Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.2008 року позивачу [PERSON] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS], позивачу [PERSON] належить 1/3 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.2008 року. Спірна квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 41,6 кв.м., загальною площею 71,9 кв.м. На даний час у квартирі зареєстровані та проживають позивачі по справі та їх батько [PERSON] Також, у квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який не проживає у квартирі. Як зазначають позивачі, відповідач 20.04.2001 року забрав свої речі та переїхав на проживання до Республіки Італія, де мешкає на даний час. Позивачі вказують на те, що відповідачу перешкод у проживанні та користуванні не створювалось. Оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які йому не надаються, але нараховуються, в зв»язку з чим вони (позивачі) змушені звернутись до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять визнати відповідача таким, що втратим право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В судове засідання позивачі та їх представник [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивачів [PERSON] надійшла заява, в якій він просить розглядати справу у відсутність сторони позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.40). Відповідач в судове засідання не з»явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши про те, що він дійсно не проживає у спірній квартирі з 2001 року та не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.34). Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Марченко О.О. в судове засідання не з»явилась, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність (а.с.32). Враховуючи наведене, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П»ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. 21.10.2008 року, реєстровий № 4-2207, позивачу [PERSON] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.11). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П»ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. 21.10.2008 року, реєстровий № 4-2218, позивачу [PERSON] належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається з довідки Ф-3, виданої ЖБК «Шовковик-11» 10.08.2016 року № 228, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи, а саме: позивачі по справі, їх батько [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.13). Звернувшись до суду з даним позовом позивачі просили про його задоволення, вказуючи на те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою внаслідок його непроживання понад один рік без поважних причин. Відповідач у своїй заяві не заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що з 2001 року у спірній квартирі не проживає. Суд вважає, що доводи позивачів в позові є обґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина 3 ст.9 ЖК України визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно акту, складеного ЖБК «Шовковик-11» від 11.08.2016 року, відповідач не проживає у квартирі з 20.04.2001 року по теперішній час (а.с.14). Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також, згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, з урахуванням заяви відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні знайшов своє повне підтвердження факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: approved