Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом, в якому просять зобов'язати відповідача [PERSON] міську раду демонтувати вбиральню на вул. Зв'язковій, 11A, у м. Львові. Свій позов мотивують тим, що листом Франківської районної державної адміністрації [PERSON] міської ради від 07.11.2011 року №35-5530 позивачів повідомлено про рішення виконкому [PERSON] міськради від 30.09.11р. № 880, яким вирішено оформити право власності територіальної громади м.Львова на будівлю під літерою «Г», загальною площею 1,7 кв.м. по вул. Зв'язковій, 11A, у м. Львові. Право комунальної власності на дану будівлю зареєстроване в БТІ 17.11.2011 року за № 32080349. Дана будівля є дворовою вбиральнею, яка згідно припису Франківської CEC № 2216/06 від 25.08.2010 року, підлягає демонтажу через неможливість забезпечення відповідності вимогам Державним санітарним нормам утримання територій населених місць. Експлуатація дворової вбиральні на прибудинковій території по вул. Зв'язковій, 11А, у м. Львові припинена постановою Франківської CEC № 85/06 від 06.11.2012 року без можливості відновлення робіт. Державні санітарні норми та правила утримання територій населених місць передбачають п.2.22, що вигреби повинні бути віддалені від стін житлових будівель на відстань не менше 20 м, а п.2.24 передбачено, що відведення стічних вод, що утворилися в процесі господарсько-побутової і виробничої діяльності (крім шахтної, кар'єрної і дренажної води), повинно здійснюватися централізованою системою відведення. Згідно копії плану забудови, виготовленим [PERSON] міським госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро у масштабі 1:500, відстань будинків №7, 7А, 9, 11, 11А, 15, 17 на вул.Зв'язковій, від будинку №77 на вул. Окружній - менше 32 м. Таким чином, існування дворових вбиралень на прибудинкових територіях згаданих будинків суперечить діючим санітарним нормам, оскільки неможливо відключити централізоване водовідведення на вул. Зв'язковій, та неможливо перенести вигріб на відстань 20 м від житлових будинків. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 року скасовано підставу набуття права власності ТзОВ «Радар-03» на приміщення №3 на вул. Зв'язковій у м. Львові. Дворовий люфт-клозет є джерелом неприємного запаху, місцем масового розмноження мух та щурів,особливо у літній період, створює неможливі умови проживання. Позивачі просять позов задовольнити та зобов'язати [PERSON] міську раду демонтувати дворову вбиральню. Позивачі в судовому засіданні позов підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним у позові, додатково пояснивши, що перебування дворової вбиральні на вул. Зв'язковій у м. Львові є протиправним та порушує всі санітарні норми, а відтак підлягає демонтажу. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та дату судового засідання, про причини неявки не повідомив, жодних заяв через канцелярію не подавав, тому на підставі ст.ст.169ЦПК України, суд вирішує справу у відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли завод розпався, приміщення передали ТзОВ «Радар-03», туалету там не було, потім [PERSON] поділив будинок навпіл, позивачі не живуть за тією адресою. Пояснив, що це не є вигрібна яма, а збудований туалет, є підтверджуючі документи. Вбиральня на праві власності належить [PERSON] міській раді, були погодження з [PERSON] міською радою про дворову вбиральню. Це громадська вбиральня. Працівники «Радар-03» користуються дворовою вбиральнею.Земельна ділянка належить місту і не є приватизованою. Представник третьої особи [PERSON] судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, пояснення надала аналогічні наданим [PERSON], додатково пояснила, що стосовно цієї ж вбиральні вже прийнято судом рішення. Представник третьої особи [PERSON] судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, пояснення надав аналогічні наданим [PERSON], додатково пояснив, що стосовно вбиральні є дозвіл і її прийнято в експлуатацію. Заслухавши пояснення позивачів, представників третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Рішенням [PERSON] міської ради №880 від 30.09.2011року «Про оформлення права комунальної власності на будівлю по вул. Зв'язковій, 11а, у м. Львові, вирішено оформити територіальній громаді м. Львова в особі [PERSON] міської ради право комунальної власності на будівлю під літерою «Г», загальною площею 1,7 кв.м. по вул. Зв'язковій, 11а, у м. Львові згідно з технічним паспортом. Крім того, зобов'язано відділ приватизації державного житлового фонду Франківського району оформити та видати свідоцтво про право власності на згадану будівлю, Управління комунальної власності ДЕП зареєструвати свідоцтво про право власності в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»(а.с.4 зв.). Так, ст. 172 ЦК України передбачено, що територіальні громади набувають та здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Крім того, нормами ст. 327 ЦК України закріплено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління таким майном, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Згідно з вимогами ст. 144 Конституції України, ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими до виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Так, позивачі в обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що згідно припису Франківської CEC № 2216/06 від 25.08.2010 року, зобов'язано ЛКП «Листопадове» оформити документи та забезпечити демонтаж дворової вбиральні, що розташована на вул. Зв'язковій, 11 А/3, у м. Львові. Згідно постанови Франківської CEC № 85/06 від 06.11.2012 року, припинено експлуатацію дворової вбиральні з вигрібною ямою, яка розташована на прибудинковій території по вул. Зв'язковій, 11А на відстані 13 м від житлового будинку по вул. Зв'язковій, 11А при нормативній відстані - 20 м з 06.11.2012 року на постійно у зв'язку з тим, що дворова вбиральня з вигрібною ямою розташована на прибудинковій території по вул. Зв'язковій, 11A на відстані 13 м від житлового будинку по вул. Зв'язковій, 11A, при нормативній відстані 20 м, що є порушенням п.2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17.03.2011 №145. Ч.1 ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідачем не надано суду доказів, а саме належно затвердженого проекту на дворову вбиральню, який би відповідав будівельним нормам, в т.ч. і санітарним нормам та правилам, а в постанові CEC №85/06 від 06.11.2012 року встановлено, що дворова вбиральня розташована з порушенням державних санітарних норм та правил. Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2016 року №6, відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2016 року №6, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1328цс15 від 02.12.2015 року, згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» № 4004-ХІІ державні санітарні норми та правила, санітарно-гігієнічні та санітарно-протиепідемічні правила і норми, санітарно- епідеміологічні правила і норми, протиепідемічні правила і норми, гігієнічні та протиепідемічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи, санітарні регламенти (далі - санітарні норми) - обов'язкові для виконання нормативно- правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, що встановлюють медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності та окремих його факторів, недотримання яких створює загрозу здоров'ю і життю людини та майбутніх поколінь, а також загрозу виникнення і розповсюдження інфекційних хвороб та масових неінфекційних захворювань (отруєнь) серед населення. Статтею 4 Закону № 4004-ХІІ громадянам гарантовано право на безпечні для здоров'я і життя харчові продукти, питну воду, умови праці, навчання, виховання, побуту, відпочинку та навколишнє природне середовище. Згідно з пунктом 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання території населених місць, вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Спірні питання щодо місць розміщення вигребів на території присадибної ділянки розглядаються у порядку вирішення земельних спорів згідно з законодавством. Так, умовою для прийняття рішення про демонтаж є те, що така будівля суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотно порушує будівельні норми і правила, як встановлено судом. Відповідно до вимог ст. 64 Конституції України, конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Зі змісту ст. 10, ст.60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аргументи представників третьої особи щодо винесення аналогічного рішення, що є підставою для закриття провадження відповідно до вимог ст.207 ЦПК України, суд відкидає, оскільки підставою позовних вимог, за якими винесено рішення Франківського районного суду м. Львова у справі №465/5707/13-ц (2/465/659/14) за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] міської ради, з участю третьої особи: ТзОВ «Радар-03» про демонтаж люфт-клозету, яким у задоволенні позову відмовлено - був припис Франківської CEC № 2216/06 від 25.08.2010 року, а підставою позову, який розглядається є постанова Франківської CEC № 85/06 від 06.11.2012 року. Таким чином, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки дворова вбиральня експлуатується з порушенням державних санітарних норм та права та порушує права позивачів на безпечне для здоров'я і життя навколишнє природне середовище та створює неможливі умвои проживання для позивачів. З наведених міркувань та

Outcome: approved