Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів в частці від доходу та визначення місця проживання дітей з позивачкою. До початку розгляду справи по суті позивачка уточнила позовні вимоги в частині стягнення аліментів та просила стягувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 1200 грн. на кожну дитину щомісячно, а також просила після розірвання шлюбу залишити всіх чотирьох дітей на проживання з нею. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 червня 1995 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції був зареєстрований їх шлюб з відповідачем, про що зроблено запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 738 та видано свідоцтво про одруження. Під час шлюбу, [INFO] року в них народився син [PERSON], [INFO] року син [PERSON], [INFO] року дочка [PERSON], [INFO] року дочка [PERSON]. Спільне життя у сторін не склалося через аморальну та протиправну поведінку відповідача, також відповідач наносив позивачці тілесні ушкодження, ображає позивачку. Відповідач офіційно працевлаштований, є керівником трьох юридичних осіб, отримує високий дохід, який повністю витрачає на свої потреби, має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей. Тому просила розірвати шлюб, стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1200 грн. на кожну дитину щомісячно, оскільки дохід відповідача є різним кожного місяця. Позивачка просить залишити дітей після розірвання шлюбу проживати з нею, оскільки відповідач про них не піклується, а вона є їх матір'ю та здійснює за ними догляд. Відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву та просить шлюб з позивачкою [PERSON] розірвати, визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] з батьком, оскільки позивачка за первісним позовом є поганою матір'ю, а догляд за дітьми здійснює відповідач за первісним позовом. Також у зустрічному позові відповідач [PERSON] просить стягувати з позивачки за первісним позовом [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] до досягнення ними повноліття. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що в нього, як батька та чоловіка є всі можливості, в тому числі і матеріальні та моральні забезпечити нормальний розвиток та виховання всіх чотирьох дітей. Окрум того, відповідач вказує, що він є фізичною особою-підприємцем, директором трьох юридичних осіб, йому на праві власності належить будинковолодіння по [ADDRESS] де і проживають на даний час діти. Відповідач за первісним позовом [PERSON] вважає, що позивачка за первісним позовом [PERSON] є підприємцем та може сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1200 грн. Позивачка та її представник в судовому в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, в задоволенні зустрічного просили відмовити. Позивачка суду пояснила, що відповідач веде себе неврівноважено, всіляко ображає позивачку, чинить на неї моральний тиск, налаштовує дітей проти матері. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, проти розірвання шлюбу не заперечили. Відповідач суду додатково пояснив, що позивачка за первісним позовом [PERSON] неналежно виконує свої материнські обов'язки, не доглядає за дітьми, не ночує дома, всі четверо діти хочуть проживати з батьком, а не з матір'ю. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні надав суду висновок та пояснив, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем з матір'ю [PERSON]. Щодо неповнолітнього сина, то він може самостійно обирати своє місце проживання, оскільки досягнув 16 років. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24 липня 2013 року (а.с.4) сторони зареєстрували шлюб 22 червня 1995 року у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 738. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, миритися не бажають, між ними склались неприязні відносини. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та інтересам їхніх дітей. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. З огляду на викладене та з врахуванням того, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) не заперечує проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] до [PERSON] слід розірвати. Отже в цій частині позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про визначення місця проживання всіх чотирьох дітей з нею та вимоги зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей з ним, то суд виходить з наступного. Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії: [NUMBER] від 20 березня 2007 року (а.с.8) [PERSON] народився [INFO] року, його батько - [PERSON], мати - [PERSON]; [NUMBER] від 20 березня 2007 року (а.с.9) [PERSON] народився [INFO] року, його батько - [PERSON], мати - [PERSON]; [NUMBER] від 20 березня 2007 року (а.с.10) [PERSON] народилась [INFO] року, її батько - [PERSON], мати - [PERSON]; [NUMBER] від 27 квітня 2006 року (а.с.11) [PERSON] народилась [INFO] року, її батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін, обидві сторони, як позивачка так і відповідач відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, відповідач має позитивні характеристики, але одночасно і притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Позивачка є хорошою та люблячою матір'ю, а відповідач хорошим та люблячим батьком, обидві сторони хочуть брати та беруть участь у вихованні та утриманні своїх дітей. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради обоє батьків приділяють належну увагу навчанню та вихованню дітей, відвідують обоє батьківські збори, приймають участь у шкільних заходах. З інформації про результати психологічного обстеження емоційного стану та характеру стосунків у сім'ї, малолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] висловлюють бажання жити разом з мамою та татом, діти бачать сім'ю єдиним цілим. Діти важко переносять розрив між батьками та хочуть щоб батьки помирились. З письмових пояснень неповнолітнього сина [PERSON] органом опіки та піклування встановлено, що [PERSON] позитивно сприймає обох батьків і хоче щоб вони жили разом з ним, братом і сестрами однією сім'єю. Відповідно до свого висновку орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне після розірвання шлюбу між сторонами визначити місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з матір'ю [PERSON]. Але, відповідно до ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. [PERSON] досяг чотирнадцяти років та в судовому засіданні виявив бажання проживати з батьком у випадку розірвання шлюбу між батьками та їх окремого проживання. Згідно з ч. 3 та 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі ? СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Врахувавши все вищенаведене, ставлення сторін до своїх батьківських обов'язків, те, що, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є малолітніми на даний час, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, який носить імперативний характер, суд прийшов до висновку, що позовну вимогу [PERSON] про визначення всіх чотирьох дітей з нею слід задовольнити частково та визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з нею, що в задоволенні вимоги зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей з відповідачем (позивачем за зустрічним позовом), слід відмовити. Неповнолітній син [PERSON] в судовому засіданні самостійно обрав своє місце проживання з батьком, визначати його місце проживання є недоцільним та неправильним, оскільки він вправі сам обирати з ким із батьків йому проживати. Суд також роз'яснює сторонам, що відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 Сімейного кодексу України також чітко визначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд застерігає сторін не перешкоджати один одному та дітям у вільному спілкуванні між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача на всіх чотирьох дітей та вимоги зустрічного позову [PERSON] стягнення аліментів з позивачки на утримання дітей, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Про способи виконання обов`язку утримувати дітей в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2014 року становить 1286 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що відповідач є працездатною особою, спроможний платити аліменти на утримання дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Крім того, сам відповідач [PERSON] в своїй зустрічній заяві не заперечує, що він може утримувати всіх чотирьох дітей Із зазначених підстав суд вважає, що вимога позивачки [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягає до часткового задоволення в розмірі, який суд за внутрішнім переконанням вважає достатнім, а саме в розмірі 1200 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Щодо вимоги відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей з позивачки, то така вимога підлягає до часткового задоволення, оскільки неповнолітній син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком [PERSON] При стягненні аліментів з позивачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], який залишається проживати з батьком, суд враховує матеріальний стан позивачки, те що вона на даний час не працює, а також те, що відповідач є більш забезпеченою людиною в порівнянні з нею, то суд за внутрішнім переконанням вважає достатнім розмір аліментів, які слід стягувати з позивачки саме в розмірі 600 гривень щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивачка звернулась до суду з позовом 25 липня 2013 року, а відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом 16 жовтня 2013 року. Тому аліменти з відповідача [PERSON] слід стягувати з 25.07.2013 року, а з позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) з 16.10.2013 року. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги частково задоволено позивачці та відповідачу (позивачу за зустрічним позовом), тому судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів слід стягнути з позивачки та відповідача (позивача за зустрічним позовом) в дохід держави, з кожного окремо. На підставі наведеного, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», ст. ст. 104, 110, 112, 153, 157, 159, 160, 161, 180, 181 ч. 3, 182 ч. 2, 184 ч. 1, 191 Сімейного кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial