Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] правонаступником якої є [PERSON] ,та [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначили,що вони являються власниками квартир № 30 та [ADDRESS] . Згідно розпорядження Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] » було включено частину нежитлового підвального приміщення загальною площею 95 кв.м. в перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу. Даним розпорядженням було зобов`язано відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вищевказаного майна та провести його продаж ПП «Телфорт». 25.04.2002 року Луцька міська рада прийняла рішення № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», згідно якого було затверджено вищевказане розпорядження міського голови, та відповідно, відчужено частину спірного нежитлового підвального приміщення. Право власності на нежитлове приміщення загальною площею 95 кв.м. по пр-ту Волі, 19 Луцькою міською ради було зареєстровано 04.06.2002 року, тобто більше ніж через місяць після винесення розпорядження № 253-рр від 18.04.2002 року та рішення № 1/13 від 26.04.2002 року. Разом з тим, 10.06.2002 року Луцька міська рада в особі власного виконавчого органу - відділу обліку майна міської комунальної власності уклала із ПП «Телфорт» в особі директора - [PERSON] договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив частину нежитлового підвального приміщення загальною площею 98,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 12.06.2002 року відділ обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради передав на підставі акту ПП «Телфорт» спірне нежитлове приміщення. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 08.09.2011 року, у справі № 2-3778/11, залишеного без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2014 року, визнано незаконним та скасоване розпорядження Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою [ADDRESS] », згідно якого було включено частину нежитлового підвального приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 95 кв.м. в перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу та зобов`язано відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вказаної частини нежитлового підвального приміщення шляхом викупу орендарем даного приміщення приватним підприємством «Телфорт», а також скасовано рішення Луцької міської ради № 1/13 від 26.04.2002 року «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», яким міський голова вирішив затвердити своє ж вищевказане розпорядження № 253-рр від 18.04.2002 року про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, оскільки судом скасована правова підстава володіти та розпоряджатися частиною спірного нежитлового приміщення, що в свою чергу є підставою для скасування державної реєстрації цього нерухомого майна за Луцькою міською радою, свідоцтва про право власності, а також визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації, укладений з ПП «Телфорт» та відповідно скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав власності на нежитлове підвальне приміщення і запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності. Однак, 27.01.2017 року ПП «Телфорт» зареєструвало за собою право власності на реконструйований об`єкт - магазин промислових товарів /А-5/, загальною площею 154,4 кв.м., на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта який належить до І-ІІІ категорії складності від 19.01.2017 року, що зареєстрована Державним архітектурно-будівельним контролем Луцької міської ради за № ВЛ 143170190449. Вказують, що відповідач ПП «Телфорт» знаючи про даний судовий спір, продовжує незаконно використовувати дане підвальне нежитлове приміщення у своїх цілях, змінюючи шляхом реконструкції його характеристики, як окремого об`єкта нерухомості, що призводить до порушення їх прав та законних інтересів. На підставі викладеного та з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 11.12.2020 року (Том 3, а.с. 163) та про уточнення позовних вимог від 25.05.2021 року (Том 3, а.с. 235-236), просять суд: 1) скасувати рішення реєстратора № 697 в реєстровій книзі № 6 про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою від 04.06.2002 року та запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності за Луцькою міською радою, і свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на нежитлове підвальне приміщення /номери приміщень з 35-1 по 35-9/ загальною площею 98,4 кв. м., видане виконкомом Луцької міської ради від 03.06.2002 року, яке зареєстроване у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації від 04.06.2002 року за реєстровим № 697; 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації м. Луцька № 107 від 10.06.2002 року та скасувати рішенню реєстратора про державну реєстрацію права власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., розташованого в [ADDRESS] , за ПП «Телфорт» на підставі договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації міста Луцька № 107 від 10.06.2002 року, і запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності, а також свідоцтво про право власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., розташованого в будинку [ADDRESS] , за ПП «Телфорт» на підставі договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації міста Луцька №107 від 10.06.2002 року; 3) скасувати реєстрацію 19.01.2017 року декларації за № ВЛ 143170190449, подану ПП «Телфорт» про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (реконструкція магазину промислових товарів та частини нежитлового підвального приміщення під магазин промислових товарів на [ADDRESS] ) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33671487 від 02.02.2017 року, щодо державної реєстрації права власності ПП «Телфорт», на магазин промислових товарів /А-5/, загальною площею 154,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1161611907101, номер запису про право власності: 18818168, за адресою: [ADDRESS] ; 4) витребувати у [PERSON] нежитлове підвальне приміщення /номери приміщень з 35-1 по 35-9/, загальною площею 98.4 кв.м., розташоване в [ADDRESS] , що було предметом договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації міста Луцька № 107 від 10.06.2002 року шляхом передачі співвласникам багатоквартирного будинку [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.11.2020 року до участі у даній справі було залучено [PERSON] у якості правонаступника померлого позивача [PERSON] (Том 3, а.с. 141). 06.04.2021 року представником Луцької міської ради було подано заяву про застосування позовної давності. В обгрунтування заявлених вимог зазначено, що на думку позивачів строк позовної давності у даному спорі обчислюється з 06.05.2021 року - дати постановлення Львівським апеляційним адміністративним судом судового рішення в справі № 2-3778/11. Однак, позивачам було відомо про порушення своїх прав ще на момент звернення з позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] » та рішення Луцької міської ради № 1/13 від 26.04.2002 року «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період». Таким чином, на момент звернення до суду з даним позовом, строк позовної давності сплинув. У зв`язку з цим, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] правонаступником якої є [PERSON] ,та [PERSON] (Том 3, а.с. 194-195). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.04.2021 року до участі у даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів було залучено [PERSON] (Том 3, а.с. 206-207). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.04.2021 року до участі у даній справі в якості співвідповідачів було залучено [PERSON] (Том 3, а.с. 220-221). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2021 року у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. було витребувано копію договору купівлі-продажу від 07.12.2018 року, укладеного між ПП «Телфорт» та [PERSON] , реєстрований номер 1834 (Том 3, а.с. 242). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2021 року [PERSON] було продовжено процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву (Том 4, а.с. 6). 23.06.2021 року співвідповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву [PERSON] правонаступником якої є [PERSON] ,та [PERSON] в обгрунтування якого остання зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 07.12.2018 року не. було придбано у ПП «Телфорт» магазин промислових товарів (А-5), загальною площею 154.4 кв.м., що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , який наразі є діючим. У своєму позові позивачі вважають свої права на право власності на підвальні приміщення порушеними, оскільки вони є власниками квартир в даному будинку, однак не беруть до уваги й тієї обставини, що і ПП «Телфорт» був власником квартири у [ADDRESS] , яку було переведено у нежитлову та разом із придбаним підвальним приміщенням реконструйовано під єдиний торгівельний об`єкт - магазин промислових товарів. У свою чергу, про порушення право на користування саме даним підвальним приміщенням площею 98,4 кв.м. заявляє лише двоє співвласників. При цьому, інші співвласники їх не уповноважували на захист. За наведених обставин існує сумнів, що двоє осіб вправі ставити питання про звільнення площі 98.4 кв.м. нежилого приміщення. Так, згідно матеріалів інвентаризаційної справи з часу здачі в експлуатацію житлового [ADDRESS] - з 1958 року в технічних документах було зазначено підвальне приміщення, яке розташоване під трьома під`їздами будинку, яке складає 647,2 кв.м., з яких площа спірної частини становить 98,4 кв.м. Крім того, вказане підвальне приміщення поділялося на три частини, лише в одній із яких розміщені кладової для усіх користувачів квартир у даному будинку, а інші приміщення у підвалі були вільними та не використовувалися. Також, у позовній заяві позивачі вказують, що обладнанням промислового магазину було обмежено доступ до комунікацій у будинку, проте такі доводи нічим не підтверджуються. Попри дані твердження саме за кошти відповідача ПП «Телфорт», під час реконструкції спірного приміщення, було проведено заміну усіх труб, кранів, вентелів, а також виведено їх для безперешкодного користування. В свою чергу, свідоцтво про право власності, яке оспорюється позивачами, посвідчується право власності Луцької міської ради на частину нежитлового підвального приміщення загальною площею 98,4 кв.м. по пр-ту Волі, 19, яке було видане на підставі рішення Луцької міської ради від 18.04.2002 року № 253 та на даний час дійсне, ніким не скасоване і ніким не оскаржене. Позивачі не надають доказів, що дане спірне приміщення площею 98,4 кв.м. відноситься до житлового фонду і не є нежилим приміщенням. Оскільки позовні вимоги пов`язані між собою, а підстав для скасування договору купівлі-продажу немає, тому і підстав для задоволення інших позовних вимог - немає. Враховуючи наведене, а також, що рішення Луцької міської ради на частину нежилого підвального приміщення загальною площею 98,4 кв.м. по [ADDRESS] є чиним, вважаю, що підстав для задоволення позовних вимог позивачів немає. Крім того, вона являється власником єдиного об`єкту - промислового магазину площею 154,4 кв.м. за вказаною адресою, а тому заявлена позовна вимога про витребування у неї даного об`єкту шляхом передачі співвласникам - саме позивачам є безпідставними, оскільки вони не єдині співвласники. У вищевказаному відзиві відповідач [PERSON] , просить суд застосувати строки позовної давності. Обгрунтовуючи дані вимоги остання зазначає, що позивачам було відомо про укладення договору купівлі-продажу між ПП «Телфорт» і Луцькою міською радою ще у 2002 році. Проте вони звернулися із позовом з пропуском трьохрічного строку як встановлено цивільним законодавством (Том 4, а.с. 17-22). 02.07.2021 року представником позивачів було подано відповідь на відзив, яку останній мотивує наступним. Так, існування новоствореного об`єкта - магазину промислових товарів (літер А-5) загальною площею 154,4 кв.