Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просять, з урахуванням змінених позовних вимог, встановити порядок користування житловою квартирою за адресою: [ADDRESS] , а саме: житлову кімнату ІІ (приміщення № 5) площею 9,6 м2 виділити в користування [PERSON] , житлову кімнату І (приміщення № 4 ) площею 17,4 м2 виділити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , житлову кімнату ІІІ (приміщення № 10) площею 11,8 м2 виділити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , змінити особовий рахунок по квартирі [ADDRESS] , а саме: розділивши особовий рахунок з оплати за житлово-комунальні послуги між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з оформленням одного особового рахунку на ім`я [PERSON] 63,53 м2, з них 29,2 м2 житлової площі (дві кімнати 17,4 м2 та 11,82) та 34,00 м2 пропорційної частки нежитлової площі на двох співвласників квартири, та оформлення другого особового рахунку на ім`я [PERSON] 27,1 м2, з них 9,6 м2 житлової площі, та 17,5 м2 пропорційної частки нежитлової площі на одного співвласника квартири. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] - 4/6 частки, [PERSON] - 1/6 частки, [PERSON] - 1/6 частки. У вказаній квартирі зареєстровані позивачі та відповідач по справі. У позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] сімейні стосунки не склалися і станом на день розгляду даної заяви шлюб між ними розірвано. Позивачі вказують на те, що відповідач вигнав їх з квартири, змінив замки і до житла не допускає, проживає сам, за комунальні послуги не сплачує, у зв`язку з чим за комунальні послуги рахується заборгованість. Оскільки, відповідач чинить перешкоди в користуванні жилим приміщенням позивачам, тому вони за захистом своїх прав та інтересів звернулися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 29.10.2019 року відкрито провадження по справі, призначено у справі підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачів в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання, в якому просила розглядати справу без участі позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань по суті справи суду не надав. Треті особи також в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності відповідача, на підставі наявних матеріалів справи, та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що за адресою спірної квартири зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою ВК Української міської ради № 32 від 16.05.2019 р. З копії свідоцтва про право власності на житло від 22.04.2014 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної, спільної часткової власності [PERSON] - 4/6 частка та членам її сім`ї [PERSON] - 1/6 частка, [PERSON] - 1/6 частка. Вказані частки на майно також підтверджуються копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Технічним паспортом визначено, що загальна площа квартири [ADDRESS] , становить 90,3 кв. м, житлова площа 38,8 кв. м, та складається з 3-х житлових кімнат площею: 17,4 кв. м, 9,6 кв. м, 11,8 кв. м, кухні площею 8,2 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, ванної кімнати площею 2,8 кв. м, коридору площею 12,5 кв. м, передпокою площею 15,1 кв. м, вбудованої шафи площею 1,1 кв. м, комори площею 8,2 кв. м, обладнана балконом 0,7 кв. м, лоджією 1,5 кв. м.. Доказів щодо особового рахунку на підтвердження укладення з відповідачем, позивачі не надали. У відповідності до положення ст. 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, а також ч. 1 та ч. 3 ст. 319 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, вказується, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно статті 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору, спір може бути вирішено в судовому порядку. Разом з тим, у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з подальшими змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї, або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових мов. Згідно статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира складається з 3-х житлових кімнат площею: 17,4 кв. м, 9,6 кв. м, 11,8 кв. м, кухні площею 8,2 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, ванної кімнати площею 2,8 кв. м, коридору площею 12,5 кв. м, передпокою площею 15,1 кв. м, вбудованої шафи площею 1,1 кв. м, комори площею 8,2 кв. м, обладнана балконом 0,7 кв. м, лоджією 1,5 кв. м., однак позивачами ставиться питання про виділення у користування відповідачу [PERSON] житлової кімнати, площею 9,6 кв.м, тобто найменшої кімнати у квартирі, яка навіть не забезпечує останньому норми жилої площі в Україні. З урахуванням того, що спірна квартира складається із трьох кімнат різною площею, та вимагається встановити порядок користування спірною квартирою для семи осіб в тому числі неповнолітніх та різнополих, відсутність даних в матеріалах справи, щодо згоди відповідача [PERSON] щодо виділення йому кімнати найменшою площею, на чому наполягають позивачі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки задоволення позовних вимог, в обраний позивачами спосіб, порушить житлові праві відповідача [PERSON] , що є неприпустимим та суперечить основоположним принципам правосуддя щодо законності та справедливості судових рішень. Крім того позивачі не подавали клопотань щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи, у зв`язку з чим, неможливо встановити можливість встановлення порядку користування тобто можливості виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з врахуванням їх часток у спільній частковій власності, що відповідало б ідеальній частці із збереженням рівних прав усіх співвласників. А запропонований варіант порядку користування квартирою позивачами може порушувати житлові права іншого співвласника, зокрема відповідача. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положення ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 13 цього Закону договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Таким чином, позивачі, у разі бажання упорядкувати свої обов`язки зі сплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг, мають право звернутися до підприємств, які надають комунальні послуги, для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах і тільки в разі виникнення спору може звернутися до суду з позовом про захист своїх прав. В матеріалах справи відсутні докази наявності існування такого спору. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Разом з цим, у відповідності до ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому вказану вимогу суд вважає передчасно, оскільки позивачами не надано доказів звернення до відповідних комунальних та обслуговуючих підприємств з приводу укладення з ними як співвласниками спірної квартири, окремих договорів на користування комунальними послугами. Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed