Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з позовом до [PERSON], треті особи: Перша Львівська державна нотаріальна контора, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право власності на спадщину, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 10 червня 2013 року померла мати позивачів [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно. Вважають, що до спадкового майна також належить квартира №63 на вулиці Тарнавського,116 у м.Львові, яка на їх думку набута відповідачкою [PERSON] за договором спадкування, після смерті [PERSON], незаконно. Стверджують, що [PERSON] висловлювала побажання залишити належне їй майно рідним та внукам [PERSON], зокрема [PERSON] та [PERSON] Станом на момент складення заповіту, [PERSON] перебувала у важкому стані після пережитого інсульту: не могла вільно розмовляти, самостійно пересуватися, писати. Крім того, вона потребувала постійного лікування із застосуванням медичних препаратів, які впливають на здатність керувати своїми діями. Вказують на те, що відповідачка, будучи опікуном [PERSON], намагалася постійно обмежити спілкування померлої з її родичами, не надавала інформації щодо її лікування. Просять суд визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 15 січня 2008 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за №5-17; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер за ДРФО 194441110885) Першою Львівською держаною нотаріальною конторою 23 вересня 2010 року та зареєстроване у реєстрі за №5-1509. Після скасування Апеляційним судом Львівської області ухвали Галицького районного суду м.Львова про залишення позовної заяви без розгляду, справа призначена до судового розгляду на 10 жовтня 2016 року. У звязку із смертю первісного позивача [PERSON], у процесі розгляду справи відбулася заміна позивача її правонаступниками [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні відповідачі підтримали позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачка та її представник заперечили проти задоволення позову з мотивів наведених у письмових запереченнях. Додатково надали пояснення про те, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] із 1987 року у квартирі №63 на вулиці Тарнавського, 116 у м.Львові. Відсутні будь-які докази того, що заповіт складений [PERSON] є недійсним та не відповідав вільному волевиявленню померлої. Треті особи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, і на підставі частини 3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що вони не зявився у судове засідання без поважних причин. Заслухавши пояснення позивачів, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03 січня 2010 року померла [PERSON], про що Міським відділом реєстр рації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис №26 та видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №202867 (а.с.217). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з квартири №63 на вулиці Тарнавського, 116 у місті Львові та гараж №248, що знаходиться у авто гаражному кооперативі «Кривчицький-1» у місті Львові. За життя [PERSON] склала заповіт від 15 січня 2008 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.220 на звороті, 221). Вказаний заповіт підписаний в присутності двох свідків. У звязку із хворобою, на прохання заповідача заповіт підписаний [PERSON] Частину спадкового майна - гараж №248, що знаходиться у авто гаражному кооперативі «Кривчицький-1» у місті Львові, [PERSON] заповіла своєму племіннику [PERSON], іншу частину спірну квартиру №63 на вулиці Тарнавського, 116 у місті Львові [PERSON] Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу вимог ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п.18 Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами , визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. У судовому засіданні свідки, які були друзями та сусідами померлої [PERSON]: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали покази про те, що відповідачка [PERSON] доглядала за [PERSON], і вони проживала разом у квартирі померлої. Родичі не допомагали жодним чином [PERSON], не відвідували її, і лише після оформлення відповідачкою свідоцтва про право власності на майно за заповітом, виявили інтерес до спадкового майна. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Покликання позивачів на те, що волевиявлення [PERSON] не було вільним під час складання заповіту, і на його обєктивне відображення могли впливати обставини викладені ними у позовній заяві, перевірені судом, є лише субєктивними твердженнями, які не підтверджені належними та достатніми доказами. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та те, що позивачі не надали достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed