Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач, інтереси якої представляє адвокат Белей О.Б., звернулася в жовтні 2020р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна - об`єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0.1107га, та земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099 за цією ж адресою, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; поділ спільного майна подружжя визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0.1107га; визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099 за цією ж адресою, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.11.1986 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, на даний час питання розірвання шлюбу є предметом судового розгляду. За час проживання в шлюбі їм було надано земельну ділянку № [NUMBER] на прізвище відповідача [PERSON] , землі надавались для будівництва індивідуальних житлових будинків мешканцям в масиві «Надгора» с.Угорники, рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №29 від 15.01.1992р. та рішенням Угорницького сільвиконкому №74 від 17.10.1991р. За спільні кошти під час шлюбу закладено у 1992 році фундамент, згідно Будівельного паспорту виданого у 1992 році, закуплено у 1994 році - 20 000 штук цегли. Угоди про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, частки є рівними, а тому є підстави для задоволення позову. Вартості на час подання позову зазначити не може, оскільки позивачу така не відома. Ухвалою суду від 16.10.2020р. звільнено позивача від сплати судового збору, який визначено як мінімальний по 840.80грн. за кожну вимогу - до визначення вартості нерухомого майна. 08.02.2021р. відповідач подав суду заяву в якій позовні вимоги визнав. 15.03.2021р. відповідач подав суду заяву в якій позовні вимоги уже визнав частково, зокрема визнав вимоги: про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна -земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; поділ спільного майна подружжя визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099 за цією ж адресою, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вимоги позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя майна - об`єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0.1107га, та визнання за [PERSON] право власності 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0.1107га - не визнав. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. При цьому, на неодноразові роз`яснення суду (в судовому засіданні 08.02.2021р., 15.03.2021р. та 26.03.2021р.) про можливість подачі позивачем клопотання для проведення судової експертизи щодо визначення вартості та об`єму робіт по об`єкту незавершеного будівництва, як і сам опис такого об`єкта, за адресою [ADDRESS] чи самостійне подання доказу проведеної на її замовлення експертизи - позивач не бажала подачі такого. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали тільки в частині поділу земельної ділянки, провівши та надавши експертно-грошову оцінку такої, при цьому в судових засіданнях представник відповідача зазначив про те, що сплата судового збору від вартості встановленого судом майна, буде непосильна для відповідача, з врахуванням звільнення позивача ухвалою від 16.10.2020р. тільки від мінімального розміру - 840.80грн. за кожну позовну вимогу. Щодо поділу об`єкта незавершеного будівництва - заперечили, вказавши, що саме позивач зобов`язана була довести перед судом наявність такого майна, а її доводи, що там вже будинок, а не фундамент, взагалі не відповідають дійсності. Сторона відповідача з власної ініціативи понесла витрати на визначення вартості земельної ділянки для її поділу без вимоги стягнення з позивача половину таких витрат, а позивач категорично перед судом відмовляється в клопотанні на призначення судової експертизи фундаменту. Судом неодноразово під час розгляду справи було роз`яснено сторонам порядок визначення вартості майна, що є предметом спору та визначення відсотку готовності, з визначенням опису та вартістю об`єкта незавершеного будівництва (фундаменту), поданням таких доказів до суду, а також порядок подачі клопотань про призначення судової експертизи у разі неможливості самостійної подачі таких доказів, однак позивач від такого - категорично відмовилась. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.11.1986 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб (а.с.9). За час проживання в шлюбі, рішенням Угорницького сільвиконкому №74 від 17.10.1991р. було надано [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] для будівництва індивідуальних житлових будинків мешканцям с.Угорники в масиві «Надгора», рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №29 від 15.01.1992р. затверджено рішення Угорницького сільвиконкому №74 (а.с.11), видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (а.с.15-17). [PERSON] видано у 2010р. Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Угорницької сільської ради від 09.09.2009р. (а.с.21). Відповідно до Звіту про експертно-грошову оцінку даної земельної ділянки, проведеної на замовлення сторони відповідача, вартість земельної ділянки складає 80 000грн., а 1/2 частини відповідно - 40 000грн. (а.с.56-65), ціна позову щодо визнання вартості на частку земельної ділянки - 40000грн. (судовий збір не перевищує 840.80грн.(1% від вартості)). Оскільки відповідач визнав позов в частині: визнання спільною сумісною власністю подружжя майна - земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; поділ спільного майна подружжя визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельну ділянку площею 0.1107га, кадастровий номер 2610196601:13:006:0099 за цією ж адресою, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, то в цій частині позов підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна - об`єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0.1107га, та визнання за [PERSON] право власності 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0.1107га., то слід зазначити таке. За вимогами ст.22,28,29 Кодексу про шлюб та сім`ю (чинного на час набуття прав на земельну ділянку та її забудову) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічно, відповідно ст. 60 СК України чинного на час розгляду справи та звернення позивача до суду за захистом своїх прав, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Отже, земельна ділянка, що є предметом даного спору є спільною сумісною власністю сторін, відповідач позов визнає в цій частині, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Під час розгляду даної цивільної справи шлюб між сторонами було розірвано. На підтвердження доказів щодо наявності об`єкта незавершеного будівництва, окрім копії будівельного паспорта який видається на підставі рішення про дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд, позивач ніяких доказів до матеріалів даної справи не надала. Стороною позивача надано копії рахунку-фактури на ім`я [PERSON] щодо придбання цегли (а.с.18-19), однак в зв`язку з відсутністю позовної вимоги про поділ рухомого майна - цегли, суд такий доказ вважає неналежним. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). 30 січня 2019 року Верховний Суд в рамках справи № 454/1678/16-ц вказав, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. У постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року № 6-2719цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. О`бєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей 331, 376 ЦК України, статтей 69, 70 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, щодо можливості визнання за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, а також його поділу, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України, СК України чи іншими нормативними актами не передбачено (Ухвала КЦС ВС від 04.03.2020 № 307/3957/14-ц (61-43540св18). Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Наведене дає суду підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін, також за визначених законом умов. Однак, на неодноразове роз`яснення стороні позивача необхідності встановлення судом такого об`єкту нерухомості з його описом, розмірами та вартістю (при цьому що позивач доводила без належних доказів наявність незавершеного будівництва не тільки як фундаменту, а більшої готовності споруди), сторона позивача відмовилась подавати такі докази (право на самостійне замовлення та проведення експертизи), як і відмовилась клопотати перед судом необхідність отримання судом такого доказу. Підсумовуючи зазначене вбачається, що суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва між подружжям (колишнім подружжям) у сукупності до наступних умов: період здійснення будівництва недобудови охоплюється подружнім життям та участю членів подружжя в ньому; враховуючи ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, можна визначити окремі його частини, що підлягають виділу (проведення будівельно-технічної експертизи); технічно можливо довести до кінця будівництво об`єкта незавершеного будівництва зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Але, предметом спору позивач визначила поділ майна (без його конкретизації, вартості та опису тощо), не виявляла бажання процесуального права змінити вимоги - зокрема і визнати право за цими особами на будівельні матеріали чи конструктивні елементи будинку із чітким визначенням таких (в т.ч. шляхом опису за експертизою на власне замовлення, про що неодноразово розяснювалось судом, або ж на підставі її клопотання за ухвалою суду про призначення судової експертизи) або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Водночас, позивач не позбавлена права звернення в судовому порядку за захистом своїх порушених прав, у разі подальшого визначення нею такого права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог, пояснень сторін, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial