Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , де третьою особою є Служба у справах дітей Микільської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без дозволу батька. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з 10 вересня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 05 грудня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від зазначеного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою, оскілки при розлученні відповідач не заперечував проти цього. На час розірвання шлюбу позивачка проживала за адресою: [ADDRESS] , де мешкала з сином до листопада 2017 року. [PERSON] проживав разом зі своїми батька за адресою: [ADDRESS] . З часу розлучення відповідач з дитиною не бачився жодного разу, участі у вихованні та догляді не бере, не цікавиться фізичним, духовним та моральним розвитком сина. [PERSON] часто хворіє і до 2017 року був під лікарським наглядом у медичному закладі №7 м. Донецька. Після того, як позивачка з сином залишила тимчасово окуповану територію в поселились у селі Микільське, [PERSON] мала змогу періодично виїздити до міста Донецька разом з сином, де останній проходив лікарське обстеження, та відвідували квартиру у місті Донецьку, оскільки відповідач 31 січня 2018 року надав заяву про згоду на багаторазові тимчасові поїздки в межах України, в Донецькій та Луганській область (на перетин лінії зіткнення та по тимчасово неконтрольованій Україною території) незалежно від напрямку та мети прямування неповнолітнього сина. Термін дії вказаної заяви сплив 01 лютого 2019 року. Відповідач з 2018 року ухиляється від участі у вихованні сина, не спілкується з дитиною, уникає спілкування з позивачкою, а тому остання не має змоги отримати від [PERSON] дозвіл на пересування дитини по території України з можливістю перетинати будь-які пропускні пункти. Позивачка разом з сином проживають на території проведення АТО і у зв`язку з цим пересування в межах адміністративних одиниць вимагає іноді наявності дозволу від [PERSON] на пересування дитини за межі території її проживання лише з матір`ю, а відсутність згоди відповідача на надання відповідного дозволу унеможливлює звернення [PERSON] до медичних закладів у м. Донецьку, скорочує діапазон його спілкування з родичами та друзями, тому [PERSON] просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за межі України, без згоди та супроводу батька - [PERSON] , на період з 03 березня 2020 року по [INFO]. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 55). На адресу суду від представника позивачки надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності та просив суд задовольнити вимоги позову в повному обсязі (а.с. 60). Згідно доповідних кур`єра Вугледарського міського суду Донецької області від 22 квітня 2020 року, від 29 липня 2020 року та довідки оператора поштового зв`язку щодо повернення поштових відправлень за адресою проживання відповідача, зазначеною в позові та підтвердженою листом-відповіддю Виконавчого комітету Вугледарської міської ради №0.53/37-1273/0/8-20 від 12 березня 2020 року, вручити судові повістки останньому про виклик до суду виявилось не можливим, оскільки фактично відповідач за даною адресою відсутній (а.с. 24, 28, 40, 57). У зв`язку з викладеним Вугледарським міським судом Донецької області, з метою виклику відповідачів в судове засідання та повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, розміщено оголошення від 22 квітня 2020 року, від 16 липня 2020 року, від 04 серпня 2020 року офіційній веб-сторінці Вугледарського міського суду Донецької області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (а.с. 33, 44, 52). Однак, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзив на позов, зустрічний позов та/або додаткових доказів до суду не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 56). На адресу суду від Микільської сільської ради надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, з позовом згодні (а.с. 58). Враховуючи неявку у судове засідання належним чином повідомленого відповідача, суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі документів та доказів, дослідивши які, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 10 вересня 2004 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] 10 вересня 2004 року зареєстрували шлюб (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 лютого 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції м. Донецька, батьками [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 05 грудня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 10 вересня 2004 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №228 (а.с. 4). Згідно копії паспорту позивачки серії [NUMBER] , виданого 24 вересня 2004 року Будьоннівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, остання з 17 березня 2004 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 13, 14). Як вбачається з довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №14745 від 14 листопада 2017 року [PERSON] , [INFO] , разом з законним представником [PERSON] , перемістились з зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , де фактичним місцем проживання останнього визначено за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, 13). Згідно довідки №5 від 27 січня 2020 року, виданої Микільською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, [PERSON] навчається у 8 класі Микільської ЗОШ І-ІІІ ст. (а.с. 15). Відповідно до копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 26 листопада 2007 року Вугледарським МВ ГУМВС України в Донецькій області, останній з 04 серпня 1999 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно заяви [PERSON] та [PERSON] від 31 січня 2018 року, засвідченої приватним нотаріусом Вугледарського міського нотаріального округу Донецької області Ігнатенко О.В., [PERSON] та [PERSON] надали згоду на багаторазові тимчасові поїздки в межах України, в Донецькій та Луганській областях (на перетин лінії зіткнення та по тимчасово неконтрольованій Україною території), незалежно від напрямку та мети прямування; виїзд з постійного місця проживання та в`їзд до нього, з правом перетину будь-яких пропускних та контрольних пунктів, постів, кордонів, а також поїздки на територію Донецької та Луганської областей в райони проведення антитерористичної операції та виїзд з неї малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року у супроводі батька, [PERSON] , та/або матері, [PERSON] , які мають право діяти окремо один від одного (супроводжувати дитину) (а.с. 11). Згідно довідки Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Донецька» від 29 квітня 2014 року [PERSON] перебуває на «Д» обліку у кардіоревматолога з діагнозом диспластична кардіопатія та рекомендований нагляд у кардіоревматолога (а.с. 12). Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» від 21 січня 1994 року, постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року (у редакції постави Кабінету Міністрів України №724 від 25 серпня 2010 року) (далі - Правила) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року, винесеній у справі за Єдиним унікальним номером 643/1090/17. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. Так, [PERSON] заявляючи в позовній заяві вимоги про наданя їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - [PERSON] за межі України, без згоди та супроводу батька, на період з 03 березня 2020 року по [INFO], однак позивачкою, не визначає ні країни виїзду, ні строку виїду дитини до такої країни, позивачкою не вказано мету та намір на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду та не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані відповідні правовідносини. Окрім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що метою звернення [PERSON] до суду з даним позовом є необхідність отримання рішення суду для подальшого виїзду разом з неповнолітньою дитиною - [PERSON] до міста Донецька Донецької області, з метою звернення до медичних закладів. Однак, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Донецьк належить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження та є тимчасово окупованою територією України. Суд, враховуючи інтереси дитини, а також, що на теперішній час місто Донецьк Донецьк Донецької області є тимчасово окупованою територією України, де органи державної влади тимчасово не виконують свої повноваження, а перетинання лінії зіткнення (в`їзд - виїзд у місто Донецьк) та виїзд дитини на неконтрольовану українською владою територію України створюють загрозу для здоров`я та життя дитини, наражають його на небезпеку, що є неприпустимим, вважає, що надання такого дозволу суперечить положенням ст. 3 Конвенції про права дітей та інтересам дитини. З огляду на викладене, враховуючи, що надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства, з метою забезпечення прав дитини, діючи у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених, суд приходить до висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 18 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року (у редакції постави Кабінету Міністрів України №724 від 25 серпня 2010 року),

Outcome: dismissed