'я відповідачів Виконкомом Винниківської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 23.09.2005р. (а.с.21). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на момент отримання відповідачами спірного свідоцтва, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Враховуючи правову специфіку процедури приватизації, яка полягає в передачі права власності від держави громадянам, видача останнім свідоцтва про право власності, є оформленням договірних відносин, а відтак, є правочином. Під час нового розгляду справи спір по суті не був вирішеним, а провадження у справі припинено у зв'язку з відмовою позивача від позову, про що господарським судом Львівської області 10.11.2005р. постановлено відповідну ухвалу (а.с.20). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оскільки судове рішення, яке породило у ВК ВМР обов'язок і тим самим наділило його необхідним обсягом цивільної дієздатності щодо закріплення за [PERSON] спірної квартири в подальшому скасоване, немає підстав для висновку, що право власності відповідачів на спірну квартиру набуто правомірно, адже скасування судового рішення по суті скасовує всі зобов'язання, які породжуються тим рішенням. Не вирішення спору по суті та припинення провадження у зв'язку з відмовою позивача від позову не може свідчити про те, що квартира отримана відповідачами правомірно. На переконання суду, така відмова від позову в першу чергу стосувалась інтересів самого [PERSON], адже як вбачається зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди, первинно за [PERSON] була закріплена квартира № 9 цього будинку, яка в подальшому, закріплена за [PERSON] Спір, який перебував на розгляді Господарського суду Львівської області стосувався права [PERSON], адже суть спору, як це вбачається зі змісту ухвали Господарського суду Львівської області про затвердження мирової угоди (а.с.16) полягала в скасуванні рішенням ВК ВМР від 20.07.2004р. № 255 про закріплення квартири № 9, яка попередньо виділялась [PERSON], за [PERSON] Шляхом переговорів між сторонами було досягнуто згоди про передачу [PERSON] квартири № 15 спірного будинку, однак така домовленість, яка мала підґрунтям мирову угоду, в подальшому була скасована, а сам спір предметом якого була квартира, попередньо передана [PERSON], а потім відібрана у нього, по суті не вирішувався. Відтак, суд не вбачає перешкод для визнання недійсними ордеру на квартиру № 2447 від 22.03.2005 року, рішення про приватизацію Виконкому Винниківської міської ради № 294 від 20.09.2005 року та свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого 23.09.2005 року на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і в цій частині позовних вимог ухвалює рішення про їх задоволення. Що стосується вимоги про визнання права на спірну квартиру в порядку приватизації, її також слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Пленум ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 9 постанови № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] разом з сім'єю - позивачами у справі, вселились у спірну квартиру у 2002 році, чого сторона відповідачів не спростувала, а охоронне свідоцтво отримано [PERSON] 19.12.1996р. Згідно протоколу № 6 від 14.08.2003р. (а.с.8) за сім'єю позивача закріплена квартира № 15 спірного будинку, а за сім'єю відповідача - квартира № 9. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що сім'я [PERSON], з часу виділення їм квартири № 15 у спірному будинку, що мало місце у 2002р., одразу приступили до виконання ремонтних робіт з облаштування квартири та з цього часу постійно проживають в ній. Натомість, сім'я [PERSON] в даній квартині жодного дня не проживала. В той же час, як вбачається зі змісту ухвали ВССУ від 11.12.2012р. (а.с.110-112), рішення про перерозподіл квартир та закріплення за [PERSON] спірної квартири правлінням та профспілковим комітетом ВАТ «Львівоблсільбуд» прийняті 22.04.2004р. та 14.06.2004р. З наведеного слідує, що позивачі, при вселенні в квартиру не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, адже на момент такого вселення відповідачі не володіли будь-якими документами, які б посвідчували їх право на спірну квартиру. Відтак, позицію сторони відповідача про недобросовісність поведінки сім'ї позивачів під час заволодіння майном слід відкинути як безпідставну. Те, що з 2005 року відповідачі володіли свідоцтвом про право власності на квартиру не спростовує висновків суду про добросовісність поведінки позивачів, оскільки за правилами ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а даним судовим рішенням цей правочин скасовується. Факт володіння майном відкрито на переконання суду не є прихованим, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено ряд квитанції про оплату житлово-комунальних послуг саме родиною позивачів на протязі 2005-2015 роки(а.