м. будь-яким чином не перешкоджає захисту порушених прав позивачів в обраний ними спосіб. При цьому, та обставин, що значна частина підвального приміщення залишається на даний час є вільною та може бути використала мешканцями будинку, взагалі немає правового значенні. В свою чергу, посилання на рішення Луцької міської ради №253 від 18.04.2002 року в оскаржуваному свідоцтві про право власності Луцької міської ради не було предметом судових розглядів у зв`язку з тим, що такого рішення не існує. Також зауважує на тому, що 14.06.2006 року вперше прокурор м. Луцька звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області в інтересах [PERSON] і [PERSON] з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Луцького міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою пр-т Волі, 19» та рішення Луцької міської ради №1/13 від 26.04.2002 року «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішення, які були предметом розгляду в справі № 2-3778/11. Вказані розпорядження та рішення були скасованими. Позовна заява в даній справі подана 15.04.2016 року. Таким чином, якщо суд прийде до висновку, що строк позовної давності позивачами пропущений то просить врахувати дані обставини, а також те, що позивачі впродовж більш як 15 років усіма передбаченими законом способами намагаються захистити своє порушене право. Зазначене, відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України є підставою для поновлення судом строку позовної давності, а тому просить поновити позивачам строк позовної давності (Том 4, а.с. 42-44). В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві з урахуванням її уточнень, а також відповіді на відзив. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Луцької міської ради в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, вважає позов безпідставним. Також, просив застосувати строк позовної давності у даному спорі, посилаючись на викладені у поданій ним заяві від 06.04.2021 року обставини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. В задоволені позовних вимог просила відмовити повністю. Представник відповідача ПП «Телфорт» в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв, клопотань, відзиву на позовну заяву від нього на адресу суду не надходило. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради до початку судового засідання надійшло клопотання з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника на підставі наявних у справі доказів (Том 3, а.с. 147). Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач[PERSON] , який є спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , є власником квартири [ADDRESS] . Зазначене підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 01.04.1993 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області 28.09.2020 року та зареєстрованим в реєстрі за № 2-968 (Том 1, а.с. 13, Том 3, а.с. 156). У свою чергу, позивач [PERSON] разом з членами її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , про що свідчить відповідне Свідоцтво про право власності на житло від 25.02.1999 року (Том 1, а.с. 14). Згідно розпорядження Луцького міського голови «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою пр-т Волі, 19» № 253-рр від 18.04.2002 року було включено частину нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 95 кв.м. в перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу (Том 1, а.с. 15). Рішенням Луцької міської ради «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» № 1/13 від 26.04.2002 року, було вирішено затвердити розпорядження міського голови, секретаря ради, видані в міжсесійний період від 18.04.2002 року №253-рр про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 16). Відповідно до договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації № 107 п/в від 10.06.2002 року спірне підвальне приміщення було реалізоване в користь ПП «Телфорт» (Том 1, а.с. 17-19). Зі місту вищевказаного договору вбачається, що спірне приміщення належало Луцькій міській раді на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 03.06.2002 року, яке зареєстроване у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 04.06.2002 року за реєстровим № 697. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.09.2011 року, у справі № 2а-3778/11, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2014 року, визнано незаконним та скасоване розпорядження Луцького міського голови «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою [ADDRESS] » № 253-рр від 18.04.2002 року, згідно якого було включено частину нежитлового підвального приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 95 кв.м. в перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу та зобов`язано відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вказаної частини нежитлового підвального приміщення шляхом викупу орендарем даного приміщення ПП «Телфорт», а також скасовано рішення Луцької міської ради «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» № 1/13 від 26.04.2002 року, яким міський голова вирішив затвердити вищевказане розпорядження № 253-рр від 18.04.2002 року про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 174-184). 19.01.2017 року у Відділі ДБК Луцької міської ради було зареєстровано декларацію за № ВЛ 143170190449, подану ПП «Телфорт» про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (реконструкція магазину промислових товарів та частини нежитлового підвального приміщення під магазин промислових товарів на [ADDRESS] ) та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33671487 від 02.02.2017 року, щодо державної реєстрації права власності приватного підприємства «Телфорт», на магазин промислових товарів /А-5/, загальною площею 154,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1161611907101, номер запису про право власності: 18818168, за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 191-195). 07.12.2018 року між ПП «Телфорт», як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1834, за умовами якого до [PERSON] перейшов у власність магазин промислових товарів /А-5/, загальною площею 154,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Том 4, а.