Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 24 березня 2017 року о 20годині 15 хв. [PERSON], в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, під час керування автомобілем марки «ВАЗ - 2107», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись зі швидкістю приблизно 100 км/год в смт Куликівка по вул. Миру Чернігівської області у напрямку від центру смт Куликівка до м. Чернігів в порушення вимог 2.3 (б) ПДР, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, в порушення вимог п. 12.4 ПДР, перевищив максимально дозволену швидкість руху в межах населеного пункту, в порушення вимог 12.3 ПДР. При виникненні небезпеки для руху, яку водій об'єктивно спроможний був виявити, у вигляді велосипедиста [PERSON], який рухався в попутному напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого біля будинку № 95 по вул. Миру здійснив наїзд на [PERSON] Внаслідок ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. 23 жовтня 2017 року вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Відповідач матеріальної та моральної шкоди не відшкодував. Матеріальна шкода складає 12900,67 грн., а моральну шкоду, яка виражається у втраті сина, чоловіка та батька дітей, оцінюють у розмірі по 500 000 грн. кожному. Письмовою заявою від 19 березня 2018 року, поданою до закінчення підготовчого провадження, позивачі збільшили позовні вимоги на суму вартості пам'ятника. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних у позовній заяві, просили їх задовольнити. Додатково пояснили, що всі витрати на поховання вчиняли спільно у рівних частинах. Відповідач позовні вимоги визнав частково в частині матеріальної шкоди, в частині моральної шкоди вважав вимоги позивачів непомірно великими; раніше частково відшкодував заподіяну шкоду шляхом здійснення поштових переказів. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи та кримінального провадження № 737/501/17, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки (а.с. 9-13). Ухвалюючи вирок, суд встановив, що 24 березня 2017 року, о 20 год. 15 хв., [PERSON], в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння під час керування автомобілем ВАЗ 2107, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись зі швидкістю приблизно 100 км/год., в смт. Куликівка, по вул. Миру, Чернігівської області, у напрямку від центру смт. Куликівка до м. Чернігів, в порушення вимог п.2.3 (б) Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, в порушення вимог п.12.4 Правил дорожнього руху України, перевищив максимально дозволену швидкість руху в межах населеного пункту, в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, при виникненні небезпеки для руху, яку водій об'єктивно спроможний був виявити, у вигляді велосипедиста [PERSON], який рухався в попутному напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого біля будинку № 95 по вул. Миру здійснив наїзд на [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: черепно-мозкова травмазабійні рани, садна, синці обличчя, крововиливи в шкірно - м'язевий лоскут голови, перелом очної пластинки лобної кістки зліва, розрив атланто - потиличного з'єднання, субдуральні згортки крові по базальній поверхні навколо стовбура, варолієва моста, мозочка, з переходом у спинномозковий канал, закрита травма грудної клітки множинні прямі переломи ребер 2-10 по лопатковій лінії справа (з них 3-8 го розривами плеври); непрямі переломи 3-7 го по задньо - пахвовій лінії справа та 4-7го по передньо - пахвовій ліній зліва, розрив хребта поміж хребцевому диску між 4-5м грудними хребцями, переломи остистих відростків 4-5го грудних хребців, забої легень, травматичний гемоторакс (рідка кров в плевральних порожнинах загальним об'ємом 2700 мл), множинні садна лівої кисті, правої стопи, синці правого стегна, лівої стопи та в лівій підколінній ямці, садно та крововилив в м'язи лівої гомілки, переломи лівої малогомілкової кістки та її проксимальної головки, перелом внутрішньої кісточки лівої великогомілкової кістки, які в своєму комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, від яких помер на місці пригоди. Порушення зазначених вище вимог п.п.2.3 (б), 2.9 (а), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.01.2001 року стали причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходяться в прямому причинному зв'язку з наслідками, які наступили в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Здійснивши наїзд на велосипедиста [PERSON], водій [PERSON], усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого у небезпечний для життя стан, з місця пригоди поїхав, в порушення вимоги п. 2.10 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.01.2001 (у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов'язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог п. 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені у пп. «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред'явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об'їзд місця пригоди), чим свідомо залишив без допомоги потерпілого [PERSON], який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану. Вирок набрав законної сили 23 листопада 2017 року. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, не потребує доказування та обставина, що [PERSON] загинув внаслідок злочинних дій відповідача. Позивачі у кримінальній справі є потерпілими, про що зазначено у вироку суду. Позивач [PERSON] являється батьком загиблого у ДТП [PERSON], [INFO] (а.с. 34, 35), а позивач [PERSON] - його дружиною (а.с. 36). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до абз. 1 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (із наступними змінами) та абз. 1 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, у повному обсязі. На підтвердження матеріальних витрат позивачі надали наступні письмові докази: - квитанція від 26.03.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON] сплатив до церкви Св. Михайла 1200 грн. за гроб (680 грн.), хрест (280 грн.) та вінок (240 грн.) (а.с. 6); - відповідно до копії рахунку - фактури та фіскального чеку до нього позивачі сплатили 1072,09 грн. за послуги по підготовці тіла до поховання (а.с. 7); - витрати на поминальний обід: 10620 грн., що підтверджується накладною ФОП [PERSON] (а.с. 8); - витрати на пам'ятник в сумі 10000 грн. що підтверджується накладною замовленням № 139 у ФОП [PERSON] (а.с. 29). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення витрат на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, задоволенню не підлягають. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 554/1793/15-ц. Щодо твердження відповідача з приводу відшкодування позивачам частини шкоди, то суд не може прийняти його до уваги. Так, в матеріалах кримінального провадження знаходяться копії чеків за грошові перекази на прізвище [PERSON]: 07 квітня 2017 року на суму 10000 грн., 28 квітня 2017 року на суму 3000 грн., 01 червня 2017 року на суму 3000 грн., 18 серпня 2017 року на суму 3000 грн., 19 вересня 2017 року на 3000 грн. Однак, допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина відповідача [PERSON] повідомила, що приблизно з березня 2017 року і до винесення вироку суду щомісяця направляла на адресу позивачів поштові перекази на суму 3 000 грн., а один раз 10 000 грн., але вони не були ними отримані. Зазначених обставин не заперечував і відповідач. Отже, загальний розмір позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди становить: 1200 грн.+ 1072,09 грн. +10000 грн.=11072 грн. Крім того, позивачам було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у самому факті смерті сина та чоловіка, оскільки звичний хід їх життя був повністю порушений. Через передчасну смерть [PERSON] його рідні й досі переживають сильний стрес, не можуть займатися звичними справами, знаходяться в пригніченому стані. Завдану моральну шкоду оцінюють в 500 000 грн. кожен. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із частинами 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд вважає, що позивачами доведено заподіяння їм відповідачем моральної шкоди. Однак, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь кожного із позивачів 250 000 грн. є достатнім розміром для відшкодування заподіяної моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: partial