с.113-225), де також містяться договори та інші документи, укладені між членами родини позивачів та різного роду комунальними службами. Більше того, факт знаходження майна у володінні позивачів протягом всього часу був відомим і самим відповідачам. Що стосується факту безперервності володіння майном, то наявність рішень про виселення (а.с.101-102), а також ухвал про проведення повторного виселення (а.с.98-100, 103, 104, 105) не може переривати строку давності володіння, адже як зазначено в ч. 3 ст. 344 ЦК України, втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. У справах про виселення підставою для задоволення позову був не спростований факт правомірності набуття відповідачами права власності на квартиру, а оскільки даним судовим рішенням правовстановлюючі документи визнаються недійсними, які за правилами ЦК України вважаються такими з моменту їх видачі, безперервність володіння не може перериватись примусовими виселення, що повністю узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 344 ЦК України. Аналогічно, не спростовує висновків суду рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22.06.2005р. (а.с.94-97 т. 1 цивільної справи № 2-2494/05), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.11.2005р. (а.с.239-240 т. 1 цивільної справи № 2-2494/05) і яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання права на отримання квартири [ADDRESS], оскільки правові підстави цього позову та позову, який є предметом даного судового розгляду інші. На момент вирішення попередньої справи у 2005р., положення ст. 344 ЦК України на [PERSON] не поширювались. Також, не впливає на висновки суду і наявність у справі судових рішень, якими відмовлено в задоволенні вимог про визнання недійсним рішення ВК ВМР № 93 від 15.03.2005р. «Про закріплення квартири та видачу ордеру [PERSON]» та про визнання недійсними протоколів засідання правління і профспілкового комітету ВАТ «Львівоблсільбуд» від 22.04.2004р. № 4 та від 14.06.2004р. № 5, які ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.11.2013р. (а.с.106-108) та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.12.2012р. (а.с.110-112) залишені без змін. У справі, законність прийнятого рішення в якій переглядав ВАС України предметом спору було рішення ВК ВМР «Про закріплення квартири та видача ордеру», а у справі, законність рішення якої переглядав ВССУ, предметом спору були рішення від 22.04.2004р. № 4 та від 14.06.2004р. № 5 про інший розподіл квартир, ніж той, ще передбачався рішеннями, які оформленні протоколами спільного засідання від 08.09.2002р. № 5 та від 14.08.2003р. № 6. Тобто, в першій справі оскаржувались дії органу місцевого самоврядування щодо прийняття рішення про закріплення квартири, яке за висновками суду не порушувало прав [PERSON], а в другій - рішення правління та профспілкового комітету про перерозподіл квартири. У справі, яка є предметом даного судового розгляду судом встановлено, що право власності відповідачів набуто на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано. Будь-які інші правові підстави набуття права власності відповідачів на спірну квартиру виключаються, адже саме через їх відсутність і виник спір, який перебував на розгляді Господарського суду Львівської області. Тому, правові перешкоди для визнання за позивачами права на квартиру в порядку приватизації відсутні. Клопотання представника відповідача про пред'явлення позову поза межами загального строку позовної давності і застосування наслідків пропуску цього строку судом не враховуються, оскільки позови про визнання права власності за набувальною давністю пов'язані з невизначеністю відносин права власності відносно майна, і на такі відносини не поширюються правила про позовну давність. Що стосується вимоги зобов'язати Винниківську міську раду укласти з позивачами договір житлового найму та видати їм ордер на квартиру, таку вимогу слід залишити без задоволення, оскільки нормами цивільного законодавства не передбачено такого способу цивільного захисту як установлення цивільних правовідносин шляхом укладення договору. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн., сплата якого саме цим позивачем підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Оскільки ВК ВМР та ВМР не порушено права позивачів з них не слід стягувати судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: partial