Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із зазначеним позовом, вказуючи, що за кожним з них в рівних частках по 1\\3 частині належить домоволодіння №44 по вул.Київській в м.Волочиськ, однак в данному будинку мешкає та зареєстрований відповідач, який жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, займає будинок без законних підстав, добровільно покинути приміщення відмовляється, в зв'язку з чим вони не мають можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому позивачі просять усунути перешкоди в користуванні цим жилим приміщенням шляхом виселення відповідача з нього, стягнувши з відповідача понесені судові витрати. У судове засідання позивачі, їх представник не з'явилися, від їх представника надійшла заява про підтримання позову, слухання справи у їх відсутності (а.с.41). Відповідач позов не визнав, пояснивши, що в будинку він не проживає 4 місяця, оскільки позивачі рекомендували йому виписатися з будинку, оскільки він немає на нього ніяких прав, він не погоджувався, тоді вони йому стали погрожувати, що випишуть його через суд, тому він був змушений піти проживати на квартиру до сусідки. До суду з приводу вчинення перешкод у проживанні в будинку він не звертався. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд приходить до наступного. Рішенням Волочиського районного суду від 22.09.2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 23.02.2016 року, задоволено позов позивачів по данній справі про визнання за ними в рівних частках по 1/3 частині права власності на будинковолодіння №44 (житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами) по вул.Київській в м.Волочиськ, а в подальшому позивачі зареєстрували за собою право власності на це будинковолодіння (а.с.6,7,34). Згідно паспорта відповідача, домової книги, даних районного сектору міграційної служби, у вказаному будинку також зареєстрований відповідач (а.с.5, 8-11, 21), який там на данний час не проживає. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач не проживає у спірному будинку вже 5 місяців, оскільки позивачі спочатку просили його виписатися самостійно, а тоді почали погрожувати, що випишуть через суд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, тобто виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчудження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина ж 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. В той же час, із матеріалів справи вбачається, що після зміни власника, визнання за позивачами та оформлення ними права власності на спірний будинок, відповідач не набув самостійного право на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо-ст.810 ЦК України, ст.ст.61, 64 ЖК України). Крім того, в матерілах справи відсутні будь-які докази спільного проживання позивачів і відповідача та ведення спільного господарства, що свідчило б про те, що в силу приписів ч.4 ст.156 та ч.2 ст.64 ЖК України відповідач є членом сім'ї позивачів. Проживання відповідача у спірному будинку за згодою попереднього власника не свідчить про наявність у нього права на проживання в цьому будинку після переходу права власності на нього до позивачів, тому відповідач немає права на користування належного позивачам будинку. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивачів є обгрунтованими і підлягають до задоволенню, оскільки позивачі як власники майна мають право вимагати усунення перешкод в користуванні їх власністю шляхом його виселення. В зв'язку з переходом права власності на будинок до позивачів, можна вважати, що відповідач відповідно до ст.169 ЖК України зобов'язаний звільнити жиле приміщення, а в разі відмови підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Оскільки судовий збір було сплачено лише позивачем [PERSON], тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача лише на його користь.

Outcome: approved