Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до [PERSON], Органу опіки та піклування виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 11 жовтня 2011 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Син проживає з позивачкою, знаходиться на її повному утриманні. Відповідач проживає окремо, сплачує аліменти, однак участі у вихованні сина не приймає. Відповідач перешкоджає всебічному розвитку дитини, перешкоджає спілкуванню з родичами. Так, відповідач безпідставно відмовляє позивачці у нотаріальному посвідченні дозволу на виїзд їхнього сина за кордон до Російської Федерації, де проживають її родичі. Посилаючись на викладене, позивачка уточнивши позовні вимоги просила суд надати малолітньому [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд за межі України, до Російської Федерації, без дозволу батька дитини [PERSON] терміном 3 (три) місяці в період з 01 листопада 2017 року по 02 лютого 2018 року. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі посилаючись на обставини, які є аналогічними наведеним у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, із заявами чи клопотаннями до суду не звертався, процесуальної зацікавленості в розгляді справи не виявив. Представник третьої особи вважала за доцільне позов задовольнити. Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2009 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію шлюбу. Вказаний шлюб розірвано 11 жовтня 2011 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Син проживає з позивачкою, знаходиться на її повному утриманні. Відповідач проживає окремо, сплачує аліменти, однак участі у вихованні сина не приймає. Відповідач перешкоджає всебічному розвитку дитини, перешкоджає спілкуванню з родичами. Так, відповідач безпідставно відмовляє позивачці у нотаріальному посвідченні дозволу на виїзд їхнього сина за кордон до Російської Федерації, де проживають її родичі. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і бов'язком батьків. Ця конституційна норма конкретизується сімейним законодавством (глава 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків щодо дитини», глава 15 «Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» Сімейного кодексу України. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 2 ст. 313 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Таким чином, зі змісту цієї цивільно-правової норми вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за межі України зазначене питання позитивного вирішення не матиме. Відповідно до ст.4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду в Україну громадян України», виїзд неповнолітніх дітей за кордон проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. 21 січня 1994 р. Верховною Радою України прийнято Закон «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яким врегульовано порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, встановлено порядок вирішення спорів у цій сфері. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зокрема, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду. Тому визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим. Позивачка належним чином мотивувала причини необхідності одноразового виїзду її сина до Російської Федерації, в той час як відповідач не навів мотивів своєї відмови надати свій дозвіл на виїзд сина за межі України, чим безпідставно обмежив його права. Та обставина, що відповідач належним чином не піклується про моральний і духовний розвиток сина [PERSON], не приймає участі у його виховані, з сином не спілкується, підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, суд вважає вимоги позивачки обгрунтованими, такими, що відповідають інтересам дитини, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 р., п. 2, 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724та пункти 16, 23 Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231, ст. 4 ч.2 Закону України «Про порядок виїзду та в'їзду Україну громадян України, ст.ст. 150, 155 СК України та

Outcome: approved