Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] в інтересах та для захисту прав малолітніх підопічних [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області, про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачі по справі являються рідними бабою та дідом малолітніх підопічних [PERSON] та [PERSON] , які після смерті [INFO] їх матері - дочки позивачів, проживають разом з останніми та перебувають на їх утриманні і вихованні. Натомість відповідач по справі [PERSON] самоусунувся від виховання дітей, не цікавиться їх навчанням та станом здоров`я, не відвідує школу, не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Жодних перешкод для виконання відповідачем своїх обов`язків, як батька, позивачі не чинили, однак після тривалого ігнорування ним батьківських обов`язків, діти не бажають з ним спілкуватися. Відповідно до рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03.12.2015 року малолітніх [PERSON] та [PERSON] було відібрано від відповідача, як батька, а рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 02.02.2016 року їх опікунами призначено позивачів по справі. Відповідач добровільно не надавав фінансову допомогу на утримання дітей і лише після рішення суду почав сплачувати аліменти. Протягом 2016-2018 років відповідач не змінив свого ставлення до дітей і з`явився до них лише після того, як позивачі звернулися із заявою до органу опіки та піклування про позбавлення його батьківських прав. Також на обгрунтування викладених в позовній заяві вимог позивачі зазначають про те, що у власності їх неповнолітніх підопічних є квартира [ADDRESS] , якою вони володіють в рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.04.2014 року №307. Відповідач по справі, являючись батьком неповнолітніх дітей, проживає на даний час у вказаній квартирі без передбаченого законом дозволу, без договору найму та реєстрації, зайнявши квартиру самовільно всупереч волі опікунів; чинить дії, які не дають можливості неповнолітнім дітям та позивачам, як їх опікунам, зайти до квартири, перевірити схоронність та цілісність речей, які там знаходяться, газові прилади, а також користуватися квартирою, оскільки зачиняється в ній та не реагує на вимоги про звільнення квартири, в тому числі, оголошені при свідках. Таким чином, відповідач обмежує права неповнолітніх дітей на користування своїм майном. Згідно висновку органу опіки та піклування від №01-09-74/1 від 15.03.2018 року визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. За вказаних обставин, відповідно до положень п.п.1, 2 ч.1 ст.164 СК України, позивачі, як опікуни, з якими проживають діти, звернулись до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] як такого, що ухиляється від їх виховання та свідомо нехтує своїми обов`язками, передбаченими ст.150 СК України. В судовому засіданні по розгляду справи позивач [PERSON] викладені в позовній заяві вимоги підтримала, прохала суд їх задоволити. Додатково зазначила про те, що пияцтво відповідача, його розгульний образ життя та сплата аліментів через суд не є турботою про дітей, оскільки він не приймає участі в їх житті. Відповідач зловживає спиртними напоями, однак його тримають на роботі за відсутності іншого спеціаліста. Вона, як опікун, хоче дати можливість дітям жити без сорому за їх батька. Підтвердила обставину, що раніше відповідач відвідував дітей, однак з березня 2015 року через його попередню поведінку, зокрема, побиття дітей та вчинення крадіжки, вона не пустила відповідача до своєї квартири і в подальшому більше його не допускала до помешкання. При цьому суду пояснила, що оскільки тяжких тілесних ушкоджень дітям заподіяно не було, вона за надання їм медичної допомоги не зверталась. Зазначила, що не проти спілкування відповідача з дітьми і ніколи не чинила перешкод в цьому, однак діти самі не бажають спілкуватися з ним. В судовому засіданні по розгляду справи позивач [PERSON] викладені в позовній заяві вимоги підтримав, прохав суд їх задоволити. Додатково суду пояснив, що після смерті їх дочки - дружини відповідача та матері малолітніх дітей, відповідач почав влаштовувати особисте життя. В нього не має бажання спілкуватися з дітьми, оскільки він не відвідував школи, де вони навчаються, не брав участі у позашкільних заходах. Цікавиться лише роботою. Проходить повз дітей без жодного слова. Підтвердив обставину відмови від отримання грошового переказу, надісланого відповідачем, пояснивши таку відмову небажанням отримувати від нього, дослівно, «подачки». В судовому засіданні представник позивачів прохав суд задоволити позовні вимоги, зазначивши про те, що між сторонами по справі склалися складні відносини з 2014 року. Після того, як за судовим рішенням малолітніх дітей було відібрано від відповідача та визначено їх місце проживання разом з позивачами, як дідом та бабою, останні намагались налагодити спілкування з відповідачем, розраховуючи, що він зробить належні висновки. Разом з тим протягом тривалого часу відповідач не вчинив жодних дій, щоб налагодити відносини з дітьми. Аліменти на дітей відповідач почав сплачувати лише на підставі судового рішення. На даний час не приймає участі у вихованні дітей та не піклується про них, як батько. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Суду пояснив, що після смерті дружини - матері дітей, з урахуванням характеру його роботи, яка передбачає, зокрема, і нічні чергування, оскільки він працює лікарем в Новгородківській районній центральній лікарні,за домовленістю з позивачами діти почали проживати у них, як у батьків покійної дружини. В подальшому за рішенням суду місцем проживання дітей також було визначено з позивачами по справі. На даний час він за рішенням суду сплачує аліменти на утримання своїх двох дітей та не має заборгованості з їх сплати, тобто приймає участь у матеріальному забезпеченні дітей у встановлений законом спосіб. Зазначив, що декілька разів відвідував дітей за місцем їх проживання у позивачів з метою допомогти їм у навчанні, однак в подальшому позивач [PERSON] звинуватила його в крадіжці та сказала, що більше не допустить його до свого помешкання. В подальшому всі його спроби поспілкуватися з дітьми були безуспішними. Через зайнятість на роботі він не може відвідувати школу саме в дні проведення батьківських зборів, однак при зустрічі з вчителями цікавиться навчанням дітей. Крім того, у нього з позивачами була домовленість про те, що саме вони будуть відвідувати батьківські збори у школі через його зайнятість на роботі. Доводи позовної заяви про те, що протягом декількох років він не змінює свої ставлення до дітей є безпідставними, оскільки основною метою позивачів при зверненні до суду з даною позовною заявою є виселення його з квартири, де він зараз проживає, та де раніше він проживав з дітьми та покійною дочкою позивачів по справі. Жодних перешкод у доступі до приміщення квартири він не чинить. Також зазначив про те, що після смерті дружини він відмовився від своєї частки у спадщині на користь двох своїх дітей з метою забезпечення їх житлом. Один раз ним був здійснений переказ грошових коштів позивачам, однак переказ був повернутий з надписом, дослівно, «в подачках не нуждаемся». Крім того, звернув увагу на те, що згідно чинного законодавства в Україні діє система державного контролю за належним виконанням батьками своїх обов`язків. Разом з тим, жодних заяв чи скарг від представників школи чи інших уповноважених державних органів про те, що він неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей не було. Вважає, що налагодженню його відносин з дітьми перешкоджає позиція самих позивачів, які впливають на дітей, забороняючи їм спілкуватися з ним. В усній формі він звертався до органу опіки та піклування з метою забезпечення присутності його представника під час зустрічей з малолітніми дітьми у визначений для цього час, однак йому було відмовлено через те, що день спілкування припадає на неділю, у зв`язку з чим присутність представника буде перевищенням ним службових повноважень, а організація зустрічей з дітьми серед тижня також буде незаконною та порушуватиме встановлений порядок спілкування з дітьми. З огляду на викладене вважає, що жодних дій, які б свідчили про його умисне ухилення від виховання дітей, ним допущено не було. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши про те, що покладеним в основу даної позовної заяви доводам була раніше надана оцінка судами апеляційної та касаційної інстанцій під час вирішення інших цивільних справ за участю сторін. Відповідач намагався спілкуватися з дітьми, однак при всьому своєму бажанні він не може знайти з ними спільну мову з урахуванням того, що позивачі налаштовують дітей проти нього і, як наслідок, діти не хочуть спілкуватися з батьком. На даний час відповідач сплачує аліменти у встановленому законом розмірі, тобто надає матеріальну допомогу на утримання дітей в тому розмірі, в якому може надавати, виходячи зі своєї заробітної плати. Позивачами не було доведено, що діти зверталися до відповідача, як до батька, про допомогу і він їм відмовив. Крім того, пояснення позивачів, що відповідач не відвідує батьківських зборів та не знає, як навчаються діти, не відповідає письмовим поясненням класних керівників та відповіді директора школи про те, що відповідач цікавиться навчанням дітей в позашкільний час. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не може бути взятий судом до уваги, оскільки він грунтується на обставинах, які були встановлені ще в 2015 році, містить посилання виключно на документи, надані позивачами, та не містить жодних відомостей про вжиття органом опіки та піклування заходів, спрямованих на отримання інформації, необхідної для прийняття відповідного рішення. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] в основній своїй частині є показаннями з чужих слів, зокрема, дітей та позивачів по справі. При цьому твердження позивачів про те, що відповідач зловживає спиртними напоями та веде розгульний спосіб життя, чинить їм перешкоди у доступі до житла (квартири), належної малолітнім дітям, не підтверджено жодними належними доказами. Відповідач не притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків чи порушення громадського порядку. Оскільки самі діти не хочуть спілкуватися з відповідачем, ставити йому в вину те, що саме він не хоче спілкуватися з ними - не можна. Відповідач в даному випадку не бажає травмувати дитячу психіку. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області вважав позов [PERSON] та [PERSON] в інтересах їх підопічних таким, що підлягає задоволенню. Суду пояснив, що з наявних у справі матеріалів вбачається невиконання відповідачем батьківських обов`язків стосовно його дітей: сина [PERSON] та дочки [PERSON]. Згідно висновку органу опіки та піклування від 15.03.2018 року, який було складено за результатами засідання, проведеного комісією з питань захисту прав дитини, на яке відповідач не з'явився будучи належним чином повідомленим, визнано доцільним позбавлення останнього батьківських прав стосовно його сина [PERSON] та дочки [PERSON] , оскільки відповідач протягом тривалого часу жодним чином не приймає участі у їх вихованні, не надав органу опіки та піклування будь-яких пояснень та доказів з приводу наявності поважних причин нехтування ним виконанням своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, що свідчить про незацікавленість відповідача, як батька, у вихованні та піклуванні про них. Додатково зазначив, що засідання комісії неодноразово відкладалось, в тому числі і на прохання відповідача, який обіцяв надати документи на підтвердження своєї участі у вихованні дітей. Оскільки відповідач в подальшому жодних документів комісії не подав, рішення про позбавлення його батьківських прав приймалось на підставі поданих позивачами документів колегіально та одноголосно всіма членами комісії. Разом з тим, на запитання суду про те, чи здійснював орган опіки та піклування дії, безпосередньо спрямовані на отримання відомостей, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зокрема, характеристики за його місцем проживання та роботи, проведення обстеження побутових умов за місцем його проживання, відомостей про сплату відповідачем аліментів на утримання дітей, проведення бесід з відповідачем про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, представником третьої особи було зазначено про відсутність таких дій. Також представник органу опіки та піклування не зміг пояснити суду, яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам двох малолітніх дітей, хоча у висновку органу опіки та піклування, а також в письмових поясненнях третьої особи, поданих до суду, зазначено про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи. Ухвалою суду від 15.01.2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті задоволено заяви представника позивачів та відповідача про виклик в судове засідання свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також малолітніх свідків [PERSON] та [PERSON] з метою заслуховування їх думки, як дітей, з приводу питань, що стосуються їх особисто (а.с.203-208 Том 1). Ухвалами суду від 13.02.2019 року, 12.03.2019 року та від 25.04.2019 року задоволені заяви представника позивачів про проведення допиту свідка [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом м.Запоріжжя (а.с.49-51, 89-91, 112-113 Том 2). Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи - органу опіки та піклування, показання свідків, малолітніх [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтв про їх народження, де в рядку батько зазначено « [PERSON] », а в рядку мати - « [PERSON] » (а.с.50, 51 Том 1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.04.2014 року державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №307, спадкоємцем 1/2 частки майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку у вказаній частці видано свідоцтво, складається із квартири під [ADDRESS] (а.с.54 Том 1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.04.2014 року державним нотаріусом Новгородківської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №308, спадкоємцем 1/2 частки майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку у вказаній частці видано свідоцтво, складається із квартири під [ADDRESS] (а.с.53 Том 1). Згідно рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03.12.2015 року неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відібрано в батька [PERSON] без позбавлення його батьківських прав та визначено місце проживання дітей з дідом [PERSON] та бабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом було, зокрема, встановлено, що після смерті матері дітей [PERSON] [INFO] діти [PERSON] та [PERSON] стали проживати в діда та баби, позивачів по справі, які розуміли, що батько - відповідач по справі не може забезпечити дітей належним доглядом, оскільки його як лікаря-травматолога викликають у лікарню і в нічний час, йому приходиться чергувати, у зв`язку з чим діти можуть залишатися без нагляду (а.с.34 Том 1); батько дітей [PERSON] до школи не приходив, батьківські збори не відвідував, навчанням та вихованням дітей не цікавився; діти посилалися на те, що батько до них погано ставиться погано, кричав та бив і вони його бояться (а.с.35 Том 1); з 2015 року між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідач [PERSON] приходив до квартири позивачів та стукав у двері квартири, маючи на мір побачитись з дітьми, однак [PERSON] у зв`язку із відмовою онука [PERSON] бачитися з батьком [PERSON] вхідні двері не відкривала та телефонувала у міліцію, щоб відповідач перестав стукати та не пошкодив двері (а.с.34 Том 1); з 2015 року відповідач перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, забравши банківську картку, на яку перераховується державна допомога на дітей (а.с.35 Том 1); відповідач [PERSON] не виконував батьківських обов`язків щодо своїх дітей, жорстоко з ними поводився, матеріального забезпечення не надавав, а тому суд дійшов висновку, що залишення з ним дітей буде небезпечним для їх здоров`я і морального виховання. Крім того, на думку суду, визначення місця проживання дітей з дідом та бабою надасть останнім можливість отримувати матеріальну допомогу на дітей від держави та вимагати надання такої допомоги від батька, що буде відповідати найкращим інтересам дітей (а.с.32-37 Том 1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03.12.2015 року залишено без змін (а.с.45-47 Том 1). Судом по справі також встановлено, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області №1 від 21.01.2016 року «Про визначення годин спілкування», з урахуванням рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03.12.2015 року, висновку психолога, позиції обох сторін та розпорядку дня дітей (навчання, позашкільні гуртки), були визначені години для спілкування малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] , а саме: неділя з 13.00 до 18.00 години щотижня за згодою дітей (а.с.43 Том 1). Згідно рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 02.02.2016 року опікунами неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , призначено [PERSON] та [PERSON]. Судом під час розгляду справи встановлено, що малолітні діти проживають разом з позивачами по справі та позбавлені батьківського піклування (а.с.38-42 Том 1). Як вбачається зі змісту характеристики учня 6-Б класу [PERSON] , 2005 року народження, складеної 01.11.2017 року, останній навчається в Новгородківському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням предметів - центр довузівської підготовки». За час навчання зарекомендував себе як здібний, проте не завжди активний учень. Приймає участь у культурно-масових заходах, відвідує спортивну секцію. Поведінка бажає бути кращою. Проживає з дідусем та бабусею, які постійно цікавляться його навчанням, контролюють виконання домашніх завдань, допомагають у підготовці до конкурсів, виховних заходів, регулярно відвідують батьківські збори (а.с.14 Том 1). Згідно характеристики учениці 4-А класу [PERSON] , [INFO] , складеної 01.11.2017 року, остання навчається в Новгородківському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад». За час навчання зарекомендувала себе як старанна, працелюбна, уважна учениця. Брала активну участь у громадському житті школи та класу. Правила поведінки виконує свідомо. Підтримує дружні стосунки з багатьма учнями, але іноді може проявляти агресивність по відношенню до учнів класу. У вихованні і навчанні беруть участь дідусь та бабуся. Бабуся систематично контролює виконання домашніх завдань, допомагає в підготовці до конкурсів, виховних заходів, регулярно відвідує батьківські збори (а.с.15 Том 1). Згідно пояснювальної записки від 10.11.2017 року класного керівника 6-Б класу [PERSON] на ім`я директора Новгородківського навчально-виховного комплексу Кушнір Н.В., впродовж 2017 року [PERSON] не відвідував жодні батьківські збори, інформацію про успішність та поведінку дитини запитував один раз (а.с.20 Том 1). За змістом пояснювальної записки від 10.11.2017 року класного керівника 4-А класу [PERSON] на ім`я директора Новгородківського навчально-виховного комплексу [PERSON] , батько учениці [PERSON] - [PERSON] протягом 2017 року на батьківські збори (за вказаний період відбулося 4 засідання) не з`являвся. Навчанням, поведінкою та успішністю [PERSON] цікавився під час індивідуальних бесід, які відбувалися за межами НВК. З власної ініціативи [PERSON] до школи не з`являвся (а.с.21 Том 1). Згідно відповіді директора Комунального закладу «Новгородківський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» від 13.11.2017 року за №274, адресованої начальнику служби у справах дітей Новгородківської РДА Беркуті С.В., батько [PERSON] , який має двох дітей шкільного віку: [PERSON] та [PERSON] , що навчаються в 6-Б та 4-А класах закладу, батьківські збори не відвідував, інформацію про навчання та поведінку дітей отримував від класних керівників та вчителів-предметників під час індивідуальних бесід, які відбувалися за межами закладу (а.с.22 Том 1). Згідно характеристики [PERSON] , [INFO] , учениці 4-го класу Новгородківської дитячої школи мистецтв, складеної 04.05.2018 року, остання навчається на двох відділеннях (клас фортепіано та клас образотворчого мистецтва), постійно приймає активну участь в конкурсах, фестивалях, заходах районного та обласного значення. З батьком [PERSON] , який до школи жодного разу не приходив, викладачі та директор школи не знайомі (а.с.100 Том 1). Згідно письмових пояснень від 31.12.2017 року, відібраних інспектором СРПП Новгородківського ВП Долинського ВП ГУНП в Кіровоградській області в присутності опікуна [PERSON] від малолітнього [PERSON] , в цей день близько 16 год. 00 хв. до їх дому прийшов батько [PERSON]. Вони із сестрою не хотіли його бачити, однак бабуся змусила його вийти до нього. Оскільки він не хотів з ним бачитись, то пішов гуляти. Під час спілкування дідуся та бабусі з батьком ніхто останнього не ображав і не забороняв йому з ними бачитись (а.с.30 Том 1). Аналогічні пояснення від 31.12.2017 року були відібрані і від позивача по справі [PERSON] , який зазначив про те, що в цей день близько 16 год.00 хв. до їх домоволодіння прийшов [PERSON] , щоб побачитись зі своїми дітьми. Однак діти в категорично не захотіли його бачити, так як, з їх слів, вони його бояться. Під час спілкування з [PERSON] ніхто останнього нецензурною лайкою не ображав і з дітьми бачитись не забороняв (а.с.31 Том 1). Як вбачається із відповіді головного лікаря Новгородківського районного центру первинної медико-санітарної допомоги Новгородківської районної ради №191 від 21.05.2018 року за період часу з 24.02.2015 року по 27.02.2018 року до медичних працівників [PERSON] РЦПМСД звертались: [PERSON] , [INFO] (планова вакцинація, медичні огляди, ГРВІ, обструктивний бронхіт, гострий бронхіт, фарингіт), та з 19.05.2015 року по 22.05.2017 року [PERSON] , [INFO] (медичні огляди, планова вакцинація, ГРВІ). При зверненні до медичного закладу дітей супроводжували опікуни [PERSON] та [PERSON] (а.с.102 Том 1). Згідно висновку органу опіки та піклування Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області №01-09-74/1 від 15.03.2018 року визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України (а.с.10-12 Том 1). Як вбачається з довідки №124, виданої лікарем-наркологом Новгородківської центральної районної лікарні Кіровоградської області від 10.12.2018 року, відповідач по справі [PERSON] на обліку не знаходиться (а.с.195 Том 1). Згідно характеристики відповідача [PERSON] від 18.01.2019 року, останній працює лікарем ортопедом-травматологом в Новгородківській центральній районній лікарні. За місцем роботи характеризується позитивно (а.с.16 Том 2). Відповідно до довідок №6252 від 31.10.2018 року та №1167 від 06.02.2019 року, виданих Новгородківським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Кіровоградській області від 06.02.2019 року, за матеріалами виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №393/470/15-ц від 07.04.2016 року, виданого Новгородківським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] , станом на 01.10.2018 року та 01.02.2019 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня (а.с.197 Том 1, а.с.17 Том 2). Під час судового розгляду справи позивачами не заперечувався факт сплати відповідачем аліментів на утримання його малолітніх дітей та відсутності заборгованості з їх сплати. Відповідних доказів на спростування зазначеної обставини позивачами суду надано не було. Крім того, позивачем [PERSON] в судовому засіданні було підтверджено, що на даний час, крім пенсії та доходу від зайняття підприємницькою діяльністю, одним із джерел отримуваних ними з позивачем [PERSON] доходів є державна допомога на дітей та аліменти, сплачувані відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України). Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч.2 ст.183 СК України). З огляду на викладене суд вважає безпідставним твердження позивачів та їх представника про те, що сплата відповідачем аліментів не може свідчити про його турботу про дітей та участь у їх матеріальному забезпеченні, оскільки здійснюється ним в примусовому порядку на підставі рішення суду та виключно із заробітної плати, виходячи з того, що нормами СК України чітко визначені способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, до яких безпосередньо належить і сплата аліментів у розмірі, визначеному рішенням суду. При цьому наявності у відповідача інших джерел доходів, крім заробітної плати, або витрат, які перевищують отримуваний ним заробіток (дохід) та відповідно можуть свідчити про можливість відповідача надавати додаткові грошові кошти на утримання дітей, позивачами під час судового розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами. Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.90, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які дали суду показання про відомі їм обставини справи. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що знає особисто сторін по справі та знаходиться в дружніх відносинах з позивачами на протязі тривалого часу близько 25 років. Брала участь у судових процесах за їх позовами. Зі слів позивача [PERSON] їй відомо, що відповідач сплачує аліменти на дітей, але чи приймає він участь у їх забезпеченні іншим чином їй не відомо. Суду також показала, що раніше відповідач приходив до дітей займатися англійською мовою. Однак на даний час діти займаються з репетитором. Вона особисто намагалась поговорити з відповідачем про його поведінку, оскільки вважає його розумним чоловіком, однак він уникає розмов, і, на її думку, не бажає спілкуватися зі своїми дітьми. На даний час діти відвикли від відповідача, як батька, та не хочуть його ні чути, ні бачити, про що говорили їй особисто при зустрічах. Після смерті дружини - дочки позивачів, відповідач залишився проживати в квартирі, в якій раніше проживав разом з нею та дітьми. Про те, чи пошкоджував відповідач квартиру їй нічого не відомо, але коли вони вдвох з позивачем [PERSON] приходили до нього, він не відчинив двері, хоча й був вдома. На думку свідка, відповідач нічого не робить для того, щоб називатись батьком. З приводу зловживання відповідачем алкоголем дала показання про те, що особисто не бачила його п`яним, але знає про це зі слів жителів смт.