Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому, на підставі ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», просить суд зняти арешт з нерухомого майна - 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також скасувати запис 4077997 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що їй, її чоловіку, [PERSON] , який помер [INFO] , та її доньці, [PERSON] , яка померла [INFO] , на праві спільної сумісної власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті доньки, розпорядженням Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради її було призначено опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] , та, зобов`язано у встановлений законом строк прийняти спадщину, що відкрилась після смерті матері дитини - [PERSON] . Звернувшись до відповідача, вона отримала відповідь від 22.10.2018р., у якій відповідач зазначив про те, що, арешт на 1/3 частину вищевказаної квартири накладено 18.11.2006р. Першою Кам`янською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська б/№ від 20.10.2006р. Оскільки вищевказаний арешт обмежує її право володіти, користуватись та розпоряджатись майном на власний розсуд, просить суд припинити обтяження шляхом зняття арешту зі спадкового майна. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав суду письмове клопотання, у якому просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Відзив на позов суду не надав. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно роз`яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно інформаційної довідки, наданої 21.09.2018р. з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачці, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №4077997, 18.11.2006р. Першою кам`янською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження на 1/3 частину вищевказаної квартири, власник - [PERSON] , на підставі Постанови б/№ ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська від 20.10.2006р. Згідно свідоцтва про смерть, [INFO] [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть, [INFO] помер [PERSON] . Розпорядженням Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради позивача призначено опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] , та зобов`язано у встановлений законом строк прийняти спадщину, що відкрилась після смерті матері дитини - [PERSON] . Згідно наданого на запит [PERSON] листа Заводського відділу державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.10.2018р., останній зазначив про те, що, арешт на 1/3 частину вищевказаної квартири накладено 18.11.2006р. Першою Кам`янською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська б/№ від 20.10.2006р. Оскільки в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні дані про виконавче провадження на підставі якого накладено арешт на майно боржника, Заводський відділ державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не має можливості надати більш детальну інформацію щодо арешту нерухомого майна боржника. Оскільки позивачка є спадкоємицею власника частки квартири, на яку накладено арешт, остання просить суд зняти вказаний арешт, посилаючись на ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Як встановлено судом в ході розгляду справи, арешт на спірне майно - 1/3 частину вищевказаної квартири, накладено 18.11.2006р. Першою Кам`янською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська б/№ від 20.10.2006р. Згідно ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно ч. ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Згідно ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно п.7 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час розгляду справи), виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів. З вищенаведеного випливає, що, арешт, який позивач просить скасувати, було накладено з метою забезпечення реального виконання рішення, і, як наслідок, може бути скасовано лише у випадку повного виконання вказаного рішення. Як встановлено судом, на час звернення позивача із вищевказаним позовом до суду, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт повного виконання рішення, для забезпечення якого було накладено арешт на спірне майно. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки обов`язок довести суду обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень - покладено на сторони по справі, суд, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, дійшов висновку про те, що, даний позов є необґрунтованим, та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки обставини, на які посилається позивач, зокрема відсутність підстав для арешту спірного майна - є недоведеними позивачем в ході розгляді справи. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд,

Outcome: dismissed