Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивачі звернулися із зазначеним позовом до суду мотивуючи тим, що у липні [PERSON] вирішив придбати для власних потреб трактор та, у зв'язку з цим у мережі Інтернет знайшов рекламне оголошення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» із пропозицією укласти договір купівлі-продажу трактора МТЗ 82.1 2013 року випуску за 173000грн. У наступному на запрошення представника відповідача до регіонального відділення у м. Львові фактично між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №010789, про що позивач довідався лише після детального ознайомлення удома. Окрім цього [PERSON] було встановлено, що ціна трактора складає 200000грн, а не 173000грн, а сума внесеного першого платежу в розмірі 20000грн. була комісійною винагородою. На переконання позивачів укладення такого роду договору суперечило їх інтересам, консультантом відповідача їх було введено в оману та укладений договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, через що позивач [PERSON] просить визнати договір недійсним та стягнути з відповідача понесені збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду; позивач [PERSON] через власні незручності також просить присудити стягнути моральну шкоду. У судовому засіданні з'ясовано, що 16.07.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №010798 у м. Львові на придбання трактора МТЗ 82.1, перед укладенням котрого представник відповідача за Довіреністю в усній формі роз'яснила позивачу [PERSON], що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в узгодженій сумі 20000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір і на протязі двох-трьох днів відповідач передасть йому в користування предмет за договором купівлі-продажу, а [PERSON] доплатить обумовлені 153000грн. Однак, після сплати вказаного платежу трактор так і не був переданий на протязі обіцяних днів у зв'язку з чим позивач звертався до відповідача, але на його дзвінки не відповідали. Згідно з п. п. 8.1, 8.2.1 договору фінансового лізингу №010798 від 16.07.2014 року, укладеного між сторонами, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору(комісію за організацію), розмір якої встановлено в додатку №1 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу в сумі 20000 гривень, але позивач не мав можливості ознайомитись перед сплатою платежу та укладанням договору з вказаними умовами. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), яка визначена у додатку №1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії за організацію становить 20000 гривень. На переконання суду вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обгрунтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 20000 гривень. Ураховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають за договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливосте встановлюються цим Законом. Ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ПК України регламентовано підставу недійсності правочину, - недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3 та ч. 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З огляду на наведене суд прийшов до висновку про підставність позовної вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним договору фінансового лізингу №010798 від 16 липня 2014 року, що укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», відтак, слід стягнути із ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в користь [PERSON] 20000(двадцять тисяч) гривень. Разом з тим з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення позивача [PERSON], суд вважає, що позов підлягає частковому задовленню, оскільки не доведено представником позивача, що договір укладено під впливом обману і про це суду не представлено жодних доводів, а в позові [PERSON] та [PERSON] про стягнення моральної шкоди слід відмовити повністю за недоведеністю з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Судом із позиції позивачів не з'ясовано, які реально їх права порушені відповідачем з точки зору нанесення моральних збитків і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для них це порушення; а також те, чи є метою пред'явлення позову про відшкодування моральної шкоди позивачами [PERSON], [PERSON] захист (відновлення) їх прав і законних інтересів і чи можливо при обраному ними способі захисту відновити (захистити) їх права. Стосовно посилання представника позивача [PERSON] про визнання правочину недійсним через укладення його під впливом обману, то з представлених ним матеріалів, ані з його пояснень не доведено факту обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. При цьому [PERSON], який ніби-то діяв під впливом обману, повинем був суду доводити не лише факт обману, а й наявність умислу в діях представника відповідача та істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману. Виходячи із положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред'явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою. Разом з тим суд погоджується із твердженням представника позивача [PERSON], що згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у ведені в оману споживачів шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Також обґрунтованою є позиція позивача [PERSON], що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та (або) їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ грошей; 9) послуги у сфері страхування та накопичувального пенсійного забезпечення; 10) торгівлі цінними паперами; 11) факторинг; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у п. 5 ч. 1 ст. 1 цього Закону. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 указаного Закону визначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Наведене свідчить про те, що перелік фінансових послуг, передбачений Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не є вичерпним, визнання послуг як фінансових можливе при відповідності операцій критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону. Як встановлено у судовому засіданні діяльність відповідача пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб та фактично є фінансовим лізингом. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою та не отримувала ліцензії на надання фінансових послуг. У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Ураховуючи все вищенаведене, суд прийшов до висновку про підставність позову [PERSON] про визнання правочину недійсним, де необхідно застосовувати правові наслідки недійсності такого; а оскільки позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 243,6грн.

Outcome: partial