Новгородка, а також, виходячи з того, що неодноразово бачила, як він йде з магазину, де продаються спиртні напої (а.с.85-87 Том 2). Свідок [PERSON] , допит якої був проведений в режимі відеоконференції з Ленінським районним судом м.Запоріжжя, суду дала показання про те, що є хрещеною матір`ю дочки відповідача - [PERSON] . Останній раз спілкувалася з відповідачем 2-3 роки тому в телефонному режимі. Після цього особисто з ним не спілкувалася. З пояснень [PERSON] , з якою вона постійно підтримує зв`язок, в тому числі і через «Вайбер», їй відомо, що відповідач з дочкою та сином не спілкується. Діти ображені на батька, а він не робить жодних кроків їм на зустріч. Також свідок показала, що восени 2018 року приїжджала за місцем проживання позивачів та дітей і бачила відповідача п`яним. Вважає, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей, а гроші надає лише через суд (а.с.135-136 Том 2). Свідок [PERSON] суду показала, що знає особисто сторін по справі. Відповідача знає як лікаря Новгородківської районної центральної лікарні, до якого вона зверталась за медичною допомогою. Була в нього під наглядом 1,5 місяці як лікаря-травматолога і не може сказати про нього нічого поганого - охайний та без ознак вживання спиртних напоїв. З позивачами знайома також, оскільки їх внук навчається разом з її внуком в одній школі. Також була особисто знайома з дочкою позивачів. Вважає, що відвідування позивачем [PERSON] батьківських зборів не мож свідчити про те, що відповідач є поганим батьком, оскільки бабуся та дідусь мають допомагати у вихованні своїх внуків. Заперечила проти перебування її в залежності від відповідача [PERSON] як лікаря, у якого вона проходить лікування, оскільки має можливість і часто їздить до м.Кропивницький до медичних закладів, лікарі яких підтверджують правильність лікування, призначеного їй відповідачем (а.с.136-137 Том 2). З метою дотримання прав малолітніх дітей відповідача - сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , визначених ст.12 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція про права дитини), щодо надання дитині можливості бути безпосередньо заслуханою в ході судового розгляду, що її стосується, в порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства, судом, відповідно до положень ст.232 ЦПК України, в присутності представників органу опіки та піклування, служби у справах дітей Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області, а також психолога, допущеного судом за клопотанням представника позивачів до проведення виключно цієї процесуальної дії - допиту малолітніх дітей, було проведено допит останніх, як свідків, з приводу позбавлення їх батька - відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно них. Малолітній [PERSON] суду показав, що не хоче аби відповідач був його батьком, оскільки він підставляв його під холодну воду, бив, погано поводився з ним та мамою. Останні два роки батько не приходив до них із сестрою. Останній раз спілкувався з батьком, коли йому було 7 років. На даний час при зустрічі з ним переходить на іншу сторону вулиці. Бачив батька п`яним біля лікарні. Суду пояснив, що не хоче бачити відповідача, не хоче йому вибачати те, як він погано поводився, ненавидить його. Зазначив, що вважає своїм батьком дідуся, який зовсім не схожий на батька, та є для нього авторитетом (а.с.43-44 Том 2). Малолітня [PERSON] суду показала, що вона не бажає бачитись, спілкуватися та проживати разом з батьком, оскільки він погано ставився до неї, ображав та бив. Зараз вона проживає з дідусем та бабусею. Їй соромно, коли друзі говорять, що бачили батька п`яним. Не пробачить батька, щоб він не робив і не вірить в те, що він може бути хорошим (а.с.44-46 Том 2). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом по справі встановлено, що позивачі по справі являються опікунами малолітніх [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується рішенням суду (а.с.38-42 Том 1), а, отже, мають право на звернення до суду з даним позовом. У відповідності до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивачів до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, здійснено у спосіб, передбачений законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.п.15, 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 (з наступними змінами, далі - Постанови №3 від 30.03.2007 року), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157, 158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд відповідно до ст.89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до викладеного, суд не приймає до уваги, як письмові докази, надані відповідачем в судовому засіданні 15.01.2019 року довідку №201 про не перебування відповідача [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра, оскільки вказана довідка не містить дати її видачі (а.с.196 Том 1), та характеристику за місцем роботи, яка також не містить дати її складення (а.с.194 Том 1). Разом з тим, відповідно до положень ч.8 ст.83 ЦПК України з урахуванням дати укладення відповідачем договору про надання правової допомоги зі своїм представником - адвокатом Дем'яненко Т.О. (15.01.2019 року) та подання після цього відповідних письмових доказів, зокрема, довідки від лікаря-нарколога Новгородківської центральної районної лікарні Кіровоградської області та двох довідок, виданих Новгородківським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про відсутність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.10.2018 року та 01.02.2019 року, а також характеристики за місцем роботи від 18.01.2019 року, суд приходить до висновку про доведеність відповідачем та його представником неможливості подання зазначених вище доказів у строк, встановлений для подання відзиву, що обумовлювалось відсутністю наданої відповідачу професійної правничої допомоги, та можливість прийняття вказаних доказів до розгляду при вирішенні спору між сторонами з метою забезпечення всебічності та повноти судового провадження. При цьому суд вважає, що надана відповідачем довідка №6252 від 31.10.2018 року може бути доказом на підтвердження відсутності у нього заборгованості по сплаті аліментів саме станом на 01.10.2018 року, а з урахуванням тривалості судового процесу (позовна заява була подана до Новгородківського районного суду Кіровоградської області 26.03.2018 року) суд не вбачає також підстав для неприйняття до розгляду довідки №1167 від 06.02.2019 року про відсутність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.02.2019 року. При цьому суд також враховує визнання обома позивачами обставини відсутності у відповідача [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання його малолітніх дітей та не надходження від позивачів та їх преставника під час розгляду справи заяви (заяв) про виключення вказаних письмових документів з числа доказів у разі наявних в них сумнівів з приводу їх достовірності або підроблення. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На підставі викладеного, дослідивши зміст висновку органу опіки та піклування Новгородківської районної державної адміністрації Кіровоградської області №01-09-74/1 від 15.03.2018 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України, суд не погоджується з даним висновком, як недостатньо обґрунтованим, виходячи з того, що: 1) висновок органу опіки та піклування містить посилання на документи, як письмові докази, датовані 03.12.2015 року, 15.01.2016 року, та які були надані виключно позивачами по справі, без надання жодної оцінки їх достовірності та достатності для прийняття відповідного рішення з урахуванням дати звернення позивачів із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав 22.11.2017 року та дати проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини по розгляду даного питання 28.02.2018 року; 2) грунтується на поясненнях малолітніх дітей без з'ясування об`єктивності цих пояснень з урахуванням як наявності чи відсутності емоційної залежності дітей від позивачів, під опікою яких вони перебувають, так і впливу інших факторів, що обумовлюють небажання дітей спілкуватися з відповідачем, а також 3) не містить обгрунтування доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, виходячи саме з інтересів дітей та неможливості вжиття до відповідача інших заходів, не пов`язаних з позбавленням його батьківських прав з метою збереження сімейних відносин між ним та його дітьми; 4) органом опіки та піклування не досліджувався спосіб життя відповідача, відсутня характеристика відповідача за місцем його проживання та роботи; 5) з наданого суду висновку взагалі не вбачається обізнаність органу опіки та піклування про наявність рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох його дітей, та про участь відповідача в матеріальному забезпеченні своїх дітей у встановленому законом порядку та розмірі шляхом щомісячної сплати цих аліментів та відсутності заборгованості по них; 6) у висновку вказано про не відвідування відповідачем школи за місцем навчання дітей, однак взагалі не взято до уваги спілкування відповідача з вчителями з приводу навчання дітей поза межами школи та не зазначено про перевірку органом опіки та піклування цієї обставини з метою її підтвердження чи спростування, так само, як і не наведено жодних мотивів не врахування цієї обставини та обставини сплати відповідачем аліментів на утримання дітей при прийнятті відповідного рішення, що, як наслідок, не може свідчити про складення органом опіки та піклування висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи. При цьому суд також звертає увагу, що висновок органу опіки та піклування не містить відомостей про вжиття до відповідача заходів попередження, спрямованих на зміну ним своєї поведінки по відношенню до своїх дітей, а частина викладених в ньому обставин, з приводу яких судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій вже раніше надавалась відповідна оцінка, взагалі перестала існувати на час звернення позивачів до суду (зокрема, жорстоке поводження з дітьми, оскільки останні проживають після їх відібрання від відповідача з позивачами по справі, як опікунами; не надання матеріальної допомоги на утримання дітей, оскільки відповідач сплачує аліменти і заборгованість по них відсутня). Крім того, присутній в судовому засіданні представник органу опіки та піклування так і не зміг пояснити суду в чому саме полягає захист інтересів малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] і відповідність цим інтересам позбавлення відповідача батьківських прав, про доцільність якого було безпосередньо зазначено у висновку органу опіки та піклування. З урахуванням викладеного, суд вважає висновок органу опіки та піклування Новгородківської районної державної адміністрації від 15.03.2018 року недостатньо обґрунтованим та таким, що має формальний характер, оскільки він не містить об`єктивних даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні відповідача [PERSON] , як батька, від виховання своїх малолітніх дітей на дату його складання; в ньому не зазначається про доцільність втручання в життя дітей шляхом позбавлення відповідача батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення його батьківських прав захистить інтереси дітей та які саме, а тому не погоджується з ним, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду про застосування норми ч.6 ст.19 СК України, викладених в постановах від 10 січня 2019 року у справі №200/21514/16-ц, від 14 січня 2019 року у справі №388/723/17 та від 11.02.2019 року у справі №643/7567/16-ц. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника позивачів про необхідність врахування судом висновку органу опіки та піклування, оскільки він не був оскаржений та є чинним, виходячи з того, що врахування судом висновку органу опіки та піклування або не погодження з ним відноситься до дискреційних повноважень суду і є його правом, а не обов'язком. Також позивачами та третьою особою не було надано суду жодних доказів направлення та отримання відповідачем вказаного вище висновку від 15.03.2018 року до початку судового провадження та роз`яснення права його оскарження. Також з безпосередньо досліджених в судовому засіданні показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , судом не встановлено повідомлення свідками фактів, які б свідчили про винне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своїх двох малолітніх дітей та свідоме нехтування ними. Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.57, 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, п.100) від 16 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. На підставі викладеного, з урахуванням: участі відповідача в матеріальному забезпеченні своїх малолітніх дітей шляхом сплати аліментів на їх утримання у встановленому законом розмірі та відсутності заборгованості по аліментах, що в ході судового розгляду не заперечувалось позивачами та не було спростовано ними належними і допустимими доказами; намагання відповідача, як батька дітей, вжити заходу щодо надання дітям, за наявної у нього фінансової можливості, додаткових грошових коштів шляхом їх переказу позивачам, та не отримання дітьми зазначеного грошового переказу саме через дії (відмову) позивачів, що не заперечувалось ними під час судового розгляду; наявності обставин, які свідчать про прояв інтересу відповідача до життя дітей та його небайдужість по відношенню до них, що підтверджується як письмовими поясненнями вчителів про те, що відповідач цікавився навчанням дітей, хоча і не відвідував батьківські збори, бажанням відповідача побачитись з дітьми за місцем їх проживання у позивачів, що безпосередньо підтверджується встановленими в рішенні Апеляційного суду Кіровоградської області від 03.12.2015 року обставинами приходу відповідача до квартири відповідачів та відмови [PERSON] відкрити вхідні двері у зв`язку з відмовою онука [PERSON] бачитися з батьком [PERSON] (а.с.34), письмовими поясненнями позивача [PERSON] , як опікуна, та малолітнього [PERSON] від 31.12.2017 року про прихід відповідача за місцем їх проживання та небажання дітей бачити відповідача, а також з'явленням відповідача до суду для участі у розгляді справи та його запереченнями проти задоволення позовних вимог про позбавлення його батьківських прав; наявності особистісних неприязних відносин, що склалися між сторонами, які тривають протягом останніх декількох років та мають наслідком відсутність порозуміння у питаннях виховання малолітніх дітей між відповідачем, як їх батьком, та позивачами, як опікунами дітей, з якими вони проживають, що також безпосередньо впливає на ступінь участі відповідача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, суд не вбачає наявності в поведінці відповідача сукупності факторів, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов'язків по вихованню малолітніх дітей та свідоме нехтування ними. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду про застосування норм ст.ст.164, 166 СК України, викладеному в постанові від 30 січня 2019 року у справі №361/4928/17. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження постановленого стосовно відповідача обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, зокрема, щодо неналежного виконання ним як медичним працівником своїх посадових обов`язків, чи наявності у нього не знятої чи не погашеної судимості за умисний злочин, притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку чи за невиконання батьківських обов`язків позивачами та їх представником суду надано не було, а тому суд не приймає до уваги як такі, що негативно характеризують особу відповідача, наведені позивачем [PERSON] в судовому засіданні твердження про те, що стосовно відповідача розглядається кримінальне провадження за неналежне лікування пацієнта, він зловживає спиртними напоями та влаштовує вечірки з розпиттям алкоголю в квартирі, належній малолітнім дітям. При цьому суд також не приймає до уваги як такі, що характеризують особу відповідача, надані позивачем [PERSON] пояснення стосовно постійної зміни ним жінок, з якими він проживає, виходячи з того, що відповідач має право на особисте приватне життя, невідповідність якого встановленим нормам моралі чи вимогам закону, а також вплив такого способу життя на невиконання відповідачем батьківських обов`язків, позивачами під час судового розгляду доведена не була. Також позивачами по справі не було доведено того, яким саме чином позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам його двох малолітніх дітей, з урахуванням не надання суду доказів винної поведінки відповідача, внаслідок якої правам та інтересам його дітей була заподіяна шкода, усунення якої можливе виключно шляхом застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав, або отримання малолітніми дітьми пільг чи інших державних гарантій внаслідок вжиття судом даного заходу. При цьому суд відхиляє наведені позивачами доводи про те, що відповідач чинить перешкоди у доступі малолітніх дітей до належної їм квартири, успадкованої після смерті матері, і таким чином обмежує їх права на користування своїм майном, з огляду на те, що під час судового розгляду позивачами не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин: пошкодження відповідачем квартири та майна, яке в ній знаходиться; відмови відповідача під час перебування у квартирі у наданні доступу до неї своїм малолітнім дітям; самовільного зайняття відповідачем квартири та вжиття позивачами, як опікунами малолітніх дітей, заходів для захисту цивільних прав та інтересів своїх підопічних щодо усунення перешкод у користуванні ними належним їм майном, в тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом з цього приводу та постановлення судового рішення за результатами його розгляду. Суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.1 ст.31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа) має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини, які задовольняють її побутові потреби та відповідають її фізичному, духовному чи соціальному розвитку і стосуються предмету, що має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Судом встановлено, що за рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 03.12.2015 року місце проживання дітей відповідача - [PERSON] та [PERSON] було визначено з дідом [PERSON] та бабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, з урахуванням: визначеного рішенням суду місця проживання дітей відповідача по справі [PERSON] , які не досягли чотирнадцяти років та які відповідно не мають змоги вільно обирати собі інше місце проживання, в тому числі і в квартирі, належній їм на праві власності, в якій проживає їх батько - відповідач по справі [PERSON] ; наявності в них лише часткової цивільної дієздатності, що виключає можливість самостійно вчиняти правочини, пов'язані з користуванням квартирою, які виходять за межі дрібних побутових, та не надання позивачами доказів того, яким саме чином користування малолітніми дітьми належною їм квартирою задовольнятиме їх побутові потреби та відповідатиме їх фізичному, духовному чи соціальному розвитку, суд вважає недоведеним факт обмеження відповідачем прав своїх малолітніх дітей на користування належним їм майном (квартирою). На підставі викладеного, суд, оцінивши надані учасниками судового процесу докази, приходить до висновку про те, що позивачами не доведено факту винної поведінки відповідача [PERSON] та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками по відношенню до малолітніх дітей, а також того, що застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, відповідатиме інтересам двох його малолітніх дітей. При цьому суд, заслухавши думку малолітніх дітей відповідача [PERSON] та [PERSON] щодо їх небажання мати такого батька, як відповідач по справі, приходить до висновку про те, що висловлена дітьми позиція значною мірою грунтується на тих негативних обставинах, що мали місце в минулому - декілька років тому, та, яка, про що було безпосередньо зазначено психологом в судовому засіданні, може змінюватися з урахуванням особливостей віку дітей. Між сторонами по справі склались тривалі неприязні відносини, і оскільки діти постійно проживають з позивачами по справі, як опікунами, вони є емоційно залежними від останніх. Твердження дітей про те, що вони не бажають спілкуватися і бачитись з відповідачем, як батьком, оскільки він зловживає спиртними напоями, не цікавиться їх навчанням, раніше застосував до них фізичну силу, кричав, погано поводився із мамою, базуються на спогадах з раннього дитинства та відсутністю періодичного спілкування з батьком на даний час. Обставина зловживання відповідачем спиртними напоями взагалі не була доведена належними доказами під час судового розгляду. Також надаючи оцінку показанням малолітнього [PERSON] суд враховує повідомлену ним обставину про те, що він вважає своїм батьком дідуся, який для нього є авторитетом, а тому з урахуванням неприязних відносин між дідусем, як позивачем, та батьком, як відповідачем, дитина, будучи їх учасником, схильна приймати сторону позивача. Крім того, малолітня [PERSON] , повідомивши суду про своє небажання мати такого батька як відповідач [PERSON] , зазначила про те, що їй соромно, коли друзі говорять, що бачили її батька в нетверезому стані. Таким чином, обома дітьми не були повідомлені суду виключні обставини, які б перешкоджали спілкуванню з ними відповідача на даний час, є непереборними та такими, що не можуть змінитись у разі докладення взаємних зусиль кожної із сторін - позивачів та відповідача, спрямованих на покращення стосунків батька з дітьми, в тому числі і за участі психолога. Таким чином, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який може бути застосований судом лише за наявності достатніх підстав для цього та виключно в інтересах дітей, суд приходить до висновку про те, що позивачами не було підтверджено належними та допустимими доказами факту умисного ухилення відповідача [PERSON] від виховання своїх дітей, свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, його винної поведінки щодо дітей, та, як наслідок, не доведено достатньо переконливими і зваженими аргументами того, що позбавлення відповідача, батьківських прав, виправдане саме інтересами його малолітніх дітей та їх захистом. При цьому не відвідування відповідачем батьківських зборів у школі, де навчаються діти, не супроводження їх до медичного закладу, проживання в належній дітям квартирі та відсутність періодичного спілкування з дітьми протягом 2016-2018 років, за відсутності в останніх такого бажання, може свідчити про несвідоме ухилення відповідача, як батька, від виконання своїх батьківських обов`язків, що з урахуванням складних, триваючих не один рік після смерті матері дітей [PERSON] особистісних, в тому числі і неприязних відносин відповідача з позивачами, як опікунами дітей, з якими останні постійно проживають, та відсутності будь-яких позитивних дій з боку уповноважених державних органів, спрямованих на нормалізацію відносин між батьком та дітьми з метою збереження їх сімейних зв`язків, не є тими виключними обставинами, за наявності яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав стосовно своїх двох малолітніх дітей. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача, як батька, в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях, що відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом в постановах №729/1265/16 від 18 лютого 2019 року, №713/63/17 від 07 лютого 2019 року та №199/5032/16 від 16 січня 2019 року. Таким чином, на підставі викладеного, детально проаналізувавши дійсні обставини справи, враховуючи, що під час судового розгляду позивачами не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та його винну поведінку, а також приймаючи до уваги позицію відповідача, який заперечив проти позову, посилаючись на своє бажання спілкуватись з дітьми та приймати участь у їхньому житті, суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для застосування до відповідача [PERSON] , як батька малолітніх [PERSON] та [PERSON] , передбаченого ст.164 СК України, крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав відносно них, що, виходячи із встановлених судом правовідносин сторін, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенціїпро захист прав людини та основоположних свобод, у зв`язку з чим позов не підлягає до задоволення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема пояснень сторін, показань свідків та письмових доказів, участь відповідача [PERSON] , як батька, у вихованні двох його малолітніх дітей дійсно була недостатньою, а тому з урахуванням: пасивного характеру поведінки відповідача щодо визначення порядку та способів його участі у вихованні дітей, внаслідок чого вони позбавлені батьківської любові, опіки та захисту; особи відповідача; наявності складних особистісних відносин між відповідачем, як батьком дітей, та позивачами, як їх опікунами, що створює додаткові перешкоди у налагодженні спілкування відповідача зі своїми малолітніми дітьми; не вжиття уповноваженими державними органами позитивних дій, спрямованих на збереження сімейних зв`язків між відповідачем та його дітьми за відсутності достатніх та переконливих доказів недоцільності чи неможливості їх застосування, виходячи саме з інтересів дітей, суд, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, приходить до висновку про можливість попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , поклавши на орган опіки та піклування Новгородківську районну державну адміністрацію Кіровоградської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом в постановах №686/5138/17 від 05 грудня 2018 року та №676/6797/17 від 21 лютого 2019 року. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №0.0.997330978.1 від 26.03.2018 року позивачем по справі [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с.1). У зв`язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] , як одного з позивачів, до [PERSON] про позбавлення батьківських прав в повному обсязі позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого ним судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру в загальному розмірі 704 грн. 80 коп. відшкодуванню відповідачем [PERSON] не підлягають. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат до закінчення судових дебатів суду надано не було.

Outcome: dismissed