Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому просили суд відновити їм порушене право розпорядження своєю власністю стосовно квартири [ADDRESS] шляхом виселення з даної квартири [PERSON] та вселення їх у квартиру. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що вищезазначена квартира належить їм на праві спільної часткової власності, втім, відповідач заселилась і мешкає у даній квартирі без жодних законних підстав і перешкоджає їм таким чином користуватися та розпоряджатися своєю власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Інші позивачі у судове засідання не з»явились, надали до суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Відповідач та її представники у судове засідання не з»явились, про дату,час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника, дослідивши та перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Розглянувши в судовому засіданні справу, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. За змістом ст. 317 ЦК України власнику належать право володіння, право користування та право розпорядження своїм майном. Статтею ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, він має право вчиняти будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов•язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 155 Житлового кодексу України також встановлює гарантії власнику будинку (квартири) та передбачає, що жилі будинку (квартири), що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] - 2/4 частини квартири, [PERSON] і [PERSON] - по ? частини квартири. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 15.02.2013р. державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Козелько Т.М., та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Згідно до довідки, виданої Житловим кооперативом «Круг» від 10.04.2013р. за № 10, за адресою: квартира [ADDRESS] на даний час мешкають, не будучі зареєстрованими [PERSON] та [PERSON] ( а.с.135). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Статтею 321 ЦК, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Тобто, усі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до цієї норми власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає користуванню ним. За викладених обставин позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню, перешкоди, які чинить відповідач у здійсненні ним права власності, мають бути усунені та відповідач має бути виселений із спірної квартири без надання іншого житла, а позивачі мають бути вселені у спірну квартиру. На підставі викладеного, ст.ст. 182, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 150, 155, 158 Житлового кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 60, 61, 209, 212, 215, 224-226 ЦПК України,-

Outcome: approved