с. 9-10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148716440 від 10.12.2018 року [PERSON] є власником спірного нежитлового приміщення (Том 4, а.с. 25). В обгрунтування підстав для задоволення позову позивачі посилаються на те, що вони є співвласниками спірного приміщення, яке було відчужене Луцькою міською радою, як особою, яка не мала права відчужувати дане приміщення. Суть позовних вимог зводиться до нікчемності договору купівлі-продажу майна комунальної власності та скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, чим, на думку позивачів, порушено їхні права як співвласників спільного майна багатоквартирного будинку. Так, позовні вимоги: про визнання недійсним договір купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації м. Луцька № 107 від 10.06.2002 року із застосуванням відповідних наслідків; про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта та відповідного рішення про державну реєстрацію права власності ПП «Телфорт» на магазин промислових товарів; про витребування у [PERSON] спірного нежитлового підвального приміщення; - є похідними від позовної вимоги про скасування рішення реєстратора, запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності та відповідного свідоцтва про право власності на майно. Відтак, відмова у задоволенні основної позовної вимоги в повній мірі виключає можливість задоволення похідних позовних вимог. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, ст. 256 ЦК України наводиться поняття позовної давності, під яким розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у особи, яка вважає своє право порушеним або оспореним, зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, відповідачі Луцька міська рада та [PERSON] просили застосувати у даному спорі строк позовної давності. Разом з тим, у своїй відповіді на відзив на позов представник позивача зазначив, що його довірителі впродовж більш як 15 років усіма передбаченими законом способами намагаються захистити своє порушене право, що слугує підставою вважати про факт переривання строків позовної давності або ж для їх поновлення. Однак, суд не погоджується із вищевказаними твердженнями виходячи з наступного. Як встановлено судом, Прокурор м. Луцька в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звертався до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про визнання незаконним і скасування розпорядження міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року і частково рішення міської ради № 1/13 від 26.04.2002 року. Вищевказана позовна заява стала підставою розгляду справи № 2а-55/07, за наслідками якої Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.01.2007 року в задоволенні позову було відмовлено (Том 1, а.с. 21-22). Зі змісту позову також слідує, що на момент звернення з ним до суду [PERSON] та [PERSON] було відомо про перехід права власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв.м., розташованого в [ADDRESS] , від Луцької міської ради до ПП «Телфорт». В свою чергу, із позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації м. Луцька № 107 від 10.06.2002 року та скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірне нежитлове підвальне приміщення за ПП «Телфорт», а також скасування рішення державного реєстратора, яке стало підставою для державної реєстрації об`єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою, позивачі [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , та [PERSON] звернулися лише 15.04.2016 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, в ході розгляду даного спору стороною позивача не було надано, а судом не здобуто жодних доказів, які б вказували на поважність причин пропущення позовної давності. Також, суд вважає за необхідне наголосити на наступних обставинах. Частиною 2 ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувдльні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тему числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і таке інше. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. У свою чергу, правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлової площі у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Допоміжні прриміщення (кладовки, сараї, і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Такі висновки підтверджуються рішенням Конституційного Сду України від 02.03.2004 року у справі № 4-рп/2004. Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно- правових відносин. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 598/175/15-ц. Отже як вбачається із судової практики, правових висновків судів вищих інстанцій, розрізняються допоміжні приміщення та нежилі приміщення. Як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи з часу здачі в експлуатацію житлового [ADDRESS] - з 1958 року в технічних документах було зазначено підвальне приміщення, яке розташоване під трьома під`їздами будинку, загальною площею 647,2 кв.м., з яких площа спірної частини становить 98,4 кв.м. В позовній заяві позивачі вказують, що обладнанням промислового магазину було обмежено доступ до комунікацій у будинку, однак вказані доводи жодними доказами не підтверджуються. Крім того, позивачі ставлять питання про передачу їм у власність частини спірного майна площею 98,4 кв.м., однак такі вимоги не грунтуються на вимогах закону, оскільки останній не є єдиними співвласникам багатоквартирного будинку [ADDRESS] . За наведених обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , [PERSON] до Луцької міської ради, ПП «Телфорт», [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Виконавчого комітету Луцької міської ради, про визнання нікчемним договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації та скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові, покладаються на позивача. За наведених обставин, судові витрати по справі слід залишити за позивачем. На підставі ст.ст. 15, 16, 256, 257, 261, 267, 369, 382, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed