Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивачка - [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій зазначає, що 22.12.2011 року між нею на відповідачем було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області, зроблено відповідний актовий запис № 543 та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], батьком дитини є та записано відповідача по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 26 червня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області. Позивачка зазначає, що з відповідачем стосунки не склалися. Останні два роки зі сторони відповідача були постійні сварки та скандали у присутності дитини. Зазначає, що відповідач неодноразово застосовував до неї психологічне та фізичне насилля, позивачка зазначає, що вона зверталася з заявою та знімала побої які отримала від відповідача, що підтверджується «Думкою спеціаліста» від 19.05.2015 року де зазначено про отримання нею легких тілесних ушкоджень. Крім того, зазначає, що як з'ясувалося неадекватна поведінка відповідача була викликана вживанням з його сторони наркотичних речовин, всі її спроби налагодити стосунки з відповідачем ніякого результату не дали. Відповідач витратив усі заощадження на свою залежність, від наркозалежності не лікується, та з жовтня 2015 року з відповідачем спільне проживання припинилось, спільного господарства не ведуть. Відповідач усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, ніякої допомоги на дитину не надає, весь тягар матеріального утримання вона несе самостійно. Зазначає, що в ситуації яка склалась примирення між нею та відповідачем не можливо, оскільки негативна поведінка відповідача впливає на психологічне та фізичне здоровіє дитини та її, збереження сім`ї буде суперечити інтересам дитини. Крім того, як з'ясувалося відповідач має захворювання, отримане ним в наслідок вживання наркотичних препаратів від якого не лікується, що також ставить під загрозу здоровіє дитини. Просить суд: розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, при реєстрації розірвання шлюбу змінити їй прізвище на дошлюбне - «[PERSON]», стягнути з відповідача на її користь судові витрати пов'язані з розглядом справи, а також призначити щомісячне стягнення з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі розмірі 800,00 гривень, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття та 08.07.2016 року надала до суду уточнену позовну заяву (а.с.28) в частині розміру призначення стягуваних аліментів з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини та просить призначити стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка не з`явилась, надала до суду письму заяву про розгляд справи у її відсутності позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи у заочному провадженні (а.с.37). У судове засідання відповідач не з`явився повторно, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надав, про причину неявки суд не повідомив, судом направлялися судові повістки на адресу місця проживання зазначеною позивачкою у позовній заяві яка співпадає з місцем реєстрації відповідача, згідно із наданою інформацією з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.27), однак на адресу суду повернулися конверти з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.25а-зворот, 26а-зворот, 33-зворот). Відповідно до ч.1ст.77 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місця знаходження, повістка надсилається на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає і не знаходиться. Відповідно до ст.ст.74-75 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, суд, відповідно до вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України, за згодою позивача, вважає можливим розглянути справу в заочному провадженні у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Так вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судом встановлено, що відповідач по справі є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.8), неповноліття дитина проживає з позивачкою по справі (а.с.9). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конститу\-ції України, є одним з головних Конституційних обов'язків. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.128 КЗпП України встановлено обмеження щодо розміру відрахувань із заробітної плати, однак, в частині 3 ст.128 КЗпП України, законодавець зазначив, що обмеження, розміру відрахувань із заробітної плати встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей і при відбуванні виправних робіт. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Крім того, суд зауважує на тому, що згідно із змістом ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у разі значного погіршенням матеріального становища платника аліментів, він може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів, і таке погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України, тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни розміру їх присудження та виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог в частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги Закону та обов'язку батьків по утриманню своїх неповнолітніх дітей. Вирішуючи питання щодо розірвання шлюбу між сторонами, суд дійшов наступних висновків: За змістом ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. За змістом ст. 24 СК України, добровільність шлюбу одна з основних його засад, що є чинною не лише на стадії реєстрації, а являється довічною рисою. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.ст. 3, 4, 5 СК України, особи, які перебувають у шлюбі, створюють сім`ю і державою здійснюється визначені законом заходи з її охорони. Відповідно до ст.112 СК України, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сукупність наявних у справі доказів, які спонукали позивача на розірвання шлюбу, свідчить про те, що сімейні відносини не склалися з вини відповідача, який в порушення вимог ч.1 ст.55 СК України перестав піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, оскільки воно суперечить інтересам сторін та дитини, а отже позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Крім того, суд при постановленні рішення керується також вимогами ч.8 ст.235 ЦПК України, відповідно до якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. За змістом ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вимоги позивача в частині зміни прізвища при реєстрації розірвання шлюбу на дошлюбне також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, судом встановлено наступне: Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли у позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду, фізичною особою, позовної заяви немайнового характеру, розмір ставки судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Позивачка звернулась до суду з позовною заявою 29.06.2016 року, згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 р.», розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить 1378 гривень, тобто розмір судового збору, який підлягає сплаті, становить 551 грн. 20 коп. Так у позовній заяві ставляться вимоги щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у правах про стягнення аліментів. Судом встановлено, що позивачкою, згідно квитанції від 23.06.2016 р. (а.с.1), було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн., тобто позивачка сплатила судовий збір за вимоги щодо розірвання шлюбу, який просить стягнути з відповідача на її користь. Згідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню, суд також вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь розміру сплаченого судового збору також підлягають задоволенню. Та враховуючи, що позивачку відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору щодо вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позивачки в цій частині, суд вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір щодо вимог про стягнення аліментів, у розмірі 551, 20 грн. - відповідно до вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 р.», оскільки відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Крім того, згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved