Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування нерухомого майна з правом сервітуту недійсним, в обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 26 травня 2009 року між нею та відповідачкою був укладений договір дарування житлового будинку з встановленням особистого сервітуту. Згідно зазначеного договору позивачка безоплатно передала, а відповідачка прийняла у дар жилий будинок 31, що знаходиться в с. Миколай Поле, вул. Центральна, Запорізького району Запорізької області. Вказаний договір посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 3113. Позивачка також зазначає, що вона та її чоловік [PERSON] є особами похилого віку, такими, що потребують допомоги у багатьох сферах повсякденного життя: ведення господарства, придбання ліків, догляд за будинком та господарськими спорудами, город та так інше. Зважаючи на зазначені обставини, відповідачка звернулась до позивачки із пропозицією про відчуження належного позивачці та її чоловікові будинку на її користь за умови надання ним допомоги, як матеріальної так і фізичної. Така пропозиція зацікавила позивачку і між нею та відповідачкою було укладено вищевказаний договір, зважаючи не, що відповідачка є особою працездатною, такою, що може здійснювати догляд за особами похилого віку та надавати відповідну допомогу. До укладення договору дарування відповідачка обіцяла сумлінно виконувати свої обіцянки, доглядати за позивачкою та її чоловіком [PERSON], надавати матеріальну та фізичну допомогу до того часу, поки позивачка з чоловіком будуть живі. Після укладення договору свої обіцянки відповідачка виконувала, провідувала, допомагала у веденні домашнього господарства, підтриманні будинку та господарських будівель у справному стані. 22 січня 2012 року чоловік позивачки [PERSON] помер. Позивачка вказує, що з часу укладення договору і до теперішнього часу вона мешкає в будинку, користується ним за його цільовим призначенням. Разом із тим, вона вимушена звернутись до суду із даним позовом, зважаючи на наступні обставини. Після смерті чоловіка позивачки, поведінка відносно неї у відповідачки кардинально змінилась, стала негативною та агресивною. Перестала допомагати фізично та матеріально, висловлювала на адресу позивачки погрозу продати будинок стороннім особам та виселити позивачку. Утримання будинку позивачка здійснює самотужки, не зважаючи на те, що розмір її пенсії є незначним 1200 грн., вона самостійно сплачує за постачання електроенергії, за спожитий газ. Більше, того позивачка зазначає, що відповідачка перешкоджає у користуванні городом, без її згоди забирає з двору домашніх птахів: качок та курей. В період з 18.02.2013 року по 01.03.2013 року з діагнозом ішемічний атеротромботичний інсульт позивачка знаходилась на лікуванні в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради; в період з 27.05.2014 року по 13.06.2014 року з основним діагнозом ІЗС: дифузний кардіосклероз, гіпертонічне захворювання ІІІ ст., супутній діагноз гастроезофагельна рефлексне захворювання знаходилась на лікуванні в Комунальному оздоровчому закладі Дніпропетровської ОДА «Дніпропетровська міська лікарня № 5». За час перебування у зазначених закладах охорони здоровя відповідачка ні одного разу не поцікавилась станом здоровя позивачки, перебігом лікування, не провідувала її. Позивачка зазначає, що 21 травня 2015 року у двору будинку 31 по вулиці Центральній в с. Миколай-Поле Запорізького району Запорізької області вона була побита [PERSON] та її чоловіком [PERSON]. Удари наносили руками по тілу, у груди, викручували руки. Зазначеними діями позивачці спричинено перелом кісток правої верхньої кінцівки. З даного приводу позивачка зверталась за медичною допомогою до 5-ї Запорізької міської лікарні, проходила освідчення у судово-медичному бюро м. Запоріжжя. Висновки щодо тяжкості тілесних ушкоджень з бюро СМЕ були направлені до Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області. Перелічені вище обставини спонукали позивачку звернутися до суду із даною позовною заявою. В судове засідання позивачка не зявилась, від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не зявилась, повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надала. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 26 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку з встановленням особистого сервітуту. Згідно зазначеного договору [PERSON] безоплатно передала, а самотницька Л.Є. прийняла у дар жилий будинок 31, що знаходиться в с. Миколай Поле, вул. Центральна, Запорізького району Запорізької області. Договір посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 3113. Факт смерті чоловіка позивачки [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 337641, актовий запис № 03 від 25.01.2012 року. В період з 18.02.2013 року по 01.03.2013 року з діагнозом ішемічний атеротромботичний інсульт [PERSON] знаходилась на лікуванні в КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради. Відповідно до Виписки № 2368/602 [PERSON] у період з 27.05.2014 року по 13.06.2014 року знаходилась на лікуванні в Комунальному оздоровчому закладі Дніпропетровської ОДА «Дніпропетровська міська лікарня № 5»з основним діагнозом ІЗС: дифузний кардіосклероз, гіпертонічне захворювання ІІІ ст., супутній діагноз гастроезофагельна рефлексне захворювання. Згідно довідки КУ «Міської клінічної лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» вбачається, що [PERSON] потрапила до травмпункту 21.05.2015 року з переломом правої ліктьової кістки. У відповідності до листа Прокуратури Запорізького району Запорізької області [PERSON] повідомлено, що за її зверненням 20.05.2015 року слідчим відділенням Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015080230000878 за ч. 1 ст. 122 КК України, яке станом на 02.09.2015 року триває. Згідно ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий причин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі викладеного суд вважає, за необхідне винести заочне рішення по справі, яким позовні вимоги задовольнити.

Outcome: approved